prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Även när det gäller rätten för kreditgivaren att ändra befintliga avgifter under löpande avtal finns det anledning att hålla isär olika typer av avgifter. Konsumenternas situation är uppenbarligen känsligast i fråga om de avgifter som de inte kan undgå så länge avtalet löper, t.ex. aviseringsavgifter. När det gäller sådana avgifter som konsumenten kan påverka genom sitt beteende - exempelvis övertrasseringsavgifter och avgifter för små transaktioner - har konsumenten mindre behov av ett skydd genom lagstiftning. Beträffande den sistnämnda typen av avgifter tillkommer dessutom att det är effektivt från allmän kostnadssynpunkt, om kreditgivaren - inom skäliga ramar - har relativt stora möjligheter att styra kredittagarnas beteende genom att ändra avgifterna. Många remissinstanser har framhållit vikten av att sådana avgifter inte regleras i lag. En lagregel om ändringar i avgifterna bör inriktas på "avgifter för krediten" i egentlig mening. Detta är för övrigt samma avgifter som ingår i beräkningsunderlaget för den s.k. effektiva räntan (jfr avsnitt 2.4.2). Det som motiverar att kreditgivaren över huvud taget får höja avgifterna under löpande avtal är att avtalet ofta gäller och att de kostnader som avgiften avses täcka kan stiga avsevärt . En begränsning i kreditgivarens rätt att höja avgifterna bör därför formuleras så att avgifterna får höjas i den utsträckning som det motiveras av ökningar i de kostnader som avses bli täckta genom avgifterna. Detta överensstämmer med den angivna principen att avgifter skall avse kostnader som kreditgivaren har för krediten. I EG-direktivet sägs att förutsättningarna för ändringar av effektiva räntan måste anges i avtalet (Art. 4.2 b). Som sagts ingår de avgifter som är avgifter "för krediten" i egentlig mening i underlaget för beräkning av den effektiva räntan. EG-regeln innebär därför att avtalet måste ange förutsättningarna för ändringar av inte bara nominella räntan utan även avgifterna. En sådan regel är väsentlig från konsumentskyddssynpunkt genom att det därmed klargörs att avgifterna inte får ändras av någon annan anledning än som angetts i avtalet. Även en regel om att förutsättningarna för avgiftsändringar skall anges i avtalet bör - liksom i EG-direktivet - begränsas till de avgifter som ingår i beräkningsunderlaget för effektiva räntan. När det gäller övriga avgifter har jag konstaterat att kreditgivarna bör ha en viss frihet att ändra dem med hänsyn till även annat än kostnadsökningar. Den inskränkning som bör gälla därvidlag är den som ligger i kravet på god kreditgivningssed. Detta krav får här anses innebära att de avgifter som tas ut måste vara skäliga. Liksom i fråga om ränteändringar (se avsnitt 2.6.1) gäller beträffande avgiftsändringar att konsumenten har ett befogat intresse av information. Detta gäller för alla typer av avgifter, således inte bara avgifter "för krediten". Kravet på information synes lämpligen kunna utformas på samma sätt som beträffande ränteändringar. Kreditgivaren skall alltså underrätta kredittagaren om avgiftshöjningar senast när ändringen träder i kraft. Underrättelsen skall lämnas genom ett särskilt meddelande till konsumenten eller genom annonsering i dagspressen. I det senare fallet skall ett meddelande om ändringen också lämnas med nästa avisering eller kontoutdrag. 2.8 Kreditgivarens rätt att säga upp krediten Promemorians förslag: Överensstämmer i stor utsträckning med mitt men skiljer sig från detta på några punkter. Enligt promemorian skall det krävas att säkerhet som har ställts för krediten har försämrats avsevärt genom uppsåt eller grov vårdslöshet för att uppsägning skall få ske. För rätt till uppsägning vid befarat betalningsundandragande räcker det enligt promemorian att detta kan skäligen befaras. Konsumentens möjligheter att undgå uppsägningen är vidare mera begränsade än enligt mitt förslag. Slutligen skall uppsägningstiden enligt promemorian räknas från den tidpunkt då uppsägningen kom konsumenten till handa (se promemorian s. 105-114). Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ungefär hälften av de remissinstanser som uttalar sig om förslaget tillstyrker det eller lämnar det utan erinran. Till dessa hör bankinspektionen och . Övriga - främst näringslivsorganisationer - avstyrker eller framför invändningar. Skälen för mitt förslag: Så gott som alla kreditavtal innehåller förbehåll om rätt för kreditgivaren att i vissa fall säga upp krediten till betalning (s.k. förfalloklausuler). Beträffande kreditköp och vissa tjänster på kredit innehåller konsumentkreditlagen en regel (12 § andra stycket) om sådana klausuler. Denna lyder: Kreditgivaren får kräva betalning endast om han gjort förbehåll härom samt köparen är i dröjsmål medatt erlägga förfallen del av kreditfordringen som uppgår till mer än en tiondel av hela kreditfordringen eller, om dröjsmålet avser två eller flera förfallna poster, till mer än en tjugondel av hela kreditfordringen. Att märka är att denna regel inte ger kreditgivaren rätt att säga upp krediten på grund av några andra omständigheter än betal- ningsdröjsmål. Att exempelvis en säkerhet som lämnats för krediten försämrats avsevärt medför således enligt regeln inte någon rätt till betalning , inte heller den omständigheten att det finns anledning att befara att konsumenten kommer att undandra sig betalning. Som sägs i promemorian (s. 101 f.) är det dock möjligt att kreditgivaren i vissa fall har rätt till omedelbar betalning på andra grunder. För konsumentkrediter i övrigt saknas reglering av kreditgivarens rätt till förtidsbetalning. Den allmänna regeln i 36 § avtalslagen ger dock ett visst skydd åt konsumenten. EG-direktivet innehåller över huvud taget inte någon regel om förfalloklausuler. Den danska kreditavtalslagens regel härom (§ 29) avser enbart kreditköp och överensstämmer i sak med 12 § andra stycket i den gällande svenska lagen. Utgångspunkter för en ny reglering Promemorieförslaget bygger på några grundläggande utgångspunkter, nämligen dels att den regel som gäller för kreditköp och vissa tjänster bör behållas väsentligen oförändrad, dels att regleringen bör vara densamma för alla konsumentkrediter i den mån det inte finns sakliga skäl för en annan ordning, dels slutligen att förtida uppsägning inte skall kunna ske i andra fall än sådana som preciseras i lagen. Vidare bygger förslaget i väsentliga delar på de avtalsvillkor som tillämpas av de flesta banker och finansbolag (s. 103 f. i promemorian). Remissinstanserna har inte några invändningar mot de angivna utgångspunkterna. Kritiken riktar sig i stället mot vissa enskildheter i förslaget. Det gäller särskilt frågan om uppsägningsrätten när en säkerhet har gått ner i värde och frågan om konsumentens rätt till uppsägningstid. De föreslagna reglerna är förhållandevis detaljerade och jag avser att behandla förslaget punkt för punkt. Jag vill dock inledningsvis säga att jag har samma principiella uppfattning i fråga om utgångspunkterna för en ny reglering som den som kommer till uttryck i promemorieförslaget och som jag redovisat. Betalningsdröjsmål Som har framgått tidigare innebär den nuvarande regeln i konsumentkreditlagen att betalning bara får krävas vid vissa väsentliga betalningsdröjsmål. Regeln har kritiserats för att vara svårtillgänglig men är i fråga om materiellt innehåll allmänt godtagen. Som jag redan har nämnt bör den nuvarande regeln (12 § andra stycket) göras tillämplig på alla konsumentkrediter. En omformulering med den innebörden föreslås i promemorian (23 § första stycket punkterna 1 och 2). Den torde också medföra att regeln blir lättare att förstå. Emellertid är den gällande regeln inte godtagbar för alla typer av krediter. Den har tillkommit främst med tanke på sådana fall där avbetalningar görs relativt tätt och den är inte alls avpassad för sådana lån där avbetalningar görs mycket sällan. För att regeln skall passa även för sådana krediter bör det läggas