prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Detta är ingen nyhet utan är den teknik som allmänt tillämpas; om det på ett visst område krävs mer speciella processuella regler tas dessa in i den aktuella speciallagstiftningen. Exempel på detta finns på immaterialrättens område. Frågan är dock om ett tillträde till också bör föranleda ändringar i i något hänseende. Till skillnad från innehåller över huvud taget inga regler som tar sikte på internationella förhållanden. Sådana frågor har genomgående reglerats i olika specialförfattningar på samma sätt som nationella processuella regler av mer speciellt slag tas in i den specialförfattning där de hör hemma. Den svenska internationella processrätten är dock endast i ringa mån lagreglerad. Olika internationella spörsmål har i allmänhet fått sin lösning i rättspraxis, ofta genom en analog tillämpning av regler. Med hänsyn till den betydelse kan tänkas få när det gäller svenska domstolars handläggning av mål med internationell anknytning skulle det kunna ifrågasättas om det inte vore lämpligt att till foga bestämmelser som hänvisar till konventionens domsrättsregler och regler om vilandeförklaring m.m., liksom en påminnelse om att rättegångar i konventionsstaterna medför litispendensverkan och att en utländsk dom som skall erkännas i enligt konventionens regler utgör rättegångshinder här. Som nämnts har några av remissinstanserna varit inne på liknande tankar. Frågan är emellertid om det skulle vara så mycket vunnet med detta. Viss risk finns också för att detta skulle leda till olyckliga e contrario-slut när det gäller annan specialreglering av såväl internationell som nationell natur eller hindra domstolarna från en analog tillämpning av olika bestämmelser i . Det skulle t.ex. kunna tänkas att högsta domstolen, när den i rättsfallet NJA 1983 s. 814 hade att ta ställning till frågan, om bestämmelser om kvarstad kunde tillämpas även i det fallet då rättegången i fråga skulle äga rum utomlands, skulle ha känt sig förhindrad att besvara denna fråga jakande om teg på denna punkt som den uttryckligen reglerade andra internationella frågor. Eftersom genomgående reglerar enbart nationella frågor skulle en särskild upplysning vid bestämmelsen i 10 kap. RB om att det finns särskilda behörighetsregler i fråga om svensk domstols internationella behörighet inte vara meningsfull. Däremot kunde det vara befogat att i nämna de lokala behörighetsregler som framgår av . I fråga om tvister som regleras i artikel 5 anges ju inte bara den internationella behörigheten utan även -- med ett undantag -- den lokala behörigheten (se bl.a. avsnitt 2.3.1 under . Mot en sådan hänvisning talar att inkorporeringslagen utgör speciallag i förhållande till och att reglerar enbart nationella frågor samt, framför allt, att dessa lokala behörighetsregler endast gäller i förhållande till vissa stater. Det säger sig också självt att en utländsk dom som erkänns i medför res judicata-verkan och utgör hinder mot rättegång här; det följer ju av att domen erkänns. När det gäller frågan, om en utländsk rättegång skall medföra hinder för rättegång -- litispendens -- i eller inte, är reglerna i 34 kap. RB kombinerade med de specialregler som följer av inkorporeringslagen tillräckliga. Inte heller är bestämmelsen i 32 kap. 5 § om vilandeförklaring av mål så utformad att den skulle hindra svensk domstol från att beakta de speciella regler om vilandeförklaring av mål som följer av inkorporeringslagen. regler om domstols -- såväl lägre rätts som högre rätts -- skyldighet att pröva sin behörighet kommer också att utgöra specialregler i förhållande till . Bestämmelserna avviker inte nämnvärt från vad som gäller i fråga om svensk domstols skyldighet att pröva sin interna behörighet. En av remissinstanserna har gett uttryck för att omfattningen av denna skyldighet inte är helt klar. Jag inskränker mig till följande kommentarer. Enligt 10 kap. 19 § RB kan en forumfråga komma under högre rätts prövning