prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — I remissen föreslås att marknadsföringslagens sanktionssystem skall tillämpas, om en näringsidkare bryter mot förbudet. Även detta förslag motiveras i lagrådsremissen främst med behovet av regler för att motverka överskuldsättningen. Jag vill därför hänvisa till vad jag sagt tidigare (avsnitten 2.1.1 och 2.3) angående min uppfattning om behovet av sådana regler. Jag menar kort sagt att detta behov har överskattats i lagrådsremissen. Det föreslagna förbudet angående tillhandahållande av ansöknings- formulär missgynnar de näringsidkare som utnyttjar postbefordran som det huvudsakliga medlet att hålla kontakt med kunderna. För exempelvis postorderföretagen skulle förbudet medföra betydande konkurrensnackdelar. Sådana nackdelar kan också uppkomma för svenska kreditgivare i förhållande till utländska. Även andra nackdelar finns med förslaget. Av motiven till den föreslagna regeln framgår t.ex. att den ger upphov till svårlösta tillämpningsproblem. Min slutsats är att inte heller detta förslag bör genomföras. Vad jag nu har anfört innebär inte att det blir fritt fram för oseriös marknadsföring. En alltför påträngande eller vilseledande marknads- föring torde stå i strid med god kreditgivningssed. Det får anses ankomma på tillsynsmyndigheterna att bevaka att kreditgivarna inte gör sig skyldiga till övertramp i detta avseende. Det är också angeläget att man inom kreditgivarkretsar själva ser till att sådana övertramp motverkas. Det kan ske genom att man - som redan skett i viss utsträckning - kommer överens om vissa etiska regler som skall iakttas vid marknadsföringen av krediter. I arbetet på att utforma sådana etiska regler kan även tillsynsmyndigheterna spela en roll. Att också marknadsföringslagens (1975:1418) regler om otillbörlig marknadsföring kan bli tillämpliga återkommer jag till i special- motiveringen (avsnitt 4). Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mitt. Undantagen från informationskravet är annorlunda utformade (se promemorian s. 68-71). Remissinstanserna: Inga invändningar görs mot förslaget. En remissinstans föreslår att det skall införas ett krav om att räntan skall anges vid aviseringar. Skälen för mitt förslag: I 5 och 6 §§ i den gällande kon- sumentkreditlagen föreskrivs att näringsidkaren i sin marknadsföring och när avtal träffas skall lämna uppgift om den s.k. effektiva räntan för krediten. Effektiva räntan är "kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till att delbetalningar skall göras under den löpande kredittiden". Att det behövs information om effektiv ränta vid sidan av den vanliga nominella räntan hänger samman med fyra faktorer. För det första inkluderar den effektiva räntan avgifterna och ger därmed en fullständigare bild av de samlade kostnaderna för krediten. För det andra anger vissa kreditgivare den nominella räntan som en s.k. "rak ränta", vilket innebär att räntan beräknas på det ursprungliga kreditbeloppet utan hänsynstagande till att avbetalningar görs. För det tredje beaktas i den effektiva räntan den s.k. ränta-på-ränta- effekt som uppstår i de fall då räntebetalning sker mer än en gång eller i förskott. För det fjärde slutligen får man genom den effektiva räntan ett enhetligt mått på kreditkostnaden vid jämförelser mellan sådana krediter - exempelvis banklån - där priset för krediten i huvudsak anges som en räntesats och sådana krediter - exempelvis avbetalningsköp - där priset annars anges i kronor. Effektiva räntan är alltså ett neutralt och i princip fullständigt mått på kreditkostnaden. Jag kommer att föreslå att rak ränta förbjuds i den nya lagen. Ett av skälen för att kräva information om effektiva räntan försvinner därmed. Denna information kommer uppenbarligen ändå att bli av stor betydelse även i fortsättningen. Eftersom EG-direktivet innehåller en regel om effektiv ränta, fordrar även anpassningen till EG att kravet på angivande av effektiv ränta