prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen överensstämmer med artikel 6.3. Bestämmelsen är tillämplig oavsett om det är försäkringsgivaren eller föräkringstagaren osv. som har väckt huvudkäromålet. Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den innehåller bestämmelser om prorogation, avtal om domstols behörighet. Bestämmelserna syftar till att bevara försäkringstagarens valmöjligheter i fråga om olika fora och att hindra försäkringsgivaren från att söka undvika de begränsningar som gäller för honom enligt artikel 11. Enligt huvudregeln är ett avtal om domstols behörighet som har ingåtts före en försäkringstvists uppkomst utan verkan. Så snart tvist uppstått parterna emellan är de dock fria att avtala om behörig domstol (punkten 1; jfr artikel 17.5 som innehåller en motsvarande bestämmelse för tvister om anställningsavtal). Om avtalet ger försäkringstagaren, den försäkrade eller förmånstagaren rätt att väcka talan vid annan domstol än dem som anges i Avsnitt 3, är avtalet giltigt även om det har ingåtts före tvistens uppkomst (punkten 2). Punkten 3 öppnar möjligheter att begränsa tillämpningsområdet för artikel 10 första stycket. Enligt denna bestämmelse kan ju en försäkringsgivare stämmas inför domstol i en annan konventionsstat om den skadelidande har väckt talan där mot den försäkrade och detta även om försäkringsgivaren och den försäkrade båda har hemvist i en annan konventionsstat. Om försäkringsgivaren och försäkringstagaren vid försäkringsavtalets ingående har hemvist, eller vanlig vistelseort (jfr vid artikel 5.2), i en och samma konventionsstat, är de således oförhindrade att avtala om att domstolarna i denna stat skall vara exklusivt behöriga att pröva tvist mellan dem också i de fall skadan skulle inträffa utomlands. En förutsättning är därvid att ett sådant avtal inte strider mot lagen i den staten. Punkten 4 innehåller en uttrycklig bestämmelse om att prorogationsavtal är tillåtna i de fall försäkringstagaren har hemvist i en tredje stat. Bestämmelsen är särskilt viktig för eftersom många brittiska försäkringar tecknas av försäkringstagare med hemvist i andra stater än konventionsstaterna. Punkten 4 tillåter således att ett sådant försäkringsavtal innehåller en klausul om att brittiska domstolar skall vara exklusivt behöriga. Prorogation är dock inte tillåten om försäkringen är obligatorisk eller avser fast egendom i en konventionsstat. Som exempel kan nämnas de tyska reglerna om obligatorisk trafikförsäkring som gäller för bilar som normalt nyttjas i . Ett avtal om en sådan försäkring som har tecknats av en försäkringstagare med hemvist i får således inte innehålla en prorogationsklausul som innebär att tyska domstolar inte är behöriga att pröva trafikskador som inträffat i . Av punkten 5, som skall läsas tillsammans med artikel 12 A, framgår att inga begränsningar i fråga om prorogation gäller för försäkringsavtal som omfattar vissa s.k. stora risker. Skälet härför är att sådana försäkringar ingås av större företag som inte har samma skyddsbehov som normalt förligger i fråga om andra försäkringstagare. De risker som avses -- och där full prorogationsfrihet således råder -- räknas upp i artikel 12 A och avser försäkringar som har samband med sjö- och flygtransporter. Försäkringar för rena landtransporter finns inte med i uppräkningen. Artikeln har behandlats vid artikel 12.5. Avsnitt 4 Behörighetsregler för konsumenttvister Bestämmelserna i 4 har kommenterats i avsnitt 2.3.1 under . Bestämmelserna har stora likheter med bestämmelserna för försäkringstvister (jfr kommentarerna vid artikel 7). Bestämmelserna i konventionens Avsnitt 4 avser att skydda konsumenten. Motsvarande bestämmelser var i Brysselkonventionens ursprungliga version begränsade till att avse avbetalningsköp och omarbetades genom tillträdeskonvention. De har utarbetats i belysning av det då föreliggande utkastet till motsvarande bestämmelser i konventionen om tillämplig lag på avtalsrättsliga förpliktelser som sedermera antog i . Bestämmelserna i 4 är, liksom bestämmelserna i 3 om försäkringstvister, tvingande (se härom vid artikel 7). Bestämmelserna gäller enbart för avtal som har ingåtts av en konsument. Därmed avses enligt artikel 13 första stycket avtal som ingås av en person