antingen genom att en part överklagar lägre rätts beslut eller genom att en part väcker frågan om rättens behörighet i högre rätt. En förutsättning för att frågan skall kunna väckas i högre rätt är dock att parten är behörig därtill (jfr 34 kap. 2 § RB). Fullföljdsinstansen får också undantagsvis självmant ta upp frågan om den lägre rätten varit behörig (10 kap. 19 § RB). Av rättspraxis framgår att reglerna i 10 kap. 19 § RB -- som ju enbart reglerar frågan om iakttagandet av den interna behörigheten -- inte utesluter att högre rätt självmant beaktar hinder för målets upptagande som inte har att göra med iakttagandet av interna forumregler och att högre rätt således oberoende av invändning från part kan pröva om tvisten över huvud taget skall tas upp här i riket (se bl.a. NJA 1960 s. 755 och 1962 s. 305). När det slutligen gäller föreskrifterna om säkerhetsåtgärder m.m. i artikel 24 tillåter svensk rätt enligt det nämnda avgörandet av högsta domstolen (NJA 1983 s. 814) att kvarstad meddelas enligt bestämmelserna i 15 kap. RB i fråga om anspråk som skall prövas av utländsk domstol i de fall det utländska avgörandet får verkställas här. Man skulle möjligen kunna hävda att de två sistnämnda frågorna -- högre rätts möjlighet att självmant pröva frågan om svensk domstols behörighet och möjligheterna att förordna om kvarstad när rättegången skall äga rum utomlands - skulle vara förtjänta av en kodifiering. En sådan lösning skulle dock innebära ett avsteg från principen om att inte reglerar några internationella frågor. Jag anser inte heller att det vore lämpligt att ta in särskilda bestämmelser om detta i inkorporeringslagen. Det skulle kunna leda till felaktiga e contrario-slut om att rättsregler av detta slag enbart skulle gälla i förhållande till stater som har tillträtt . Slutsatsen blir alltså den att ett tillträde till inte bör föranleda några ändringar i eller i annan processrättslig lagstiftning (med undantag för bestämmelserna om summarisk process, se härom i avsnitt 3.3.5 nedan). Det finns naturligtvis, som en av remissinstanserna varit inne på, behov av en mera heltäckande översyn av lagstiftningen i frågor om domstols behörighet m.m., både på ett internt och på ett internationellt plan. Dessa frågor kräver dock en mer omfattande analys än vad som är möjligt att göra inom ramen för detta lagstiftningsärende. 3.3.4 Rättshjälp och avgifter Min bedömning: Tillträdet till föranleder inga ändringar i lagstiftningen om rättshjälp m.m. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Har inte berört frågan. Skälen för mitt förslag: I artikel 44 i finns bestämmelser om att den som ansöker om verkställighet av en utländsk dom i största möjliga utsträckning skall åtnjuta förmån av rättshjälp i enlighet med verkställighetsstatens lagstiftning härom eller största möjliga kostnads- och avgiftsbefrielse. Bestämmelserna i artikel 44 gäller enbart om sökanden haft rättshjälp eller motsvarande förmåner i rättegångsstaten. De begränsar sig också till exekvaturförfarandets första fas enligt artiklarna 32-35, dvs. det inledande enpartsförfarandet. Förmånerna gäller således inte under ett eventuellt efterföljande kontradiktoriskt förfarande. Inte heller gäller de under själva verkställighetsförfarandet hos kronofogdemyndigheten. Artikel 44 är utformad efter mönster av artikel 15 om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet som har tillträtt (se prop. 1975/76:98). Den artikeln är dock inte begränsad till att gälla exekvaturprövningen utan gäller även vid verkställigheten som sådan. En liknande bestämmelse finns i artikel 13 andra stycket om internationell rätthjälp. Denna bestämmelse innehåller dock enbart föreskrifter om rättshjälp och tillåter således inte konventionsstaterna att alternativt meddela föreskrifter om kostnads- och avgiftsbefrielse. Vid tillträdet till konvention reserverade sig mot tillämpningen av artikel 13. Reservationen motiverades bl.a. med att bestämmelsen inte stod i överensstämmelse