prop · GG03139 · 1992-11-26 00:00:00 — Jag menar också att det är en lämplig ordning som föreslås i promemorian. I det följande skall jag behandla den närmare utformningen av reglerna om medling (avsnitt 2.1.3), vite (avsnitt 2.1.4), polishämtning (avsnitt 2.1.5) respektive åtgärder för att säkerställa verk- ställighet eller överflyttning (avsnitt 2.1.6). Ett par remissinstanser har ifrågasatt om inte de skäl som ligger till grund för promemorieförslagen motiverar en motsvarande översyn även av förfarandereglerna i 21 kap. för inhemska fall. Jag är emellertid inte beredd att i detta lagstiftningsärende föreslå några ändringar i verkställig- hetsregler. Behovet av sådana ändringar får övervägas i ett annat sammanhang. har i sitt betänkande (SOU 1991:106) Domstolarna inför 2000-talet föreslagit att frågor om verkställighet av avgöranden om vårdnad om och umgänge med barn samt frågor om överflyttning av barn skall handläggas av tingsrätterna i stället för av länsrätterna. Utredningen har också föreslagit att det skall införas ett krav på prövningstillstånd för att få ett sådant avgörande överprövat av hovrätt och att det - utom i prejudikatfall - inte skall gå att överklaga hovrättens avgörande. I konsekvens härmed har utredningen föreslagit ändringar lag så att ansökan om verkställighet av ett avgörande som avses i 5 § eller om överflyttning av barn enligt 11 § skall göras hos tingsrätten i den ort där vårdnadshavaren eller någon av vårdnadshavarna har sitt hemvist. Om det inte finns någon behörig domstol, skall frågan enligt förslaget tas upp vid . Även för dessa fall har utredningen föreslagit regler om prövningstillstånd i hovrätt m.m. betänkande remissbehandlas . Därefter kommer förslagen att beredas inom . Med hänsyn härtill behandlar jag nu inte frågan om vilka domstolar som skall pröva ansökningar om verkställighet av vårdnads- eller um- gängesavgöranden samt om överflyttning av barn. Inte heller tar jag upp frågan om eventuella fullföljdsbegränsningar. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s.20 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har dock ansett att medlingstiden inte bör få sättas längre än men att länsrätten vid synnerliga skäl skall få förlänga tiden. universitets juridiska fakultetsstyrelse har ifrågasatt om inte en kort medling borde vara obligatorisk, medan Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer har befarat att promemorians förslag kan ge stora möjligheter till förhalning. Föreningen - Barnens Rätt I Samhället har ansett att ledamot eller suppleant i socialnämnden inte bör få medlingsupp- drag. Skälen för mitt förslag: Enligt nuvarande ordning (21 kap. 2 § föräldra- balken) får länsrätten, innan den förordnar om verkställighet, uppdra åt ledamot eller suppleant i socialnämnden eller tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne. Sådant uppdrag får även lämnas åt någon annan lämplig person. Tiden för medlingsuppdraget får inte sättas längre än . Om det finns förutsättningar för att nå en frivillig fullgörelse får dock länsrätten förlänga tiden. Enligt 4 § förordningen (1967:715) om tillämpning av 21 kap. bör medlingsuppdrag inte lämnas, om det är osannolikt att ett sådant uppdrag kommer att leda till att barnet överlämnas eller om uppdraget kan antas onödigt fördröja ärendets behandling. De nu gällande reglerna om medling infördes i (prop. 1982/83:165, bet. 1982/83:LU41, rskr. 1982/83:369). Departementschefen ansåg det vara av största betydelse att alla ansträngningar gjordes för att barnet skulle överlämnas frivilligt, så att ett förordnande om verkställighet inte behövde meddelas (se a. prop. s. 15). Även när det gäller verkställighets- eller överflyttningsmål enligt lag är det givetvis i hög grad önskvärt att barnet överlämnas frivilligt. Vid internationella bortföranden av barn torde emellertid motsättningarna mellan parterna ofta vara så djupgående att utsikterna är små att barnet återlämnas frivilligt. I