för ett ändamål som kan anses ligga utanför hans affärs- eller yrkesmässiga verksamhet. Bestämmelserna är således avsedda att skydda den slutliga konsumenten och den som agerar i egenskap av privatperson. Tillämpningsområdet preciseras ytterligare i tre olika punkter. Inledningsvis omfattas enligt punkterna 1 och 2 avbetalningsköp och köp som finansieras genom lån. För andra konsumentavtal krävs att det föreligger en speciell anknytning till den stat där konsumenten har hemvist. Enligt punkten 3 omfattas således avtal om tillhandahållande av varor eller tjänster om avtalet föregicks av ett särskilt anbud som var riktat till konsumenten, eller annonsering, i den stat där konsumenten har hemvist, förutsatt att konsumenten ''''''''vidtog de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna'''''''' i just den staten. Sistnämnda uttryck, liksom uttrycken ''''''''särskilt anbud'''''''' och ''''''''annonsering'''''''', återfinns också i artikel 5 i Romkonventionen om tillämplig lag på avtalsrättsliga förpliktelser. Av inledningen till artikeln framgår vidare att artikel 4 och artikel 5.5 också gäller vid konsumenttvister, precis som de gör i fråga om försäkringstvister (se vid artikel 7). Härav följer bl.a. att bestämmelserna i 4 enbart gäller om svaranden har hemvist i en konventionsstat. Från denna huvudregel finns enligt andra stycket ett undantag och det är samma slags undantag som gäller för försäkringstvister enligt artikel 8 andra stycket. Om konsumentens motpart inte har hemvist i en konventionsstat men har en filial, agentur eller liknande i en konventionsstat skall motparten nämligen anses ha hemvist i denna konventionsstat när det gäller tvister som hänför sig till denna verksamhet. Av sista stycket framgår att bestämmelserna i detta avsnitt inte gäller för transportavtal. Härav följer att konventionens allmänna behörighetsregler i avsnitten 1 och 2 -- och särskilt artikel 5.1 -- gäller i fråga om sådana avtal. Behörighetsreglerna för konsumenttvister har stora likheter med dem som gäller för försäkringstvister. Konsumenten kan välja mellan att väcka talan där svaranden har hemvist och där han själv har hemvist (första stycket) medan konsumentens motpart såsom kärande enbart har att hålla sig till domstolarna i den stat där konsumenten har hemvist (andra stycket). Möjligheten att väcka genkäromål är liksom vid försäkringstvister (jfr artikel 11) oinskränkt (tredje stycket). Möjligheten för konsumenten att enligt första stycket väcka talan i den stat där han själv har hemvist står öppen också i det fall då han bytt hemviststat efter det att avtalet ingicks. (I praktiken står dock denna möjlighet inte öppen för andra avtal än avbetalnings- och låneköpsavtal enligt punkterna 1 och 2 i artikel 13. Om konsumenten har flyttat efter det att ett avtal enligt punkten 3 ingåtts är nämligen kravet på att konsumenten skall ha vidtagit de nödvändiga åtgärderna i sin hemviststat i allmänhet inte uppfyllt.) Av denna artikel framgår att möjligheterna att ingå prorogationsavtal, avtal om domstols behörighet, är begränsade i konsumentförhållanden. Bestämmelserna överensstämmer helt med vad som gäller för försäkringstvister enligt artikel 12 punkterna 1-3. Skälen bakom regleringen i punkten 3 är dock inte desamma för konsument- och försäkringstvister. Om en säljare eller långivare vill väcka talan mot en köpare eller låntagare som har flyttat utomlands efter det att avtalet ingicks borde en sådan talan normalt, för att skydda konsumenten, väckas i den konventionsstat dit konsumenten flyttat. Av billighetsskäl föreskrivs dock i förevarande punkt 3 att, om parterna hade hemvist eller vanlig vistelseort i en och samma konventionsstat för avtalets ingående, det är tillåtet för dem att ingå ett prorogationsavtal som innebär att domstolarna i just denna stat blir exklusivt behöriga. Avsnitt 5 Exklusiv behörighet Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.1. Bestämmelserna i artikel 16 om domstols exklusiva behörighet gäller oberoende av var parterna har hemvist och omfattar således också mål där parterna har hemvist i en tredje stat. Till skillnad från vad som är fallet i artikel 5 utpekas enbart behörig stat, inte vid vilken domstol i denna stat som målet skall prövas. Denna fråga avgörs