behålls. EG-direktivets regel om effektiv ränta är mycket detaljerad (Art. 1a i tilläggsdirektivet, bilaga 2). Den innehåller bl.a. en matematisk formel och fyra exempel för illustration av beräkningssättet. Formeln överensstämmer med den som har rekommenderats av bankinspektionen och i . Den är väl etablerad bland kreditgivarna och torde numera vara oomtvistad. Formeln för effektiva räntan lämpar sig mindre väl att ta in i lagen. Enligt min mening är det inte heller nödvändigt. Det är tillräckligt att formeln framgår av en särskild föreskrift som har utfärdats av regeringen eller den myndighet som regeringen utser. En sådan föreskrift är en verkställighetsföreskrift enligt 8 kap. 13 § 1 regeringsformen. således meddelas utan särskilt bemyndigande i lag. I EG-direktivet räknas vidare upp vissa kostnader som inte ingår i "total cost of the credit to the consumer" (Art. 1a.2, som lagts till genom Art. 1.2 i tilläggsdirektivet). Detta motsvarar det svenska begreppet "kreditkostnad", som diskuteras i nästföljande avsnitt. Avgränsningen i EG- direktivet motsvarar väsentligen vad som får anses gälla enligt svensk rätt . Som sägs i det följande avsnittet kommer den föreslagna nya definitionen av kreditkostnad att utesluta alla de kostnader som inte utgör kreditkostnader enligt EG-direktivet. Undantag från kravet på information om effektiva räntan gäller "om krediten är av ringa omfattning eller det annars finns särskilda skäl" (5 § andra stycket). Något motsvarande undantag finns inte i EG-direktivet, som alltså på denna punkt har en högre konsumentskyddsnivå än den svenska lagen. Emellertid är EG-direktivets allmänna tillämpningsområde begränsat genom en rad undantag (Art. 2; se avsnitt 2.1.3 och bilaga 1). Undantagen omfattar delvis samma krediter som de som undantas i den nu diskuterade regeln. Skillnader finns dock. En anpassning till EGs regler kräver därför vissa ändringar i den svenska lagen. Även i fortsättningen bör undantag göras för krediter som är av ringa omfattning. En anpassning till EG-reglerna bör föranleda att detta undantag specificeras till att gälla dels krediter som uppgår till högst (vilket belopp, något avrundat, motsvarar 200 ECU som anges i EG- direktivet; jfr Art. 2.1 f och 13.1), dels sådana krediter där beloppet skall återbetalas . Det gällande undantaget för fall där det finns "särskilda skäl" är avsett framför allt för löpande krediter och sådana krediter som är mycket långfristiga. När det gäller löpande krediter skall dock, enligt riktlinjer, effektiv ränta anges. För sådana krediter lämnar för övrigt EG-direktivet inte utrymme för undantag. Jag återkommer strax till en särskild fråga som rör beräkningen av effektiv ränta för löpande krediter. Fastighetskrediter är generellt undantagna från EG-direktivets tillämpningsområde och det kan ifrågasättas om de borde undantas från kravet på angivande av effektiv ränta i den svenska lagen. Dessa krediter gäller i regel och den information som före avtalsslutet lämnas om effektiva räntan är därför aktuell . Det hindrar emellertid inte att effektiva räntan kan ha betydelse som jämförelseinstrument även för dessa krediter. Härtill kommer att kreditgivaren inte kan veta säkert om krediten verkligen är avsedd att användas för fastighetsändamål. Något särskilt undantag bör därför inte göras heller för fas- tighetskrediter. Inte heller i övrigt synes det finnas anledning till undantag från kravet på angivande av effektiv ränta. När det gäller löpande krediter, dvs. avtal som innebär en rätt för kredittagaren att fortlöpande utnyttja ett kreditutrymme, finns ett speciellt problem vid beräkning av effektiva räntan. Enligt den gällande definitionen på effektiv ränta skall denna ränta beräknas på "kreditbeloppet". Detta uttryck är emellertid inte definierat för löpande krediter i den gällande svenska lagen utan bara för betalningsanstånd och lån (2 §). Det framgår alltså inte hur effektiva räntan skall beräknas när det