med rättshjälpslagen (1972:429) och med att artikeln omfattade också rättshjälp under själva verkställigheten som sådan (se prop. 1985/86:161 s. 12 f.). Rättshjälpslagens bestämmelser om allmän rättshjälp är inte utformade på ett sätt som passar för tillämpningen av artikel 44. I 6 § rättshjälpslagen föreskrivs exempelvis att allmän rättshjälp får beviljas endast om sökanden behöver bistånd i angelägenheten i fråga. Artikel 44 innehåller inte någon motsvarande förutsättning. Det torde heller inte vara i överensstämmelse med artikel 44 att göra förmånen av allmän rättshjälp beroende av en sådan ekonomisk prövning som avses i 6 § rättshjälpslagen. Föreskrifterna i 8 § rättshjälpslagen, som bl.a. innehåller begränsningar i möjligheterna att bevilja utlänningar och näringsidkare allmän rättshjälp (punkterna 2 och 3), är heller inte förenliga med artikel 44. Med hänsyn till att rättshjälp som avses i artikel 44 enbart tar sikte på exekvaturförfarandets första fas torde en rättshjälpsförmån enligt denna artikel i praktiken inskränka sig till befrielse från ansöknings- och expeditionsavgifter vid (jfr 9 § andra stycket punkten 5 och 9 a § rättshjälpslagen). Denna förmån kan i sin tur helt eller delvis komma att falla bort genom rättshjälpslagens föreskrifter om att den som erhåller rättshjälp skall bidra till kostnaderna för rättshjälpen genom att betala rättshjälpsavgift (11 §). Till detta skall läggas administrationen för att fastställa maximibeloppet osv. Mot denna bakgrund förefaller det inte meningsfullt att meddela några särskilda föreskrifter om allmän rättshjälp till följd av regleringen i artikel 44. bör i stället uppfylla åtagandena enligt artikeln genom att i de fall som avses där helt befria sökanden från kostnader och avgifter. Det är också på det sättet uppfyller motsvarande åtaganden enligt . Det är i och för sig inte helt uteslutet att den som söker verkställighet i av en utländsk dom skulle kunna beviljas allmän rättshjälp för exekvaturförfarandet vid och högsta domstolen eller för verkställighetsförfarandet inför kronofogdemyndigheten. Rättshjälpslagen tillåter undantagsvis att utlänningar beviljas allmän rättshjälp (8 § första stycket andra punkten). Om sådan skulle beviljas utgår rättshjälpen helt och hållet enligt rättshjälpslagens bestämmelser och således helt oberoende av regleringen i artikel 44. Mitt förslag: En ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning får inte tas upp om svaranden har hemvist i en främmande stat som har tillträtt . En ansökan av detta slag får inte heller tas upp om det i en sådan stat pågår rättegång i samma sak och denna rättegång kan leda till ett avgörande som är verkställbart i . Lagen om betalningsföreläggande och handräckning bör kompletteras med bestämmelser om detta. Promemorians förslag: Förbudet mot att ta upp ansökan gentemot en svarande i främmande stat ingår även i promemorians förslag. Promemorian har ingen motsvarighet till den av mig föreslagna regleringen av litispendens. Remissinstanserna: En remissinstans har ifrågasatt om ett utslag i summarisk process inte utgör en ''''''''officiell handling'''''''' enligt artikel 50 i och av det skälet är verkställbart utomlands. I ett remissvar föreslås att med kraft bör verka för att konventionen kommer att omfatta även den summariska processen. En annan instans instämmer i promemorians förslag om att ansökan inte skall tas upp om svaranden har hemvist i en annan konventionsstat men anser också att det är otillfredsställande att ett svenskt utslag inte är verkställbart utomlands som det utgör rättegångshinder i . Samma remissinstans belyser från olika aspekter förhållandet att ett svenskt utslag kan komma att ställas mot en här verkställbar dom från en annan konventionsstat. Ett par av de andra instanserna snuddar vid tanken att komma till rätta med detta problem genom en möjlighet till återbrytning av det svenska utslaget men släpper strax denna tanke för att i stället trycka på