i stället enligt domstolslandets egen lag. Av artikel 19 följer att domstolen självmant skall beakta de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16. Artikel 16.1 a) Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.3.1. Enligt bestämmelsen är domstolarna i den stat där den fasta egendomen är belägen exklusivt behöriga att pröva talan som avser sakrätt i eller nyttjanderätt till denna. Särskilda regler finns i punkten 1 b) för vissa tidsbegränsade nyttjanderättsavtal. Bestämmelsen i artikel 16.1 a) har av tolkats restriktivt i ett fall av hyra: den omfattar enligt detta avgörande inte ett avtal om hyra av en detaljhandel som var inrymd i en fastighet som upplåtaren hyrde av tredje man. Bestämmelsen skall enligt inte ges ett vidare tillämpningsområde än vad ändamålet kräver (mot ). I ett senare avgörande konstaterade dock att bestämmelsen är tillämplig vid all slags hyra, även korttidsuthyrning av en semesterbostad. Detta avgörande (Rösler mot Rottwinkel) har dock minskat i betydelse genom den nya artikel 16.1 b). Om fast egendom är belägen i två konventionsstater (såsom och i ett fall) har domstolarna i respektive konventionsstat exklusiv behörighet över den egendom som är belägen där (Scherens mot Maenhout och ). Artikel 16.1 b) Som ett alternativ till fastighetsforum gäller enligt artikel 16.1 b) under vissa förutsättningar svarandens hemvistforum. Detta gäller om talan avser avtal om nyttjanderätt till fast egendom för tillfälligt privat bruk av högst sex på varandra följande månader. Käranden kan alltså i dessa fall välja mellan att väcka talan vid fastighetsforum och vid svarandens hemvist. En förutsättning för att talan skall kunna väckas vid svarandens hemvistforum är att nyttjanderättshavaren är en fysisk person och att ingendera parten har hemvist i den konventionsstat där fastigheten är belägen. Bakgrunden till denna bestämmelse är ett avgörande av (Rösler mot Rottwinkel) där domstolen konstaterade att artikel 16.1 var tillämplig vid all slags hyra av fast egendom och således även i fråga om en korttidsuthyrning av ett semesterhus och i fall där talan endast avsåg utfående av obetald hyra m.m. Bestämmelsen i artikel 16.1 b) gör det således möjligt för en svensk som har hyrt ut sitt hus beläget i till en att väcka talan för utfående av obetald hyra i . Han skulle annars ha behövt väcka talan i enligt huvudregeln i artikel 16.1 a). En bestämmelse av motsvarande innehåll finns numera, genom tillträdeskonvention, också i Brysselkonventionen. Denna bestämmelse är dock något annorlunda formulerad. Enligt bestämmelsen krävs det att såväl fastighetsägaren som hyresgästen är fysiska personer och dessutom att de har hemvist i samma konventionsstat för att talan skall kunna väckas i den stat där svaranden -- dvs. båda -- har hemvist. Att bestämmelse har ett något vidare tillämpningsområde hänger bl.a. samman med den omständigheten att , till skillnad från Brysselkonventionen, ger vissa möjligheter till reservationer när det gäller artikel 16.1 b). Dessa framgår av artikel I b i Protokoll Nr 1 och har behandlats i avsnitt 2.4.4. Enligt denna bestämmelse får konventionsstaterna förbehålla sig rätten att vägra att erkänna och verkställa domar som gäller fast egendom belägen i den egna staten i de fall domstolen grundat sin behörighet uteslutande på att svaranden har hemvist i rättegångsstaten. I den mån reservationsrätten utnyttjas av någon konventionsstat bör detta normalt inte få några nämnvärda konsekvenser; det torde endast undantagsvis bli aktuellt att verkställa en dom av detta slag i andra stater än dem där parterna har hemvist. Det är inte möjligt att reservera sig mot tillämpningen av artikel 16.1 b) som sådan; det är endast i fråga om erkännande- och verkställighetsstadiet som denna möjlighet finns. Såsom redovisats i avsnitt 3.2.1 bör inte utnyttja denna reservationsmöjlighet. Enligt artikel 16.2 skall talan som avser sådana frågor som bolags eller andra juridiska personers giltighet, ogiltighet eller upplösning prövas av domstolarna i den stat där den juridiska personen har sitt säte. Detsamma gäller om talan avser beslut av en juridisk persons organ. Det är framför allt intresset av att undvika motstridiga domar i olika stater som är grunden till denna