gäller löpande krediter. Enligt riktlinjer (KOVFS 1985:7 p. 3.2.1) skall effektiva räntan beräknas på ett s.k. standardbelopp, varvid detta skall anses vara om kreditutrymmet uppgår till högst och om kreditutrymmet överstiger . Inte heller i EG-direktivet eller i den danska lagen anges uttryck- ligen hur den effektiva räntan skall beräknas för löpande krediter. I direktivets definition på effektiv ränta sägs att beräkningen skall ske på "the amount of the credit granted" (Art. 1.2 e, ändrad genom Art. 1.1 i tilläggsdirektivet). En tolkningsregel finns för det fallet att kreditutrymmet inte är bestämt i avtalet. För detta fall skall "the amount of credit granted" anses vara ett belopp som medlemsstaterna bestämmer och som inte skall överstiga 2 000 ECU, . närmast på att direktivet skall tolkas så att effektiva räntan i de fall då kreditutrymmet är bestämt skall beräknas på ett belopp motsvarande detta utrymme. Detta ger en jämförelsevis låg räntesats. Mer rättvisande är normalt att effektiva räntan beräknas på ett lägre belopp. De flesta kredittagare torde nämligen inte utnyttja kreditutrymmet fullt ut. Det bör sägas uttryckligen i lagen hur effektiva räntan skall bestämmas i fråga om löpande krediter. För att regeln skall stämma med EG- direktivet och dessutom innebära att konsumenten får tillräckligt god information bör det föreskrivas att räntan skall anges dels för ett belopp som motsvarar hela kreditutrymmet, dels för ett eller flera belopp som motsvarar andelar av detta utrymme. En sådan regel kan preciseras ytterligare genom tillämpningsföreskrifter. Det kan nämnas att det i träffats en överenskommelse mellan myndigheter och kreditgivare om att effektiva räntan för löpande krediter skall anges för tre olika tänkta kreditbelopp, nämligen , resp. av kreditutrymmet. Vidare bör det föreskrivas att kreditutrymmet, om detta inte är bestämt i avtalet, skall anses vara . Genom dessa regler tillgodoses i allt väsentligt en anmärkning som lagrådet riktar mot 2 § i förslaget, där ett antal begrepp definieras. Anmärkningen avser den omständigheten att de flesta definitioner omfattar även löpande krediter, vilket enligt lagrådet medför vissa tolkningsproblem. Jag återkommer till tolkningen av definitionerna i specialmotiveringen till 2 §. Om kreditgivaren underlåter att lämna information om effektiva räntan vid marknadsföringen eller i samband med att avtal träffas, gäller marknadsföringslagens sanktionssystem. Detta innebär huvudsakligen att kan ålägga näringsidkaren vid vite att informera om effektiva räntan i fortsättningen. arbetar en särskild utredning (marknadsföringsutredningen, C 1991:10) med en översyn av marknadsföringslagen, däribland sanktionssystemet. Det finns därför inte anledning att nu föreslå några nya sanktionsregler. I lagrådsremissen föreslås en regel som ålägger kreditgivaren att vid varje avisering upplysa konsumenten om den aktuella effektiva räntan. Enligt förslaget skall räntan beräknas på den skuld som kvarstår sedan de betalningar gjorts som aviseringen avser. Som skäl för regeln anges (lagrådsremissen s. 42) att konsumenten, om han får kontinuerlig information om effektiva räntan, kan jämföra med andra krediter och bättre bedöma om det är motiverat att säga upp krediten . Detta skulle enligt lagrådsremissen leda till effektivare konkurrens och ökad rörlighet på marknaden. En förpliktelse som den angivna skulle emellertid innebära en inte oväsentlig ny pålaga för kreditgivarna. Att beräkna den aktuella effektiva räntan för varje enskild kredit vid alla aviseringar skulle bli tidsödande och kostnadskrävande, särskilt för de kreditgivare som är ovana vid dessa beräkningar. Kostnadsökningen skulle i sista hand komma att drabba konsumenterna. Vidare skulle informationen kunna bli missvisande för vissa typer av krediter, särskilt . Härtill kommer att regeln för att bli användbar skulle behöva ges ett annat innehåll för löpande krediter. Enligt min mening är värdet för konsumenterna av regeln inte så stort att det uppväger nackdelarna. Det bör därför inte införas någon skyldighet för kreditgivaren att upplysa om effektiva räntan vid varje avisering. 