behovet av information till borgenärerna. Skälen för mitt förslag: I lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning finns bestämmelser om s.k. summarisk process, dvs. betalningsföreläggande, vanlig handräckning och särskild handräckning. Lagen trädde i kraft . Den ersatte lagsökningslag och handräckningslag (se prop. 1989/90:85, JuU31 och rskr 311). En viktig nyhet i den nya lagen är att den summariska processen har flyttats över från tingsrätterna till kronofogdemyndigheterna. är enligt artikel 1 tillämplig på förfaranden vid domstol. Av artikel Va i Protokoll Nr 1 framgår att uttrycket domstol omfattar även de danska, isländska och norska administrativa myndigheter som handlägger mål om underhållsbidrag samt finsk överexekutor. Något motsvarande undantag har inte gjorts för svenska kronofogdemyndigheter. Man torde inte kunna räkna med att man i de andra konventionsstaterna betraktar svenska utslag i summarisk process som sådana ''''''''officiella handlingar'''''''' som behandlas i artikel 50. Utslag i summarisk process kommer alltså inte att kunna verkställas utomlands med stöd av . Nordiska överläggningar pågår för att möjliggöra verkställighet av svenska utslag i summarisk process enligt den nordiska verkställighetslagstiftningen (avsnitt 3.3.6); avgöranden enligt lagsökningslag var i viss utsträckning verkställbara i övriga nordiska länder enligt den lagstiftningen. Det har under de nordiska överläggningarna framhållits att verkställighet av utslagen enligt den nya lagen om betalningsföreläggande och handräckning inte bör komma i fråga, om kronofogdemyndigheten har grundat sin behörighet på en behörighetsregel som strider mot . En motsvarande begränsning följer redan av de nordiska verkställighetslagarna; ett svenskt avgörande som har meddelats på grundval av förmögenhetsforum verkställs t.ex. i princip inte i övriga nordiska länder (jfr 8 § första stycket punkten 1 lag). Det finns enligt min mening starka skäl som talar mot att man över huvud taget tillåter att det i summarisk process meddelas utslag i strid med behörighetsregler. Lagen om betalningsföreläggande och handräckning innehåller enbart regler om kronofogdemyndigheternas lokala behörighet. Enligt 6 § får ansökan om betalningsföreläggande m.m. göras t.ex. hos kronofogdemyndigheten i det län där egendom som tillhör svaranden finns. torde i sådana fall ta upp ansökan även om svaranden har hemvist utomlands. Enligt skall domstol i motsvarande situation, om svaranden inte går i svaromål, självmant undersöka sin behörighet och avvisa målet (artiklarna 3 och 20). En svarande med hemvist i en annan konventionsstat bör enligt min mening kunna lita på forumregler och skall inte behöva riskera att det i meddelas ett verkställbart utslag mot honom bara därför att han har egendom här. Utslaget kan visserligen inte verkställas utanför våra gränser men kan ju verkställas i den egendom han har i . ålägger visserligen inte några förpliktelser beträffande rättsliga förfaranden som äger rum vid annan myndighet än domstol (jfr vad som sagts om artikel Va i Protokoll Nr 1) men en annan ståndpunkt skulle enligt min mening strida mot anda och innebära att skulle kunna kringgå de regler i som är uppställda till svarandens skydd. För att förhindra att kronofogdemyndigheten meddelar utslag mot en svarande med hemvist i en konventionsstat i strid med behörighetsregler bör det därför uttryckligen av lagen om betalningsföreläggande och handräckning framgå att summarisk process som gäller betalningsföreläggande och vanlig handräckning (2 och 3 §§) inte kan användas om svaranden har hemvist i en stat som har tillträtt . Käranden får i sådana fall i stället väcka talan vid domstol i enlighet med behörighetsregler. Däremot är det inget som hindrar att lagens bestämmelser om särskild handräckning (4 §) tillämpas i förhållande till en sådan svarande. Dessa bestämmelser tar främst sikte på en situation där sökandens besittning är kränkt eller där svaranden