prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Bestämmelser om sanktioner förunderlåtenhet att utföra föreskriven renhållning finns i AOst (28 och 31 §§).Vidare kan i en lokal ordningsstadga meddelas föreskrifter om utvidgning avdet område för vilket renhållningsskyldighet gäller liksom detaljföreskrifter.1 motiven till AOst (prop. 1956:143 s. 89) övervägdes, som har nämnts, ominte bestämmelserna om gaturenhållning borde hållas samman i en författning.Föredragande statsrädet stannade emellertid för att reglerna om renhållningsskyldighetenborde föras in i AOst, bl.a. på grund av att bestämmelserna om gaturenhållninghade ett nära samband med ordningsföreskrifterna i stadgan. Oavsettdet samband som kan finnas mellan renhållnings- och ordningsföreskrifter avannat slag anser jag att övervägande skäl talar för att bestämmelser omgaturenhållning har sin naturliga plats i renhållningslagen. De grundläggandebestämmelserna om renhällningsskyldighetens omfattning, bestämmelser om vemsom skall fullgöra skyldigheten och bestämmelser om rättsverkan vidförsummelser att fullgöra skyldigheten bör så- lundaenligt min uppfattning tas in i renhållningslagen. Som jag ser det bör Prop. 1992/93:210 kommunema själva kunna besluta om vilka närmare åtgärder somkrävs för att lagens krav uppfylls. Enordning med samlade bestämmelser om gaturenhållning i renhållningslagen förmed sig att bestämmelser motsvarande dem i 3 § AOst inte behövs i den nyaordningslagen. Bettäffande renhållningen av allmänna och enskUda vägar anserjag att övervägande skäl talar för att den nuvarande ordningen behålls. Enligt3 § AOst omfattas allmän plats inom stadsplanelagt område och allmän väg inombyggnadsplanelagt område av renhållningsskyldigheten. Som jag harredogjort för (avsnitt 4.1) motsvaras begreppen stads-och byggnadsplaner numeraav begreppet detaljplan i PBL. Enligt övergångsbestämmelsema till PBL (17 kap.27 §) skall vad som i lag eller någon annan författning föreskrivs om stadsplani stället avse detaljplan, inom viUcen kommunen är huvudman för allmännaplatser, och vad som föreskrivs om byggnadsplan avse detaljplan, inom vilkennågon annan än kommunen är huvudman för allmänna platser. Eftersomkravet pä en väl fungerande renhållning särskilt starkt gäller bettäffandeplatser som i betydande utsttäckning används för fordons- och gångttafik börkommunerna svara för renhållningen på sådana platser. Bestämmelserna i 18 §renhållningslagen och väglagstiftningen fyller som jag ser det i alltväsentligt dessa krav. Även bestämmelsema i dessa författningar om fördelningenav renhållningsskyldigheten anser jag vara väl avvägda. Såledesbör enligt min mening en bestämmelse som ålägger kommunen att svara förgaturenhållning och andra åtgärder inom områden för vilka kommunen enligt PBLär huvudman och som i detaljplan redovisas som gator, vägar, torg, parker ochandra allmänna platser tas in i renhållningslagen. Vilka åtgärder som fåranses skäliga bör liksom nu avgöras med hänsyn till ortsförhållandena, platsensbelägenhet inom samhället och övriga omständigheter. Till skillnad från vad somnu gäller enligt 3 § AOst anser jag i likhet med utredningen att kraven på deåtgärder som kan fordras bör preciseras närmare. Renhållningsskyldighetensändamål bör sålunda framgå av bestämmelsen. Det bör enligt min mening kunnaanges så att renhållning m.m. skall fullgöras pä ett sådant sätt att sanitärahänsyn och trevnadshänsyn samt krav pä framkomlighet och trafiksäkerhet blirtillgodosedda. 