bestämmelse. Artikeln kommenteras också vid artikel 53. Enligt artikel 16.3 skall talan som avser giltigheten av inskrivningar i offentliga register väckas i den konventionsstat där registret förs. I artikel 16.4 finns regler om exklusiv behörighet när det gäller registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter för vilka krävs deposition eller registrering. Exklusivt behöriga i sådana mål är domstolarna i den stat där deposition eller registrering har begärts eller har ägt rum eller, på grund av bestämmelserna i en internationell konvention, anses ha ägt rum. Med uttrycket ''''''''på grund av bestämmelserna i en internationell konvention anses ha ägt rum'''''''' avses sådana internationella överenskommelser på immaterialrättsområdet som innebär att en rättighetsinnehavare kan ansöka om deponering eller registrering av ett patent, ett varumärke, ett mönster eller en annan rättighet vid en internationell organisation med begäran om att rättigheten skall gälla i samtliga eller i ett antal särskilt angivna stater som är anslutna till överenskommelsen. En sådan internationell registrering skall ha samma rättsverkan som om rättigheten meddelats av den enskilda . Ett exempel på detta är den internationella registrering av varumärken som sker enligt Madridöverenskommelsen om internationell registrering av varumärken. Enligt denna överenskommelse kan en ansökan om internationell registrering göras hos för intellektuella äganderätter (, ). Beviljas sådan registrering åtnjuter märket skydd i alla de medlemsländer registreringen omfattar, som om märket är nationellt registrerat i varje enskilt land. Samma tillvägagångssätt är avsett att tillämpas för den internationella varumärkesregistrering som kan komma till stånd enligt en något modifierad version av Madridöverenskommelsen i enlighet med bestämmelserna i till Madridöverenskommelsen. har inte tillträtt Madridöverenskommelsen. Frågan om skall tillträda Protokollet kommer däremot att övervägas inom . Ett likartat system finns för mönster enligt Haagöverenskommelsen angående internationell deponering av mönster. har inte tillträtt denna överenskommelse. Registreringen anses enligt dessa system ha ägt rum i respektive konventionsstat och frågan om giltigheten av en sådan registrerad rättighet i en viss stat skall således enligt artikel 16.4 exklusivt prövas i denna stat. Ett annat exempel är systemet med de europeiska patenten som meddelas av det europeiska patentverket i enligt den ingångna europeiska patentkonventionen. har tillträtt denna konvention vilket föranlett särskilda bestämmelser i 11 kap. patentlagen (1967:837) om rättsverkan i av europeiska patent. Förutsättningarna för att få ett europeiskt patent prövas uteslutande av det europeiska patentverket i enlighet med bestämmelserna i patentkonventionen. Vidare gäller att ett europeiskt patent i varje fördragsslutande stat för vilket det har meddelats skall ha samma rättsverkan som ett i den staten meddelat nationellt patent och även i övrigt följa samma bestämmelser som ett nationellt patent. Om ett sådant patent har beviljats för skall en tvist som gäller giltigheten av detta i också prövas av svensk domstol. Detta system är emellertid inte konstruerat så att ''''''''registrering anses ha ägt rum'''''''' i utan i stället konstruerat så att rättigheten registreras i men gäller i . För att förhindra att artikel 16.4 i dessa sammanhang tolkas så att domstol i -- där registrering skett -- skall vara exklusivt behörig finns en särskild regel i artikel Vd i Protokoll Nr 1 om behörighet för frågor om registrering eller giltighet av ett europeiskt patent, varav framgår att domstolarna i den stat för vilket patentet gäller -- ''''''''som har meddelats för den staten'''''''' -- är exklusivt behöriga. Den europeiska patentkonventionen innehåller olika regler om behörighet som enligt artikel 57 tar över regler (se avsnitt 2.9 och vid artikel 57), därav formuleringen i artikel Vd i Protokoll Nr 1 ''''''''Med förbehåll för den behörighet som det europeiska patentverket har''''''''. Dessa behörighetsregler är dock av mer speciell natur och artikel 16.4 förblir tillämplig i den mån patentkonventionen inte innehåller några särskilda behörighetsregler. Patent som kan komma att beviljas enligt