2.4.3 Annan information som skall lämnas Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt, dock utan att regeln helt anpassats till EG-direktivet (se promemorian s. 71 och 72). Remissinstanserna: Det görs inga invändningar mot förslaget. Några remissinstanser anser att kreditkostnaden skall anges även vid fristående krediter. Enligt behövs en föreskrift om totalpriset för varor och tjänster som köps på kredit samt en föreskrift om att kredittid eller antal delbetalningar skall anges i vissa fall. Skälen för mitt förslag: Kravet på information om effektiva räntan gäller för alla krediter utom vissa som uttryckligen undantas. För fristående krediter är detta det enda informationskrav som uppställs i den nu gällande lagen. För krediter som ges för förvärv av någon särskild vara, tjänst eller annan nyttighet gäller ytterligare vissa informationskrav (se 5-7 §§ konsumentkreditlagen). Då skall även kreditkostnaden - i kronor - och kontantpriset anges. Dessa regler - som inte har någon motsvarighet i EG- direktivet - har till syfte främst att avhålla konsumenten från oöverlagda kreditengagemang genom att han får klart för sig hur mycket dyrare det blir att handla på kredit. För att avhålla från otillräckligt genomtänkta åtaganden finns även för kreditköp en regel med krav på kontantinsats. Jag återkommer till denna regel i avsnitt 2.5. Kravet på information om kreditkostnaden och kontantpriset innebär att kreditgivaren skall lämna dessa uppgifter dels vid marknadsföringen av krediten, dels innan ett avtal träffas. Liksom beträffande effektiv ränta gäller ett undantag från informationskravet för sådana fall då krediten är av ringa omfattning eller det annars finns särskilda skäl. Om kreditgivaren underlåter att upplysa om kreditkostnaden och kontantpriset, gäller, precis som i fråga om effektiva räntan, marknadsföringslagens sanktionssystem. Mot kravet på att kreditkostnaden skall anges har invänts att den är ett dåligt mått för jämförelser med andra krediter, eftersom den inte alls tar hänsyn till betalningstidens längd. Avsikten med denna regel är emellertid inte främst att konsumenten skall få möjlighet att jämföra med andra krediter utan att han skall kunna bedöma hur mycket dyrare det blir att ta varan eller tjänsten på kredit än att betala kontant. Om kreditkostnaden och kontantpriset anges, får konsumenten enkel och lättillgänglig information om detta. Så länge det inte rör sig om stora skillnader i fråga om betalningstidens längd får informationen även anses tillräckligt rättvisande för sitt ändamål. Kravet på angivande av kreditkostnad och kontantpris bör därför finnas kvar vid köp av varor och tjänster på kredit. Som uttalas i promemorian finns det inte skäl att kräva att kreditgivaren anger kreditkostnaden som ett belopp som diskonterats till nuvärde. Några remissinstanser anser att kreditkostnaden i kronor borde anges även vid fristående krediter. På grund av vad som sagts om ändamålet med kravet på angivande av kreditkostnaden och risken för att informationen blir missvisande anser jag emellertid att någon sådan utvidgning inte bör göras. Eftersom information skall lämnas om såväl kontantpriset som kreditkostnaden, finns det inte heller tillräckliga skäl att kräva att totalkostnaden (kontantpriset + kreditkostnaden) anges. anser att marknadsföringsreglerna behöver kompletteras med en föreskrift om att kredittid eller antal delbetalningar skall anges i de fall då det lämnas uppgift om delbetalningarnas storlek. anför liknande synpunkter. Det som ligger bakom förslaget är främst att information om delbetalningarnas storlek lätt ger ett missvisande och förskönande intryck när kredittiden är lång. Jag instämmer i denna synpunkt och har förståelse för förslaget. Lagregleringen bör