1likhet med vad som gäller bör kommunen enligt den tilltänkta bestämmelsensvara även för vinterhållning. Närmare bestämmelser om vilka åtgärder som skallutföras, dvs. detaljbestämmelser av det slag som finns i 3 § AOst och i 18 §renhållningslagen, bör kommunen kunna bestämma själv. Enligten bestämmelse i 5 § väglagen är staten väghållare för allmänna vägar, om inte regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer beslutar att en kommunskall vara väghållare inom kommunen. skyldighet som väghållarebegränsas ytterligare av 27 § väglagen. bestämmelserna därbegränsas nämligen statens skyldighet att ombesörja driftav allmän väg inom ett område med detaljplan, där kommunen är hu- Prop. 1992/93:210vudman för allmänna platser till sådan del av gata eller väg som behövs medhänsyn till ttafiken (jfr 6 kap. 29 § andra stycket PBL). I enlighet med vadjag i det föregående har sagt om att fördelningen av renhållnings-ansvaretenligt den nuvarande ordningen får anses vara väl avvägd, anser jag att dennuvarande begränsningen enligt väglagen av kommunens renhållningsansvar börbehållas oförändrad. Somjag ser det gör sig kravet pä en god renhållning av kvartersmark som särskilthar iordningställts och begagnas för aUmän ttafUc Uka starkt gällande sombettäffande de egentiiga allmänna platserna. Jag delar sålunda uttedningensståndpunkt att det krävs bestämmelser om renhållningsskyldighet även förområden som i detaljplan redovisas som kvartersmark och som har iordningställtsoch begagnas för allmän trafik. Renhållningsskyldighetens omfattning börmotsvara den som jag har angett bettäffande de egentiiga allmänna platserna. Föratt renhäUningsskyldigheten enUgt den tUltänkta bestämmelsen skall inträda förutsättsatt marken har iordningställts och begagnas för allmän trafik. Först när sådanaåtgärder har vidtagits kan området anses jämställt med en vanlig allmän plats.Skyldigheten bör således inte gälla, om en tomt eller en del av en tomt användsför mera spontant uppkommen ttafik. Enligt min uppfattning leder kravet päiordningställande för trafikändamål till att det i allmänhet inte kan rådanågon tvekan om vilka områden som avses med bestämmelsen. Ilinje med vad jag har anfört om kraven pä sädana platser som i storutsträckning utnyttjas för fordons- och gångttafik bör renhållningsskyldighetenför s.k. kvasiallmänna platser författningsregleras. Som jag i det föregående(avsnitt 4.1) har redogjort för förekommer ofta, särskilt i områden med småhusbebyggelse,s.k. storkvarter Förutom byggnadstomter för husen innehåller storkvarteren eneller flera s.k. kommunikationstomter, dvs. särskilt för hela husgruppengemensamt avsatta områden som innehåller gemensam mark i form av gator, parkerm.m. Sådana kvasiallmänna platser skiljer sig ofta varken till utformningssätteller användning frän de egentliga allmänna platsema. Skyldighetenatt sköta renhållningen på de kvasiallmänna platsema bör som jag ser det iförsta hand ankomma på fastighetsägaren eller den som enligt 1 kap. 5 §fastighetstaxeringslagen skall anses som fastighetsägare. Om det aktuellaområdet är gemensamt för fiera fastigheter, t.ex. som engemensamhetsanläggning, kommer skyldigheten ofta att åligga ensam-fälUghetsförening. Jag återkommer i specialmotiveringen tillgränscUag-ningen mot EVL och bestämmelsen i 20 § renhållningslagen. Denrenhållningsskyldighet för fastighetsägare eller den som enligt nyssnämndabestämmelse i fastighetstaxeringslagen skall anses som fastighetsägare somenligt min uppfattning bör införas kan emellertid inte gälla undantagslös. I endetaljplan kan nämligen finnas bestämmelser om att mark som är avsedd förenskilt byggande skaU användas även för en allmän trafikanläggning eller för entrafikanläggning som är gemensam för flera Sådan markskall enligt 14 kap. 2 § PBL i allmänhet upplåtas tillkommunen genom nyttjanderätt eller annan särskUd rätt. När kom- Prop.1992/93:210 munen har tagit marken i anspråk genom nyttjanderätt eller annansärskild rätt, anses kommunen ha en skyldighet att ställa i ordning marken försitt ändamål samt att svara för underhållet av marken. Kommunens skyldighetkommer således i detta fall att i praktiken inte skilja sig från vad som gälleri fräga om allmänna platser. Mot den bakgrunden anser jag det naturUgt attkommunen också bör svara för sädan mark. Sålunda bör en bestämmelse tas in irenhållningslagen som ålägger kommunen och inte fastighetsägaren att skötarenhållningen i fräga om mark för allmän ttafik i vilken nyttjanderätt ellerannan särskild