till en punkt som medför att uppsägning får ske också när konsumenten på annat sätt är i väsentligt dröjsmål med betalning. Uttrycket "väsentligt dröjsmål" bör därvid tolkas efter samma principer som andra förekommande väsentlighetsrekvisit (se bl.a. 40 § första stycket konsumentköplagen). Vid bedömningen bör sålunda främst beloppets storlek och dröjsmålets varaktighet tillmätas betydelse. Rekvisitet "väsentligt dröjsmål" diskuteras ytterligare i specialmotiveringen (avsnitt 4.1). Ett undantag från dessa begränsningar i uppsägningsrätten bör göras för vissa fall då lagen kräver att kreditgivaren förbehåller sig en längre gående uppsägningsrätt. Till den frågan skall jag strax återkomma. Försämring av säkerhet som ställts för krediten Vid fristående krediter är det brukligt att kreditgivarna förbehåller sig en rätt att säga upp krediten när säkerheten är betryggande. Detta har i huvudsak godtagits. Vid kreditköp medför emellertid en försämring av säkerheten i princip ingen uppsägningsrätt. I propositionen till konsumentkreditlagen uttalades att det när köparen sköter sina betalningar inte finns anledning att likväl tillåta kreditgivaren att fordra betalning med frångående av gällande betalningsplan (prop. 1976/77:123 s. 119). Det är svårt att motivera en skillnad mellan olika typer av krediter. Om en konsument har ställt exempelvis en bostadsrätt eller aktier som säkerhet, bör samma regler gälla oavsett om säkerheten avser en kredit för ett köp eller en fristående kredit. Det kan däremot finnas anledning att behandla vissa typer av säkerheter annorlunda än andra. Jag återkommer till det. Säkerheten är oftast ett avgörande villkor för krediten. Försämras säkerheten allvarligt har en viktig förutsättning för avtalet brustit. Att säkerheten försämras kan i vissa fall rentav äventyra kreditgivarens möjligheter att fortsätta sin verksamhet, vilket inte minst visas av utvecklingen på fastighetsmarknaden . Detta talar för att kreditgivaren bör ha rätt att säga upp avtalet, dvs. kräva betalt , när säkerheten är betryggande. Det står klart att en förtida uppsägning kan få mycket besvärande konsekvenser för konsumenten. Att tvingas betala skulden kan medföra stora ekonomiska svårigheter. Särskilt om konsumenten hamnat i denna situation utan egen förskyllan, ter det sig från ren konsumentsynpunkt hårt att konsumenten skulle drabbas på detta sätt. Slutsatsen i lagrådsremissen är att konsumentens intresse bör äga företräde i detta fall och att kreditgivaren skall kunna säga upp krediten till betalning endast om konsumenten själv har orsakat försämringen i säkerhetens värde uppsåtligen eller av vårdslöshet. Dessutom skall det enligt lagrådsremissens förslag gälla ett väsentlighetskrav på det sättet att rätt till betalning skall föreligga endast om säkerheten har försämrats avsevärt. Samma regel skall gälla för alla typer av säkerheter, dock att undantag skall göras för de situationer som är särskilt reglerade i andra lagar och för vilka det föreskrivs en längre gående uppsägningsrätt. Lagrådet menar att det kan diskuteras om den föreslagna bestäm- melsen är ändamålsenlig för fristående krediter. Ett upphävande av rätten att avtala om förtida betalning vid försämrad säkerhet kommer, enligt lagrådet, allmänt sett att minska betydelsen av realsäkerhet när kreditgivaren skall bedöma om en fristående kredit kan beviljas. Detta torde, enligt lagrådet, försvåra konsumentens möjlighet att få kredit och är ägnat att medföra oförmånligare lånevillkor än vad som annars skulle ha gällt. Lagrådet påpekar att systemet inte lämnar utrymme för att ge en låntagare, som accepterar att lånet kan komma att sägas upp om säkerheten försämras, bättre lånevillkor än en låntagare som motsätter sig en sådan uppsägningsrätt. Lagrådet pekar vidare på vissa tillämpningssvårigheter samt på uppkommande lagkonflikter. Jag återkommer strax till dessa frågor. Lagrådets slutsats är att det kan finnas skäl att överväga om inte den föreslagna begränsningen