emellertid inte göras alltför detaljerad och marknadsföring som är direkt vilseledande kan ofta angripas med stöd av marknadsföringslagens regelsystem. Jag menar därför att skälen för att införa en föreskrift om kredittidens längd inte väger tillräckligt tungt. Det är dock en angelägen uppgift för tillsynsmyndigheterna att se till att kreditgivarna i sin marknadsföring håller sig inom ramarna för vad som kan anses tillbörligt och för god kreditgivningssed. Undantag från informationsskyldigheten görs - liksom beträffande effektiva räntan - för sådana fall då krediten är av ringa omfattning eller det annars föreligger särskilda skäl. I föregående avsnitt har föreslagits att denna undantagsregel, såvitt gäller information om effektiva räntan, ändras något för att anpassas till EG-direktivet. Motsvarande ändring bör göras i fråga om undantag från skyldigheten att upplysa om kreditkostnad och kontantpris. Undantaget för fastighetskrediter blir dock inte aktuellt, eftersom kravet på information om kreditkostnad och kontantpris bara skall gälla vid kreditköp. Underlåtenhet att lämna information om kreditkostnaden och kontantpriset skall bedömas enligt marknadsföringslagen. Detsamma gäller annan information som är "av särskild betydelse från konsumentsynpunkt". Detta bör gälla även fortsättningsvis, åtminstone i avvaktan på resultatet av den kommande översynen av marknadsföringslagen. När det gäller definitionen av kreditkostnad (2 §) bör en mindre justering göras. definieras begreppet på följande sätt: "det sammanlagda beloppet av alla räntor, tillägg och andra kostnader som konsumenten har att erlägga med anledning av krediten". Denna formulering kom till när avgifter var betydligt mindre vanliga än och då gränsdragningen inte innebar några större problem. kan vi emellertid se att vissa avgifter, som knappast bör rymmas under begreppet kreditkostnad, med visst berättigande ändå kan beskrivas som "kostnader med anledning av krediten". Detta gäller bl.a. avgifter för småtransaktioner och avgifter för kontantuttag på en löpande kredit. Även övertrasseringsavgifter och påminnelseavgifter kan på sätt och vis sägas utgöra "kostnader med anledning av krediten", även om de i motiven till konsumentkreditlagen sägs falla utanför definitionen. De tillägg och avgifter som man velat inrymma under begreppet kreditkostnad - vilket i sin tur ligger till grund för definitionen av effektiv ränta - är sådana som drabbar alla kredittagare och som är i princip omöjliga för dessa att påverka. Främst handlar det om avbetalningstillägg, uppläggningsavgifter (inklusive avgift för kreditupplysning), värderingsavgifter, aviseringsavgifter och fasta årsavgifter. Det som är gemensamt för dessa kan närmast sägas vara att de är kostnader för krediten. Detta kan inte sägas om avgifter för kontraktsbrott eller småtransaktions- avgifter. I enlighet med det sagda bör definitionen på kreditkostnad ändras till: "det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten". Som sagts i föregående avsnitt innehåller EG-direktivet en upp- räkning av vissa kostnader som inte skall anses ingå i "total cost of the credit to the consumer" och därför inte ingå i underlaget för beräkning av effektiva räntan. Uppräkningen stämmer väl överens med vad som får anses gälla enligt den nu föreslagna definitionen av begreppet kreditkostnad. Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 153-156). Remissinstanserna: Har inga invändningar. Några remissinstanser menar dock att kravet på kontantinsats bör gälla även vid kontoköp. Skälen för min bedömning: I konsumentkreditlagen föreskrivs (8 §) att en kontantinsats skall uttas vid kreditköp "i enlighet med god sed på marknaden" och att kontantinsatsen skall motsvara av varans kontantpris, om inte annat föranleds av "särskilda förhållanden". Syftet med kravet på kontantinsats är att detta skall verka återhål- lande på konsumenternas benägenhet att handla på kredit. gäller vid sidan av