sådana fall kan medlingen leda till onödig tidsutdräkt. Av denna anledning anser jag att medling inte bör vara obligatorisk utan att en prövning skall ske i varje enskilt fall. Om det kan antas att medling kan komma att leda till att barnet överlämnas frivilligt, bör emellertid ett sådant uppdrag lämnas. Det är dock väsentligt att ärendets behandling inte därigenom onödigt fördröjs. Annars finns det risk för att konventionsåtagandena om snabb handläggning inte kan uppfyllas. Det är viktigt att domstolen inte lämnar medlingsuppdrag rutinmässigt utan bara efter en bedömning av förhållandena i det enskilda fallet. Om det inte föreligger konkreta omständigheter som ger anledning att räkna med att en medling skulle bli framgångsrik, bör domstolen normalt avstå från medling och i stället förelägga vite eller förordna om polishämtning (se avsnitt 2.1.4 och 2.1.5). Om länsrätten lämnar ett medlingsuppdrag, är det av hänsyn till risken för tidsutdräkt viktigt att tiden för uppdraget inte sätts för lång. Före gällde att tiden inte utan synnerliga skäl fick sättas längre än . Det var således i rena undantagsfall som kunde förekomma. De nu gällande reglerna innebär att tiden visserligen inte från början kan sättas längre än men att länsrätten är oförhindrad att förlänga . En sådan förlängning borde enligt förarbetena (se prop. 1982/83:165 s. 27) kunna komma i fråga i fall då det alltjämt finns förutsättningar för att komma fram till en frivillig lösning. Tiden kan förlängas . I förarbetena framhålls dock att särskilt av hänsyn till barnet ett utdraget förfarande så långt möjligt bör undvikas. Ett utdraget medlingsförfarande måste alltså undvikas. Med tanke på det snabba förfarande som krävs enligt konventionerna bör tiden för medlingsuppdraget inte sättas längre än vad som i det enskilda fallet är absolut nödvändigt. Om hela förfarandet skall kunna avslutas , kan medlingen knappast få ta än . Den tiden bör också normalt vara tillräcklig för att det skall kunna utrönas om det går att få till stånd ett frivilligt överlämnande. Det kan dock inte uteslutas att förhållandena i undantagsfall är sådana att länsrätten redan från början kan bedöma att det behövs för att medlingen skall bli framgångsrik. Ena parten kan exempelvis vistas utomlands och inte hinna infinna sig i . Även under ett pågående medlingsuppdrag kan det visa sig att det finns utsikter att medlingen lyckas om ges härför. Länsrätten bör därför ha rätt att redan från början sätta än eller att förlänga en redan bestämd tid, om synnerliga skäl motiverar det. En särskild bestämmelse med denna innebörd bör införas lag att gälla i stället för de nuvarande reglerna i 21 kap. 2 § . Kretsen av de personer till vilka länsrätten kan lämna ett medlingsuppdrag överensstämmer i promemorians förslag med vad som gäller enligt 21 kap. 2 § första stycket . Enligt min mening finns det ingen anledning att i det hänseendet ha en annan reglering lag än i . Jag vill dock framhålla att det är väsentligt att den person som utses till medlare - förutom de allmänna kunskaper som en medlare skall ha - även har kunskap om olika kulturmönster och annat som har särskild betydelse när det gäller tvister mellan parter med olika nationellt ursprung. Slutligen bör det framhållas att det, även om ett medlingsuppdrag inte lämnas, finns utrymme för frivilliga överenskommelser under pågående hand- läggning av målet i länsrätten, t.ex. i samband med muntlig förhandling. Av denna anledning kan det vara lämpligt att länsrätten förelägger parterna att inställa sig personligen till muntlig förhandling. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 22 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanerna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har emellertid ansett att vite bör få förekomma endast när det gäller verkställighet av avgörande om umgänge med barn. Föreningen jurister vid allmänna advokatbyråer har befarat att förslaget kan ge möjlighet till förhalning. Länsrätten i län har föreslagit att beslut enligt lag skall gälla om inte annat förordnas. Skälen för mitt förslag: Om ansträngningarna att uppnå en lösning på frivillighetens väg har misslyckats eller om länsrätten bedömer att ett medlingsuppdrag inte kan lämnas, återstår det för länsrätten att ta ställning till om den ändå skall besluta om verk- ställighet eller överflyttning. Utgångspunkten bör vara att det utländska avgörandet skall verkställas eller att barnet skall överflyttas. Emellertid kan det föreligga olika hinder mot verkställighet eller överflyttning. I 6-9 och 12 §§ lag regleras under vilka förutsättningar domstolen kan vägra att verkställa ett utländskt avgörande eller att flytta över ett barn. Som jag har varit inne på i det föregående (se avsnitt 2.1.2) är dessa regler uppställda till skydd för barnet. Om länsrätten finner att det inte föreligger hinder mot verkställighet eller överflyttning, har rätten att besluta om hur verkställigheten eller överflyttningen skall genomföras i praktiken. De tvångsmedel som kan komma i fråga är vite och hämtning genom polismyndighetens försorg (21 kap. 3 § ). Hämtning får beslutas bara i särskilt angivna fall och under särskilda förutsättningar. Vite är således det tvångsmedel som i första hand skall komma i fråga. är emellertid förenat med vissa olägenheter som har framträtt tydligt vid tillämpningen av lag. Om den som vitesföreläggandet riktas mot inte vill efterkomma föreläggandet, har han eller hon stora möjligheter att förhala hela verkställighetsförfarandet. Till att börja med kan föreläggandet överklagas. Om parten inte efterkommer föreläggandet, kan länsrätten därefter på ansökan av den part som har begärt verkställigheten eller överflyttningen pröva frågan om utdömande av vitet. Även ett beslut om att döma ut vitet kan överklagas. Länsrätten kan inte förordna om hämtning eller döma ut vitet innan vitesföreläggandet har vunnit laga kraft (se RÅ 1980 2:53). Givetvis behöver ett överklagande inte vara en förhalningsmanöver. En part kan naturligtvis ha sakligt motiverade skäl att överklaga ett vitesföreläggande. Eftersom vitesinstitutet inte är ägnat att främja en snabb verkställighet, bör det få en mindre framskjuten plats vid tillämpningen av lag. Som har konstaterats i avsnittet om medling råder i allmänhet stora motsättningar mellan parterna i mål av detta slag. Situationen är nog oftast sådan att man inte kan räkna med att den som ett vitesförläggande skulle riktas mot skulle komma att rätta sig efter det. Dessutom kan partens ekonomiska situation vara så dålig att ett vitesföreläggande även av detta skäl blir verkningslöst. Jag vill dock inte gå så långt som universitets juridiska fakul- tetsstyrelse har föreslagit och helt avskaffa möjligheten till vites- föreläggande när det gäller verkställighet av ett vårdnadsavgörande eller överflyttning av ett olovligt bortfört barn. Trots allt finns det utan tvivel fall där ett vitesföreläggande kan vara effektivt. Länsrätten bör därför få förelägga vite, men endast om för- hållandena i det särskilda fallet är sådana att ett vite bedöms vara ändamålsenligt för att förmå den som har hand om barnet att fullgöra vad som åligger honom eller henne. Därvid bör det vara en förutsättning för att ett vitesföreläggande skall få meddelas att detta kan antas leda till att barnet överlämnas utan onödigt dröjsmål. Liksom när det gäller medling är det viktigt att länsrätten här gör en omsorgsfull bedöm- ning av utsikterna till framgång i det enskilda fallet. I samband med att ett vitesföreläggande meddelas bör länsrätten liksom nu kunna lämna ett medlingsuppdrag, eftersom det är bäst för barnet om överlämnandet kan genomföras på frivillighetens väg. Ett sådant uppdrag bör få lämnas även om ett medlingsuppdrag har lämnats men inte lett till åsyftat resultat. Om utsikterna att nå ett resultat är små, bör dock länsrätten underlåta att lämna ett sådant uppdrag. För att förstärka effektiviteten