av kreditgivares rätt att få betalning vid försämrad säkerhet kan undvaras i fråga om fristående krediter. Om de föreslagna reglerna likväl anses böra behållas, synes enligt lagrådet uppsägningsförbudets räckvidd böra preciseras ytterligare. Jag instämmer i lagrådets betänkligheter mot den föreslagna regeln. Det kan tilläggas att - som framhållits av ett par remissinstanser - en regel som den föreslagna kan negativt påverka svenska kreditinstituts ställning på den internationella marknaden och därmed försämra institutens möjligheter till upplåning på förmånliga villkor. Detta skulle öka kostnaderna för de svenska kredittagarna. Enligt min mening väger skälen mot den föreslagna regeln så tungt att lagrådsremissens förslag inte bör genomföras. Kreditgivaren bör sålunda ha rätt till betalning när säkerheten har försämrats, även om försämringen inte har orsakats av kredittagaren. Krediten bör dock inte kunna sägas upp , om inte försäm- ringen av säkerheten är väsentlig. En möjlighet för kreditgivaren att få betalt så snart en ringa försämring skett skulle innebära en alltför kraftig obalans till konsumentens nackdel. En reglering som den nu angivna skulle försämra konsumentskyddet vid kreditköp avsevärt. Detta framstår som olyckligt när det gäller sådana krediter för vilka säkerhet ställts i form av återtaganderätt till den köpta varan. En sådan säkerhet, exempelvis en bil, kan relativt ofta vara utsatt för påtaglig värdeminskning utan att det kan anses anmärkningsvärt. Att så sker bör inte medföra att konsumenten måste betala sin skuld . Så länge denne sköter sina betalningar bör kreditgivaren i princip anses tillräckligt tillgodosedd. Som sägs i promemorian (s. 109) bör dock konsumenten få bära konsekvenserna av sitt handlande om han med uppsåt eller av grov vårdslöshet orsakar att säkerheten försämras. En vårdslöshet som inte är grov bör enligt min mening inte vara nog i dessa fall. Det skulle innebära en betydande försämring för konsumenten jämfört med gällande rätt. Jag föreslår alltså att kreditgivare som huvudregel får rätt att ta betalt när en säkerhet som ställts för krediten försämras avsevärt men att när säkerhet ställts i form av återtagandeförbehåll det dessutom skall krävas att konsumenten orsakat försämringen uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. En sådan regel överensstämmer i väsentlig utsträckning med motsvarande regler angående minskning av säkerheters värde i vissa andra lagar (se t.ex. 6 kap. 6 § jordabalken, 2 kap. 7 § första stycket andra punkten lagen, 1984:649, om företagshypotek och 10 kap. 10 § handelsbalken). Behovet av en undantagsregel av innebörd att sådana bestämmelser har företräde framför konsumentkreditlagens regel - som föreslås i promemorian, 24 § första meningen - minskar därför avsevärt. Utan en sådan regel kan dock i vissa fall tveksamheter uppkomma om vad som gäller. För att undvika problem av detta slag bör därför en undantagsregel trots allt tas med i lagen. Det finns dock inte anledning att göra undantag från konsument- kreditlagens regel på ett sådant sätt att vissa kreditgivare får avgjort större möjligheter än andra att ta betalt på grund av försämrad säkerhet. Det betyder att det i ett par bestämmelser angående hypoteksinstitut bör göras tillägg av innebörd att konsumentkreditlagens regel äger företräde. Jag återkommer till detta nedan under rubriken . Som föreslås i promemorian (24 § andra meningen) bör emellertid undantag göras för de situationer då det i någon författningsbestämmelse krävs av kreditgivaren att han förbehåller sig en mera långtgående uppsägningsrätt än den som medges enligt konsumentkreditlagen. Detta undantag skall jag strax återkomma till under rubriken . Konsumenten undandrar sig att betala Det kan förekomma att kreditgivaren får anledning att befara att konsumenten tänker fly från sin betalningsskyldighet genom att exempelvis lämna landet eller göra sig av med sina tillgångar. För sådana fall är det rimligt att borgenären