konsumentkreditlagen en särskild lag (1986:1202) med bemyndigande att meddela föreskrifter om betal- ningsvillkor vid kreditköp. Enligt denna lag kan regeringen utfärda särskilda föreskrifter om bl.a. kontantinsats. finns inga sådana särskilda föreskrifter, varför regeln i 8 § konsumentkreditlagen är det enda stadgandet om kontantinsats. Regeln om att av kontantpriset normalt skall betalas kontant fyller en värdefull tillbakahållande funktion och stämmer med vad handeln enligt lång tradition betraktar som rimligt och naturligt. Kravet på en normalt 20-procentig kontantinsats bör därför behållas. En särskild fråga är om kravet på kontantinsats i konsumentkredit- lagen bör gälla - som några remissinstanser anser - även vid kontoköp. I relativt utförliga förarbetsuttalanden motiverades i propositionen till konsumentkreditlagen (1976/77:123 s. 102 f.) varför kontoköpen i princip borde vara undantagna. Departementschefen framhöll särskilt att ordningen med kontokortskrediter på flera sätt kunde vara praktisk för konsumenten och därför inte borde kompliceras i vidare mån än konsumentskyddsintresset från andra synpunkter verkligen påkallade. Något generellt undantag borde det enligt departementschefen inte bli fråga om, men de flesta kontoköp avsågs falla utanför regleringen genom bestämmelsens lydelse, "i enlighet med god sed på marknaden". Eftersom det inte var praxis med kontantinsats vid kontoköp kunde det inte anses strida mot god sed att underlåta att ta ut en sådan insats. torde i praktiken så gott som alla kontoköp genomföras utan någon kontantinsats över huvud taget. Till de skäl som sålunda anförts mot ett krav på kontantinsats vid kontoköp kan fogas att det, om man vill ha kvar kontoköpen som en smidig betalningsordning, är svårt att utforma kravet så att det utgör en faktor som verkligen effektivt avhåller konsumenterna från oöverlagda kreditköp. Ställer man krav på att kontantinsats skall erläggas vid själva köpet, blir systemet svårarbetat och tanken med denna betalningsordning går till stor del förlorad. Om kravet i stället ges den innebörden att konsumenten skall amortera "kontantinsatsen" senare, tillgodoses inte tanken att konsumenten skall tvingas lägga ut en betydande del av priset för att få varan utlämnad till sig. Slutsatsen är att det inte heller i fortsättningen bör uppställas något krav på kontantinsats vid kontoköp. I lagrådsremissen föreslås att hänvisningen i gällande lag till "god sed på marknaden" skall behållas. Lagrådet påpekar att 5 § i lagförslaget innehåller en generell bestämmelse om att näringsidkaren i sitt förhållande till konsumenten skall "iaktta god kreditgivningssed". Detta aktualiserar enligt lagrådet frågan om orden "i enlighet med god sed på marknaden" behövs i lagtexten till bestämmelsen om kontantinsats. Om så anses vara fallet, torde enligt lagrådet för förståelsens skull de båda uttryckssättens förhållande till varandra böra klargöras. Enligt min mening bör lagrummet innehålla en precisering av kravet på kontantinsats som - liksom är fallet - ger utrymme för en viss flexibilitet. Uttrycket "god sed på marknaden" är etablerat och kreditgivarna är relativt väl förtrogna med dess innebörd. Lagen bör emellertid inte innehålla mer än ett uttryck om "god sed", om det inte finns en bestämd skillnad mellan uttrycken. Så är knappast fallet här. Eftersom de krav som bör ställas på kreditgivaren när det gäller kontantinsats lika väl synes kunna beskrivas med uttrycket "god kreditgivningssed", bör sålunda detta uttryck tas in i regeln i stället för det gamla "god sed på marknaden". Det förekommer att man försöker kringgå kravet på kontantinsats bl.a. genom att konsumenten får låna beloppet i fråga. Om detta finns en regel i konsumentkreditlagen (8 § andra stycket). Där stadgas att "betalning med medel som köparen får låna av säljaren eller av annan kreditgivare på grund av överenskommelse mellan denne och säljaren" inte godtas som kontantinsats.