av vitesförelägganden har länsrätten i län föreslagit att beslut enligt lag skall gälla , om inte annat förordnas. En sådan regel skulle ersätta den nuvarande bestämmelsen i 21 kap. 14 § , som säger att länsrätten kan förordna att beslut skall gälla . Den ordning som länsrätten föreslår överensstämmer med vad som gällde enligt före , då den nu gällande ordningen infördes (se prop. 1975/76:170, bet. 1975/76:LU33, rskr. 1975/76:397). Som skäl för ändringen anfördes bl.a. (se a. prop. s. 154 f.) att länsrättens avgöranden, trots att dessa har en exekutiv prägel, delvis också har en materiell karaktär samt att avgörandena ofta rör mycket känsliga frågor. Det ansågs därför inte lämpligt att ha en huvudregel som innebar att avgörandena skulle gälla . I det enskilda fallet borde dock länsrätten ha befogenhet att förordna att dess beslut skulle gälla . I propositionen anfördes som exempel på när ett sådant förordnande kunde vara påkallat att saken rörde umgängesrätt som skulle utövas vid en nära förestående tidpunkt. Mot bakgrund av vad som uttalades i samband med lagändringen 1977 är jag inte beredd att föreslå en sådan ändring som länsrätten i län har förordat. Jag vill emellertid understryka att länsrätten i samband med att den fattar beslut enligt lag noga måste överväga om det finns skäl att förordna att beslutet skall gälla . Ges ett sådant förordnande kan överrätten efter besvär förordna om inhibition med stöd av 28 § förvaltningsprocesslagen. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 23 ff.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. har emellertid ansett att det för polishämtning för verkställighet av umgängesavgöranden dessutom bör krävas att barnet har ett uttalat starkt behov av umgänget. Skälen för mitt förslag: Som har framhållits i föregående avsnitt har man att räkna med åtskilliga fall där ett vitesföreläggande inte är tillräckligt för att förmå en part att överlämna barnet, i vart fall inte inom rimlig tid. torde länsrätten redan från början kunna göra den bedömningen att ett vitesföreläggande inte kommer att leda till önskat resultat. Därtill kommer att det i fall då länsrätten har förelagt vite men föreläggandet inte har efterkommits i allmänhet torde vara meningslöst att förelägga nytt vite. I dessa fall återstår för länsrätten att besluta om polishämtning. Redan vetskapen om att hämtning kan tillgripas kan å andra sidan vara tillräcklig för att förmå en tredskande part att medverka till en så skonsam överflyttning som möjligt. Polishämtning kan utgöra en psykologisk påfrestning för barnet som det kan ta skada av, varför det är angeläget att hämtning inte kommer till användning annat än när det är nödvändigt. Om det å andra sidan står klart att verkställighet eller överflyttning skall ske, torde det oftast vara bäst för barnet att detta sker för att minimera skadorna av det olovliga bortförandet eller kvarhållandet. Av 21 kap. 9 § följer att hämtning skall utföras på ett sätt som är så skonsamt som möjligt för barnet. Det är en grannlaga uppgift för länsrätten att avväga vilket tvångsmedel som bör användas för att verkställighet eller överflyttning skall komma till stånd. Enligt 21 kap. 3 § får länsrätten besluta om hämtning bara under särskilt angivna förutsättningar (se avsnitt 2.1.1). Vid tillämpningen av lag måste nog polishämtning till- gripas i relativt stor utsträckning, eftersom ett vitesföreläggande ofta inte är ändamålsenligt. I en ny regel lag bör därför inte - utom då fråga är om umgänge med barn - anges några särskilda inskränkande förutsättningar för att länsrätten skall få förordna om polishämtning. Enligt nu gällande ordning (21 kap. 3 § tredje stycket ) får länsrätten inte besluta om hämtning av barnet, om det är fråga om verkställighet av en dom eller ett beslut om umgänge mellan barnet och någon annan än barnets förälder. Reglerna i Europaråds- konventionen om erkännande och verkstäl- lighet av avgöranden om umgänge med barn