kan förbehålla sig en rätt att kräva omedelbar betalning. En sådan rätt torde för övrigt stämma med vad som i allmänhet antas gälla. Som sägs i promemorian bör uppsägningsrätt inte föreligga bara för att konsumenten har manifesterade betalningssvårigheter. En uppsägningsrätt bör i stället grundas på kreditgivarens behov av att snabbt kunna skaffa sig en exekutionstitel. Promemorieförslaget bygger på denna utgångspunkt. Enligt förslaget skall uppsägningsrätt föreligga när det kan "skäligen befaras att konsumenten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala sin skuld". Förslaget godtas av så gott som alla remissinstanser. Enligt min mening går emellertid kreditgivarens uppsägningsrätt i promemorieförslaget för långt. Det bör inte vara tillräckligt att det kan "skäligen befaras" att konsumenten undandrar sig att betala. Ett så försiktigt beviskrav innebär att kreditgivaren kan säga upp krediten fastän konsumenten i verkligheten inte alls gjort något för att undandra sig att betala. Att märka är också att konsumenten enligt promemorieförslaget har mycket begränsade möjligheter att omintetgöra uppsägningen. Här bör i stället gälla samma beviskrav som föreskrivs för ett likartat fall i exempelvis köplagen (62 §). Det innebär att det för rätt till uppsägning bör krävas att det står klart att konsumenten kommer att undandra sig att betala. Någon remissinstans menar att omedelbar uppsägningsrätt borde föreligga även i det fallet att kredittagaren inte går att nå och inte hör av sig. Detta kan dock enligt min mening inte vara tillräckligt, om det inte står klart att kredittagaren håller sig undan betalning. Kreditgivaren får avvakta att dröjsmålet blir så väsentligt som krävs för att uppsägning skall få ske på den grunden. Uppsägningstid och rätten att omintetgöra uppsägning Vid uppsägning av skulden på grund av betalningsdröjsmål har kredittagaren enligt de flesta kreditavtal rätt till fyra veckors uppsägningstid samt en möjlighet att omintetgöra uppsägningen genom att betala de förfallna delarna av skulden jämte dröjsmålsränta före utgången av uppsägningstiden. Promemorieförslaget innebär att en regel med detta innehåll införs i lagen. Enligt förslaget skall uppsägningstiden räknas från den tidpunkt "då uppsägningen kom konsumenten till handa". Huvudpunkterna i förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av så gott som alla remissinstanser. Några invänder dock att tiden mellan ett första betalningsdröjsmål och uppsägningstidens utgång blir för lång genom att det även krävs ett väsentligt betalningsdröjsmål innan uppsägning kan ske. Det sägs att kreditgivare kan komma att se sig nödsakade att gå till domstol och söka indrivning redan på grund av att enstaka avbetalningar försummas. Vidare anförs att en säkerhet som ställts för krediten kan komma att förlora i värde under den relativt långa tid som gäldenären får möjlighet att disponera över säkerheten. Dessa invändningar bör vägas noggrant mot de fördelar som ligger i att konsumenten får en viss uppsägningstid. Dessa fördelar är påtagliga. För konsumenten kan det, som sagts, leda till stora svårigheter att behöva betala hela skulden. Det är viktigt - inte minst psykologiskt - att han har på sig att reda upp situationen sedan den blivit akut genom en uppsägning. Det framhålls från flera håll att många konsumenter ser till att förhindra en hotande uppsägning först sedan den tidpunkt börjat närma sig då hela skulden förfaller till betalning. Trots invändningarna anser jag därför att en uppsägningstid bör finnas vid sidan av kravet på att betalningsdröjsmålet skall vara väsentligt. Rätten till en viss frist bör gälla inte bara när hela skulden sägs upp till betalning utan också när kreditgivaren säger upp en del av skulden eller kräver att amorteringstakten skall öka. Flera remissinstanser framhåller att det är olämpligt att uppsäg- ningstiden räknas från den dag då uppsägningen kommer konsumenten till handa. Jag har förståelse för den invändningen. En