rätt har upplåtits enligt 14 kap. 2 § PBL. Vadjag har sagt om kravet pä de renhällningsätgärder som skall utföras avkommunen dä denna svarar för renhållningen bör enligt min mening gälla ävenför fastighetsägare eller den som enligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagenskall anses som fastighetsägare. Utredningenföreslår att det i renhållningslagen tas in en bestämmelse om straff för densom inte fullgör sin renhällningsskyldighet. Under remissbehandlingen harförslaget kritiserats från något häll, eftersom det av den föreslagnabestämmelsen inte klart framgår om uppsåt eller oaktsamhet krävs för attstraffansvar skall kunna utkrävas. För egen del anser jag att det i likhet mednuvarande ordning måste finnas en möjlighet att utkräva straffansvar mot densom inte fullgör sin renhållningsskyldighet. 1 linje med vad jag har anförtbettäffande straffbestämmelserna i den nya ordningslagen bör ansvar kunnautkrävas vid såväl uppsåtlig som oaktsam underiåtenhet att fullgörarenhäUningsskyldigheten. Till skillnad frän utredningsförslaget anser jag attdet av sttaffbestämmelsen också klart bör framgå vem som kan ådömas straff,nämligen fastighetsägare eller den som enligt 1 kap. 5 §fastighetstaxeringslagen skall anses som fastighetsägare. Enligt21 § renhållningslagen utövas tillsynen över efterlevnaden av lagen och medstöd av lagen meddelade föreskrifter av den eller de kommunala nämnder somfullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskydds-onuädet, om inte regeringenbestämmer något annat. Kommunen får enligt 23 § första stycket meddela deförelägganden eller förbud som uppenbart behövs för att lagen eller med stöd avlagen meddelade föreskrifter skall efterlevas. I paragrafens andra stycke finnsen bestämmelse om möjlighet för kommunen att sätta ut vite i beslut omföreläggande eller förbud. Enligt tredje stycket i paragrafen får kommunen låtavidta åtgärden på den försumliges bekosöiad om han inte iakttar föreläggandet. Föratt en kommun pä ett effektivt sätt skall ha möjlighet att tillse att bestämmelsemaom renhållningsskyldighet efterievs är det nödvändigt att bestämmelsema omvite och tvängsutförande blir tillämpliga på även gaturenhållning som skallutföras enligt lagen. Ilinje med mitt förslag i det följande till en bestämmelse i 3 kap. 24 §ordningslagen om frihet från ansvar enligt den lagen för den som åsidosätterett vitesföreläggande enligt 20 § i kapidet, om gämingen omfattas avföreläggandet, bör inte heller den som åsidosätter ett vitesföreläggande enligtrenhållningslagen dömas till straff enligt den lagen, om gämingen omfattas avföreläggandet Enligtmin mening kan det finnas ett behov för kommunen att kunna meddela detaljeradeföreskrifter om gaturenhållning för fastighetsägama eller dem som enligt 1 kap.5 § fastighetstaxeringslagen skall anses som fastighetsägare. Ett bemyndigandeför regeringen och efter vidaredelegation en kommun att meddela sädanaföreskrifter bör därför tas in i renhållningslagen. Jag vill i sammanhangetpeka på att en kommun alltjämt har möjlighet att med stöd av 19 § förstastycket renhållningslagen ålägga fastighetsägare eller den som enligt 1 kap. 5§ fastighetstaxeringslagen skall anses som fastighetsägare att fullgöraskyldighet i fråga om gängbanerenhåUning. I mina överväganden ifräga om gaturenhållningsskyldigheten har jag samrätt med chefen för ochnatunesursdepartementet Mittförslag: Bettäffande järnvägstrafik införs motsvarande förtäringsförbud ochförverkanderegel som i fräga om den kollektivttafik som omfattas avregleringen i ordningslagen. Avsikten är att SJ skall kunna utnyttjamöjligheten att medge undantag från förbudet att förtära alkohol-chycker isärskilda fall till att tillåta att medhavd folköl förtärs på fjän-tåg. Vidareges en befattningshavare i säkerhets- eller ordningstjänst befogenhet att frånjämvägens område avlägsna den som har bmtit mot förtäringsförbudet.Alkoholdrycker som påttäffas hos den som har bmtit mot detta förbud får tas ibeslag av en sådan