olovligen vidtagit någon annan åtgärd. Syftet med bestämmelserna är att sökanden snabbt och enkelt skall kunna få rättelse och det bakomliggande förhållandet lämnas därför normalt sett utanför. Utslag i dessa mål vinner endast en mycket begränsad rättskraft -- ett beslut varigenom en ansökan ogillas utgör hinder för sökanden att på nytt ansöka om särskild handräckning -- och parterna är alltså fria att genom ansökan om stämning vid domstol i eller utomlands väcka talan om det bakomliggande rättsförhållandet (prop. 1989/90:85 s. 84). Om möjligheterna att använda den nya summariska processen begränsas på det sätt jag nu redovisat kommer detta att gälla också i förhållande till de övriga nordiska länderna. Följden blir att den nya summariska processen inte kan utnyttjas om svaranden har hemvist i ett annat nordiskt land. Det innebär dock i praktiken inget annat än att den indirekta behörighetsregel som redan gäller inom omvandlas till en direkt behörighetsregel: förbudet mot förmögenhetsforum slår inte bara till på verkställighetsstadiet utan gäller redan på rättegångsstadiet. En sådan ordning är således helt i linje med struktur. I vad mån det är möjligt att åstadkomma en nordisk särlösning i detta hänseende får utrönas under de överläggningar som pågår. I artikel 26 i finns bestämmelser om när en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i de andra. Att en utländsk dom erkänns i innebär att den utgör rättegångshinder här, dvs. att saken är res judicata. Att så är fallet innebär också att saken inte får tas upp inom ramen för summarisk process (se prop. 1989/90:85 s. 114). Detta förhållande torde inte behöva klargöras i lagen om betalningsföreläggande och handräckning eller i annan lagstiftning. I finns också regler om litispendens i artikel 21. De går ut på att varje domstol utom den där talan först väcktes skall vilandeförklara målet tills denna domstol konstaterats vara behörig och sedan självmant avvisa käromålet. Dessa regler är inte tillämpliga på summarisk process vid svenska kronofogdemyndigheter. Om det utomlands pågår en rättegång som kan leda till ett avgörande som erkänns i , är svensk domstol enligt allmänna regler förhindrad att ta upp samma sak mellan samma parter. Föreligger på detta sätt litispendens, torde även kronofogdemyndighet vara förhindrad ta upp en ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning i saken (jfr prop. 1989/90:85 s. 114). Trots att litispendens i de situationer som nämnts utgör rättegångshinder enligt allmänna processrättsliga regler, finns det särskilda bestämmelser om litispendens på flera ställen i det regelverk som behandlar erkännande och verkställighet av utländska avgöranden, t.ex. i 13 § i den nordiska, 11 § i den österrikiska och 7 § i den schweiziska verkställighetslagen. I förarbetena till den nordiska verkställighetslagen uttalades att man vid de nordiska överläggningar som då hade ägt rum hade funnit det önskvärt med uttryckliga regler om verkan av litispendens som det påpekades att sådana regler inte hade ansetts nödvändiga nordiska konvention (se prop. 1976/77:128 s. 66). Även om det redan av allmänna regler om litispendens följer att en utländsk rättegång, som kan leda till ett avgörande som enligt skall erkännas i , utgör hinder mot att samma sak tas upp i summarisk process, är det enligt min mening motiverat att låta detta hinder komma till uttryck i lagen om summarisk process. Som nämnts har den metoden valts i annan internationell lagstiftning och för övrigt även i . Förutom att det kan vara av pedagogiskt värde att på detta sätt fästa uppmärksamheten på hindret i fråga undanröjer man därigenom en risk för att uttryckliga bestämmelser om litispendens i annan lagstiftning tolkas e contrario vid tillämpningen av bestämmelserna om summarisk process. Jag anser därför att lagen om betalningsföreläggande och handräckning bör innehålla en bestämmelse om litispendens. Bestämmelsen bör på samma sätt som den behandlade regeln om svarande