är emellertid inte begränsade till att avse umgänge mellan barn och dess förälder. Även avgöranden om umgänge mellan barn och någon annan person omfattas av . De svenska reglerna bör därför möjliggöra att även sådana avgöranden verkligen kan verkställas. Den vanligaste situationen är dock naturligtvis att verkställighet begärs beträffande ett avgörande rörande umgänge mellan ett barn och dess förälder. Umgänge avser samvaro endast . Å andra sidan skall det normalt upprepas regelbundet. Verkställighet av umgängesavgöranden har därför en annan karaktär än verkställig- het av vårdnadsavgöranden. Härtill kommer att en polishämtning - även om den utförs under lugna former - kan hämma förutsätt- ningarna för ett harmoniskt umgänge mellan barnet och den andra personen och därmed medföra att syftet med umgänget förfelas. Situationen kan vara sådan att man tvingas godta att ett umgänges- avgörande inte kan verkställas . Till en del är det således hänsyn av speciellt slag som gör sig gällande vid verkställighet av umgängesavgöranden. Möjligheterna att använda polishämtning för verkställighet av sådana avgöranden bör därför vara mer begränsade än när det gäller verkställighet av vårdnadsavgöranden eller överflyttning av barn. I första hand bör naturligtvis ansträngningar göras för att få barnet överlämnat för umgänge på annat sätt än genom polismyndighetens försorg. Om detta misslyckas eller om det redan från början står klart att motsättningarna mellan parterna är så stora att det är meningslöst att förordna om medling eller att förelägga vite, bör länsrätten kunna förordna om polishämtning för att verkställa ett umgängesavgörande. Det bör emellertid krävas att det på grund av någon särskild omständighet i det enskilda fallet kan antas att verkställighet annars inte kan ske. Förutom då vite redan har förelagts kan det vara fråga om situationer där vårdnadshavaren har vägrat att överlämna barnet för umgänge eller då denne har gjort sådana uttalanden att det klart framgår att han eller hon inte godvilligt kommer att överlämna barnet. Barnets egen inställning till umgänget har givetvis stor betydelse för länsrättens prövning. Liksom nu (se 16 §) bör därför gälla att rätten skall inhämta barnets egen mening, om det inte är omöjligt med hänsyn särskilt till barnets ålder och mognad. Jag anser att det inte bör ställas upp något krav på att barnet skall ha ett särskilt starkt behov av umgänge med personen i fråga. Detta innebär en skillnad i förhållande till vad som gäller enligt 21 kap. 3 § tredje stycket . Anledningen till mitt ställningstagande är att i och med ratificeringen av Europarådskon- ventionen har förbundit sig att verkställa avgöranden om umgänge med barn. Reglerna i 6-9 §§ lag, som jag har redogjort för tidigare (se avsnitt 2.1.2), ger tillräckliga garantier för att ett avgörande som inte är förenligt med barnets bästa inte erkänns och verkställs här i landet. I samband med att länsrätten beslutar om polishämtning bör den kunna lämna ett medlingsuppdrag för att få barnet överlämnat frivilligt. Om utsikterna att nå ett resultat är små, bör dock läns- rätten underlåta att lämna ett sådant uppdrag. Detsamma gäller om barnet måste hämtas från den miljö där det vistas. 2.1.6 Åtgärder för att säkerställa verkställighet eller överflyttning Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 25 ff.) Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Idégruppen för mansrollsfrågor har dock ansett att omhändertagandetiden skall begränsas samt att åklagare i jourberedskap i stället för polismyndigheten skall fatta beslut i de fall då länsrättens beslut inte kan avvaktas. Skälen för mitt förslag: Verkställighet av ett vårdnads- eller umgängesavgörande samt överflyttning av barn kan försvåras eller omöjliggöras genom att en förälder eller någon annan person före, under eller efter domstolsförfarandet gömmer undan barnet. Så har också skett i praktiken. I flera fall har polisen aldrig kunnat