befattningshavare, en polisman eller en ordningsvakt Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Utredningens förslag tillförtäringsförbud omfattar till skUlnad från mitt förslag inte folköl. Vidareinnebär uttedningsförslaget till skillnad från mitt att den som bryter motförtäringsförbudet skall kunna dömas till penningböter. Remissinstanserna: Jfravsnitt 4.4.1. Förslaget om att förtäringsförbudet skall omfatta jämvägstrafikliksom motsvarande förverkandemöjlighet tillstyrks av SJ, som också anser attdet bettäffande jämvägstrafUc bör finnas ett förbud mot obehörig användning avnödbroms. Skälen för mitt förslag:Som har angetts i det föregående (avsnitt 4.4.1) regleras frågor om ordning ochsäkerhet i jämvägsttafik numera i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157), somttädde i kraft . Mitt ställningstagande bettäffanderegleringen i den nya ordningslagen av kollektivtrafik innebär att sådanafrågor beträffande jämvägsttafik även i fortsättningen skall regleras ijämvägssäkerhetslagen, medan de nuvarande bestämmelserna i den lagen om förbudatt bettäda spårområden för tunnelbana och spårväg förs över tillordningslagen. När det gäller regleringen i övrigt i jäi-nvägssäkerhetslagen avordningshållning i järnvägsttafUc saknas det,som jag ser det, i detta ärende underlag för att överväga andra frågor än Prop. 1992/93:210 som rör ett förtäringsförbud. Fråganom alkoholförtäring pä tåg regleras enbart genom föreskriftema ilagen (1977:293) om handel med drycker (LHD), som gäller i den mån detförekommer servering av aUcoholckycker pä tåg eller inom någon annan del avttafikföretagets område. Om inte något annat följer av LHD, äralkoholförtäring pä tåg i princip tilläten. I de föreskrifter som SJ harutfärdat (, SJF 610, )anges visserligen att medförda spritchycker, vin och starköl inte får förtäraspä tåg och i stationshallar samt att överttädelser av förbudet i sista hand kanföranleda avvisning av den resande. Som utredningen har angett är emellertidden rättsliga gmnden för dessa föreskrifter oklar. Mittställningstagande i det föregående (avsnitt 4.4.2) i fråga om denkollektivttafik som är avsedd att regleras i den nya ordningslagen, och somalltså inte omfattar järnvägstrafik, innebär att ett förtäringsförbud skallgälla spritdrycker, vin och andra former av öl än lättöl. EnUgt min mening börett sådant förbud omfatta all lokalttafik, alltså även tågttafUc. 1fråga om fjäntrafiken med tåg gör sig, som uttedningen anför, behovet av ettförtäringsförbud inte lika starkt gällande. Regleringen i LHD innebär att detgäller olika bestämmelser i fråga om förtäring ombord i fjärrtåg avalkoholdrycker som den resande för med sig resp. aUcoholch-ycker som serverasoch köps i tågen. I enlighet med det serveringstillstånd som AktiebolagetTrafikrestauranger har får i vissa tåg servering ske av vin, starköl och ölmedan servering av öl får ske i samtliga fjärrtåg. Enligt LHD (56 §), sominnehåller förbud mot förtäring pä ett serveringsställe av andra alkoholdryckerän sådana som har serverats i enlighet med tillstånd enUgt lagen, gällerautomatiskt ett förbud för de resande i fjäntägen att dricka medhavdaalkoholdrycker. Det är alltså förbjudet för de resande att förtära medhavdfolköl men inte medhavd lättöl. I den tågttafik där tillstånd till servering avaUcoholdrycker inte finns - endast lokaltågen - är emellertidaUcoholförtäring i princip tillåten. Jaganser i likhet med uttedningen att man bör behålla ordningen att endast sådanaalkoholdrycker som har serverats i enlighet med tillstånd enligt LHD bör fäförtäras ombord på fjämåg och att således medhavda drycker av motsvarande slaginte heller i fortsättningen skall få förtäras av de resande. I linje meduttedningen anser jag vidare det vara motiverat att här kunna göra ett undantagi fråga om medhavd folköl. EnUgt min uppfattning bör man emellertid på dennapunkt välja en annan lösning än den som uttedningen har valt Uttedningensställningstagande innebär att ett förtäringsförbud måste ha samma omfattning,oavsett om färdmedlet är ett tunnelbanetåg, en buss eller ett järnvägståg.Vidare menar uttedningen att det inte är möjUgt att dra någon skarp gränsmellan lokal- och fjärrtåg eller att det är möjligt för den resande att avgöraom ett jämvägstäg används i lokal- eller fjäntrafik. Med utgångspunkten att detbör vara tillåtet att dricka folköl på fjärrtåg gäller därför uttedningensförslag till förtäringsförbud i fråga om såväl jämvägsttafik som annankollektivttafUc endast spritdrycker, vin och starköl. 