i utlandet gälla mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning. Ett förhållande som har uppmärksammats av några av remissinstanserna är att ett utslag i summarisk process inte är verkställbart utomlands som det utgör hinder mot att i ta upp samma sak i ordinär process för att på så sätt få till stånd en i de andra konventionsstaterna verkställbar exekutionstitel. Borgenären är i denna situation hänvisad till att väcka talan utomlands, där utslaget inte utgör rättegångshinder. Detta kan naturligtvis ses som ett problem. Olägenheterna bör dock inte överdrivas. Till en början kan konstateras att möjligheten att i den angivna situationen utverka en svensk exekutionstitel som är verkställbar utomlands inte förändras genom att vi tillträder . Däremot kan förutsättningarna för att väcka talan i de andra konventionsstaterna komma att rubbas. Huvudregeln i är ju att talan skall väckas i den stat där svaranden har sitt hemvist. Möjligheten att i en annan konventionsstat åberopa regler om alternativa fora inskränks genom konventionens behörighetsregler. Och det nu behandlade problemet torde i regel aktualiseras då svaranden har hemvist i . Det lär dock knappast bli särskilt vanligt med verkställighet utomlands i mål som är av det slaget att de lämpar sig för summarisk process. Om borgenären förutser att internationell verkställighet kan bli aktuell bör han avstå från den summariska processen och i stället väcka talan vid allmän domstol. Det torde röra sig om rena undantagsfall då en borgenär av misstag använder sig av summarisk process med sikte på exekution utomlands. Att skapa ett fullständigt skydd med avseende på sådana fall skulle kräva särskilda regler om återbrytande av kronofogdemyndighetens utslag, dvs. att borgenären i dessa fall skulle ha rätt att väcka talan vid svensk domstol utan hinder av utslagets rättskraft. En sådan ordning är knappast motiverad och har inte heller förespråkats av de remissinstanser som berört frågan. Rent allmänt kan sägas att de vinster som ligger i att summarisk process har flyttats från allmän domstol väl kompenserar smärre olägenheter av det slag det nu är fråga om. Det kan tilläggas att risken för motsvarande olägenheter föreligger även i andra konventionsstater där man medger verkställighet av exekutionstitlar som inte täcks av (t.ex. utenretligt forlig i och exigibelt skuldebrev i ). Jag vill mot denna bakgrund inte föreslå några särbestämmelser med avseende på det nu behandlade fallet. Däremot delar jag den uppfattning som ett par av remissinstanserna har framfört, att det finns behov av information till borgenärer i summarisk process till förekommande av misstag vid valet av processform. Här står näringslivets intresseorganisationer inför en viktig uppgift i förhållande till de medlemmar som brukar använda sig av summarisk process. En annan fråga som tagits upp i ett av remissvaren är att en utländsk dom kan komma att ställas mot ett utslag i summarisk process i samma sak. I , som ju inte gäller summarisk process, finns vissa bestämmelser om kollision mellan domar från olika länder (artikel 27 punkterna 3 och 5 samt artikel 34 andra stycket). Dessa bestämmelser är inte heltäckande och reglerar t.ex. inte fall då domar från två främmande konventionsstater ställs mot varandra. I situationer då en inhemsk dom ställs mot en dom från en annan konventionsstat har däremot den inhemska domen företräde enligt artikel 27.3 oavsett om den meddelats före eller efter den utländska domen. Ett skäl bakom denna bestämmelse -- eller, rättare sagt, motsvarande bestämmelse i Brysselkonventionen -- var att man inte skulle behöva lösa konflikter av detta slag genom att tillämpa bestämmelser om ordre public (Jenard s. 45). I regleras inte kollisioner på erkännande- eller verkställighetsstadiet mellan avgöranden som faller under konventionen och andra exekutionstitlar. Det är svårt att säga hur man i det övriga skulle se på kollisioner av detta slag. Ingen lösning är självklar.