verkställa ett av domstol meddelat hämtningsbeslut. I 21 kap. 10 § ges föreskrifter om interimistiskt ingripande av länsrätt och av polismyndighet. En förutsättning för ett sådant ingripande är att det föreligger fara för att barnet förs ur landet eller att saken av annan anledning är brådskande. I samband med att länsrätten förordnar om verkställighet kan den vidare enligt 21 kap. 4 § andra stycket föreskriva att barnet tillfälligt skall tas om hand för att underlätta att barnet överflyttas. kan mycket brådskande åtgärder vara påkallade. Exempelvis kan en utländsk centralmyndighet meddela den svenska centralmyndigheten att ett barn olovligen är på väg att föras till . Det kan då finnas anledning att ingripa redan när barnet förs in i landet. Uppgifter kan också framkomma om att ett barn som olovligen har förts hit är på väg att lämna landet igen eller att gömmas undan på okänd plats i . Ju föräldern eller någon annan person har att arrangera för barnets undangömmande i , desto svårare kan det antas bli att verkställa länsrättens kommande dom. Även i fall då någon akut brådska inte föreligger, kan det vara angeläget att kunna vidta åtgärder som möjliggör en kommande verkställighet. Enligt dansk rätt kan domstolen bestämma att barnet under målets handläggning skall vistas hos en av föräldrarna eller, efter medverkan av de sociala myndigheterna, på en neutral plats. Enligt norsk rätt kan domstolen bestämma att barnavårdsmyndigheterna skall överta omsorgen om barnet till dess målet har avgjorts. Den norska domstolen kan också bestämma att barnet skall vistas hos en av föräldrarna under målets handläggning och domstolen kan därvid bestämma villkor för umgänget. Att polisen så ofta inte har kunnat verkställa hämtningsbeslut tyder på att bestämmelserna i 21 kap. 10 § är otillräckliga så som de har tillämpats. Möjligen kan det förklaras av att det i rättstillämpningen har uppfattats som en förutsättning för ett interimistiskt ingripande att saken är brådskande. Hovrätten för har emellertid ifrågasatt om lagtexten bör läsas så att det föreligger ett absolut krav på att saken skall vara brådskande. Det tycks således råda delade meningar om hur lagtexten skall uppfattas. kan nog situationen vara sådan att det finns grundad anledning att befara att en part kommer att försöka omintetgöra en kommande verkställighet, även om det inte föreligger någon mer påtaglig omständighet som visar att någon åtgärd är förestående. I sådana situationer bör det vara möjligt att ingripa redan på den grunden att det kan befaras att verkställigheten eller överflyttningen försvåras. Detta bör framgå otvetydigt av lagtexten. Om det i ett pågående mål enligt lag föreligger fara för att barnet förs ur landet eller att verkställigheten eller överflyttningen på annat sätt försvåras, bör således länsrätten kunna förordna att barnet skall tas om hand på lämpligt sätt. Länsrätten bör t.ex. - som föreskrivs i den danska och den norska lagen - kunna bestämma att barnet skall vistas hos en av föräldrarna eller att barnet skall placeras på lämpligt ställe genom de sociala myndigheternas försorg. Länsrätten bör därvid även kunna meddela föreskrifter om villkor eller tidpunkt för umgänge med barnet. Exempelvis bör länsrätten kunna föreskriva att den förälder som har fört bort barnet skall få träffa det endast i närvaro av en tredje person och på särskild plats. I vissa fall kan behov av ett ingripande uppkomma redan innan ett mål har anhängiggjorts vid länsrätten, t.ex. då ett barn just har förts in i landet. bör då kunna omhänderta barnet eller vidta sådana andra omedelbara åtgärder som erfordras för att hindra att barnet förs ur landet eller att verkställigheten på annat sätt försvåras. bör också kunna vidta sådana brådskande åtgärder trots att ett mål pågår vid länsrätten. En förutsättning är då att länsrättens beslut inte kan avvaktas. Det är viktigt att polisen endast vidtar sådana åtgärder som kan ske utan skada för barnet.