15 1992/93. Också jag anser att det ären fördel att här i princip ha ett enhedigt förtäringsförbud. Mittställningstagande att folköl inte bör fä förtäras i den lokalakollektivttafiken men att detta bör kunna fä ske på fjärrtåg är som jag ser detinte heller oförenligt med denna utgångspunkt. Enligt min mening bör nämligenden lösningen väljas även i fråga om jämvägsttafUcen att förtäringsförbudetavser, förutom spritdrycker, vin och starköl, även annat öl än lättöl, men atttrafikföretaget för särskilda fall får medge undantag från förbudet. Begreppetsärskilda faU bör här kunna avse vissa angivna tåg. När det gäller fjäntägen bördärvid trafikföretaget - SJ -kunna utnyttja undantaget till att tillåta attpassagerarna förtär medhavd folköl. Jag ser inga skäl till att det här skullebehöva uppstå problem av det slag som utredningen har befarat Genom tydligskyltning i de tåg där undantaget gäller bör det för passagerarna inte rådanågon tvekan om omfattningen av förtäringsförbudet. Liksom uttedningen anserjag att övemädelse av förtäringsförbudet bör kunna medföra förverkande avalkoholdryckema. Beslag av sådana drycker bör få verkställas av enbefattningshavare i säkerhets- eller ordningstjänst vid jämväg liksom av enpolisman eller ordningsvakt Jaghar i det föregående (avsnitt 4.4.4.) berört frägan om jämvägsperso-nalensnuvarande befogenheter att använda tvångsåtgärder. Befogenheten för enbefattningshavare i säkerhets- eller ordningstjänst att i vissa fall avlägsnapersoner från järnvägens område bör utvidgas till att omfatta även den som harbrutit mot förtäringsförbudet. Även en polisman eller ordningsvakt bör, i linjemed vad som har föreslagits beträffande regleringen i den nya ordningslagen avkollektivttafik, fä genomföra tvångsåtgärder av det nu nämnda slaget. Någonmöjlighet att avvisa en person som bryter mot förtäringsförbudet frånjärnvägens färdmedel anser jag i linje med vad Lagrådet anfört inte varapåkallat Möjligheten till beslag av alkoholdryckema framstår som entillräckligt ingripande åtgärd för att förhindra sädana ordningsstörningar somi det enskilda fallet kan bli en följd av fortsatt alkoholförtäring. Inte hellerframstår det enligt min mening som påkallat att sttaffsanktionera övemädelserav förtäringsförbudet. 5.4Tillsyn över hundar m.m. Minbedömning: Några ökade möjligheter för var och en att ta om hand en hund somspringer lös utan tiUsyn bör inte införas . Utredningensförslag innebär i huvudsak att en hund som springer lös utan tillsyn skallkunna tas om hand av var och en och att polismyndigheten skall ansvara förhundens omhändertagande. Vidare innebär uttedningsförslaget attpolismyndigheten efter ett delgivningsförfarande får besluta att hunden efterviss tid skall överlåtas eller avlivas, om den som har rätt till hunden intehar gjort anspråk pä den. Uttedningsförslaget innebär också att hundensägare eller den som har mottagit hunden till underhåll eller Prop.1992/93:210 nyttjande skall svara för kostnadema för hundens omhändertagande. Remissinstanserna:En majoritet av de instanser som har ytttat sig i frägan ställer sig positivatill förslaget. Frän bl.a. polishåll ifrågasätts om ett kungörelseförfarandetjänar något praktiskt syfte, eftersom samvetsgranna hundägare i allmänhetmycket snart hör av sig till polisen. i ,Föreningen och Föreningen pekarpå att en ordning med obligatorisk kungörelse innebär en onödig skärpning iförhällande till reglema i lagen (1938:121) om hittegods. Kravet på kungörelseenligt den