sådan regel skulle göra det möjligt för vissa gäldenärer att hålla sig undan uppsägningen och därigenom äventyra kreditgivarens rätt. Vid kreditköp med återtagandeförbehåll skulle detta innebära en betydande försvagning av den påtryckningsmöjlighet som kreditgivaren annars har genom sin rätt att begära handräckning för att återta varan. Värdet av återtagandeförbehåll som säkerhet skulle därmed försämras. Konsumenten ges ett betydande skydd vid betalningsdröjsmål, dels genom att dröjsmålet måste vara väsentligt för att uppsägning skall få ske, dels genom att han kan omintetgöra uppsägningen genom att betala . Härigenom kan konsumenten i regel undgå uppsägning i de fall då han förhindrats att betala på grund av något "socialt prestationshinder", exempelvis för att han varit allvarligt sjuk när betalning skulle ske och därför inte kunnat fullgöra sina skyldigheter. Som skydd mot återtagande tillkommer dessutom att konsumenten kan undgå detta genom att betala innan varan återtas (16 § i den gällande konsumentkreditlagen). Vidare finns en "återlösningsrätt" (19 § i den gällande konsumentkreditlagen). Med hänsyn till det anförda anser jag det inte tillräckligt motiverat att konsumenten också ges det skydd som skulle ligga i att uppsäg- ningstiden räknas först från den tidpunkt då uppsägningen kommer honom till handa. I stället bör uppsägningstiden räknas från det att kreditgivaren vidtar en åtgärd som normalt är tillräcklig för att kredittagaren skall få besked om uppsägningen. Detta är fallet om kreditgivaren sänder ett meddelande om uppsägningen till kredittagaren under dennes vanliga adress (jfr t.ex. 12 kap. 8 § tredje stycket jordabalken). Med hänsyn till vikten av att kredittagaren verkligen får del av uppsägningen - på grund av de allvarliga konsekvenser som den kan få för kredittagaren - är det lämpligt att kräva att försändelsen rekommenderas. Att försändelsen rekommenderas innebär att den hanteras på ett sådant sätt att man kan vara förvissad om att den kommer fram till adressaten. Det innebär också att kreditgivaren får ett bevis om att försändelsen har skickats. Härtill kommer att kostnaden för ett sådant förfarande är relativt begränsad. Uppsägningstiden bör i dessa fall räknas från den tidpunkt då meddelandet sänds. Får kredittagaren meddelandet på något annat sätt, bör uppsägningstiden räknas från den tidpunkt då meddelandet kommer honom till handa. Promemorieförslaget innehåller också att kredittagaren i vissa fall skall kunna omintetgöra även en uppsägning som görs på grund av försämrad säkerhet eller anteciperat betalningsundandragande. I sådana fall bör konsumenten inte ha rätt till uppsägningstid, men om kreditgivaren ändå ger kredittagaren en frist skall kredittagaren enligt förslaget kunna undgå uppsägningen genom att undanröja grunden för den före fristens utgång. Promemorieförslaget innebär alltså att konsumenten har möjlighet att undgå uppsägningen endast om kreditgivaren har gett en betalningsfrist. Enligt min mening ger detta konsumenten ett alltför dåligt skydd. Särskilt när kreditvillkoren är förmånliga för konsumenten är det viktigt att det är möjligt för honom att undgå uppsägningen. Konsumenten bör vara skyldig att betala sin skuld genast endast om detta verkligen fordras för att kreditgivarens rätt skall vara tryggad. Konsumenten bör i enlighet med vad jag nu har anfört kunna undgå uppsägningen om han förmår att genast ställa säkerhet för sin skuld. Detta framstår som en naturlig regel i det fallet att säkerheten har försämrats; kan konsumenten genast skaffa fram en ny säkerhet försämras inte kreditgivarens rätt. För det andra fallet - befarat betalningsundandragande - motsvarar en sådan regel vad som gäller enligt köplagen (62 §). I det fallet att kreditgivaren har gett en betalningsfrist bör konsumenten ha möjlighet att ställa säkerhet fram till fristens utgång. Enligt promemorieförslaget skall konsumenten kunna undgå uppsägningen genom att "undanröja grunden" för denna.