lagen upphörde nämligen . Från polishåll framhålls också attden föreslagna tiden innan polisen får fatta beslut om hur manskall förfara med en omhändertagen hund är för lång. Dessa instanser framhållervidare att en så medför stora kostnader för samhället för hundensomvårdnad. Bakgrundentill min bedömning: Genom lagstiftning, som trädde i kraft ,(prop. 1986/87:58, bet. 1986/87:JoU 15, rskr. 1986/87:190) erhöll den dåvarandelagen om tillsyn över hundar mbriken lag om tillsyn över hundar och katter(tillsynslagen). Det lagstiftningsärendet innebar också att i lagen togs inbestämmelser om rätt för jakt-rättshavare att omhänderta en hund som löper lös.Sådana bestämmelser fanns tidigare i jaktlagen. I samma lagstiftningsärendebröts bestämmelser om tillsynen över katter ur jakdagstiftningen och fördesöver till tillsynslagen. I1 § första stycket tillsynslagen finns en allmän tillsynsregel som gäller bådehundar och katter. Enligt den bestämmelsen skall hundar och katter hällas undersådan tillsyn som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter behövsför att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. I4 § tillsynslagen finns bestämmelser om hur man skall förfara i vissa fall meden hund som springer lös. Enligt första stycket får jakttättshavaren eller densom förettäder honom ta hand om en hund som springer lös i ett omiåde där detfinns vilt. När hunden har tagits om hand skall dess ägare eller innehavareunderrättas. I de fall då denne Inte är känd skall polismyndigheten i ortenundenättas. Iancha stycket i samma paragraf finns en bestämmelse om hur man skall förfaramed en hund som inte kan tas om hand. I en sådan situation får polismyndighetenlåta döda hunden, om detta är angeläget ur viltvårdssynpunkt och försvarligtmed hänsyn till omständighetema i övrigt. 15 § första stycket tillsynslagen finns en bestämmelse om skyldighet för den somvill återfå en hund som har tagits om hand enligt 4 § att betala ersättningför hundens föda och de övriga kostnader som omhändertagandet har fört med sig.I andra stycket i samma paragraf regleras förfarandet med en omhändertagen hundsom inte har ätertagits. Enligt den bestämmelsen får jakträttshavaren behållahunden, om ägaren eller innehavaren inte har återtagit hunden mot ersättningenligt första stycket inom efter det att han undenättades omomhändertagandet eller efter det att polismyndighetenundenättades. Bestämmelsernai 4 och 5 §§ tillsynslagen motsvarar i huvudsak inne- Prop. 1992/93:210hållet i 22 § första och ttedje styckena i jaktlagen i dess lydelse före är1988. Skälenför min bedömning: De olägenheter som främst blu följden av en utbredddjurhållning i tätorterna är en tilltagande nedsmutsning av offentliga platser.Det problemet är särskilt förknippat med hundhållning. Hundar som springer lösakan också pä andra sätt vålla olägenheter för allmänheten, t.ex. genom attskrämma förbipasserande eller utgöra en fara för ttafiken. Fömtom den allmännatillsynsplUcten enligt 1 § tillsynslagen är de åtgärder som kan tillgripas föratt förhindra sädana störningar i huvudsak desamma som reglerasi lokala ordningsstadgor, dvs. kopplingstvång för hundar, upplockningstvång ochförbud mot att låta hundar och katter vistas på vissa platser. Utredningenhar särskilt tagit upp frägan om lämpligheten av att i lag ta in en generellbestämmelse om upplockningstvång. Efterlevnaden av en sådan bestämmelse skulleenligt min mening inte kunna övervakas effektivt. Detta skulle i sin tursannolikt få till följd att respekten för en sådan bestämmelse skulle kommaatt urholkas. Sålunda anser jag i likhet med utredningen att generellabestämmelser om upplockningstvång inte bör införas. Den nuvarande ordningenmed en reglering på lokal nivå bör sålunda behållas. Somframgår av redogörelsen för nuvarande ordning finns i tillsynslagen ■bestämmelser som gör det möjligt att i vissa fall ta om hand en hund somspringer lös. Den möjligheten är emellertid begränsad till områden där detfinns vilt, dvs. främst i naturen.