EGs patentkonvention -- som undertecknades i men som ännu inte har trätt i kraft -- skall gälla för hela gemenskapen som sådan och berörs därför inte av bestämmelsen i artikel Vd i Protokoll Nr 1. I den mån ett EG-patent beviljas att gälla för vissa men inte alla EG- länder -- vilket övergångsvis kan bli möjligt enligt särskilda bestämmelser i patentkonvention -- blir dock artikel Vd i Protokoll nr 1 tillämplig. Bestämmelserna i artikel 16.4 gäller enbart frågor om registrering eller giltighet av patent och liknande rättigheter. De omfattar således exempelvis inte talan om intrång i ett patent. För sådana mål gäller konventionens allmänna bestämmelser. Enligt artikel 16.5 är domstolarna i den stat där domen har verkställts eller skall verkställas exklusivt behöriga att pröva ''''''''talan som avser verkställighet av domar''''''''. Med detta uttryck avses olika rättsliga förfaranden som har sin grund i olika verkställighetsåtgärder, såsom beslut om utmätning, kvarstad och liknande tvångsåtgärder med avseende på fast eller lös egendom (Jenard s. 36), dvs. för vidkommande olika frågor som regleras i utsökningsbalken. Avsnitt 6 Avtal om domstols behörighet Artikel 17 innehåller regler om prorogationsavtal. Den har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Prorogationsavtal är enligt artikel 17.1 i allmänhet tillåtna om de innebär att en domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en mellan parterna uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande. Ytterligare en förutsättning är att endera parten -- käranden eller svaranden -- har hemvist i en konventionsstat. Artikeln är således tillämplig om ena parten har hemvist i en konventionsstat och den andra i en annan konventionsstat eller om den ena parten har hemvist i en konventionsstat och den andra i en tredje stat, om avtalet utpekar domstol i en konventionsstat. Den är vidare tillämplig om båda parter har hemvist i en och samma konventionsstat, om avtalet utpekar domstol i en annan konventionsstat. Artikeln gäller däremot inte om båda parter har hemvist i en och samma konventionsstat, om avtalet utpekar domstol i just denna stat; i så fall saknas det internationella momentet och konventionen reglerar enbart domstolars internationella behörighet (Jenard s. 38). För prorogationsavtal som ingås mellan parter som inte har hemvist i en konventionsstat är artikel 17 i och för sig inte tillämplig och frågan huruvida prorogationsavtalet ger den utpekade domstolen behörighet får i sådant fall avgöras i enlighet med nationella behörighetsregler. Ett sådant avtal har likväl enligt andra stycket en derogationseffekt såtillvida att domstolarna i andra konventionsstater måste respektera ett sådant prorogationsavtal om avtalet uppfyller formföreskrifterna i första stycket. De får således inte anta jurisdiktion med mindre den eller de utvalda domstolarna har förklarat sig vara obehöriga. Frågan om verkan av ett prorogationsavtal där parterna har utpekat domstol i en stat som inte har tillträtt är inte reglerad i konventionen, inte ens i de fall konflikt uppstår i förhållande till exklusiva behörighetsregler. Denna fråga får således avgöras enligt den utpekade domstolen lag. Frågan huruvida ett avtal om prorogation till en konventionsstats domstolar har derogationseffekt, dvs. skulle hindra rättegång i en tredje stat, regleras naturligtvis inte i konventionen utan får avgöras av domstolarna i den staten i enlighet med de där tillämpliga reglerna. Detsamma gäller frågan huruvida prorogation till ett sådant tredje land accepteras och grundar behörighet för dess domstolar. Ett giltigt prorogationsavtal medför att endast den eller de utpekade domstolarna är behöriga att pröva målet. Av artikel 20 följer att den domstol vid vilken ett mål är anhängigt självmant måste undersöka om det föreligger ett giltigt prorogationsavtal parterna emellan som utpekar en annan domstol om svaranden inte gått i svaromål inför domstolen. Domstolens skyldighet att ex officio beakta prorogationsavtalet gäller däremot inte i de fall svaranden går i svaromål. Om svaranden inte bestrider domstolens behörighet, dvs. om han väljer att inte åberopa prorogationsavtalet, blir domstolen nämligen behörig enligt reglerna i artikel 18 om tyst prorogation. För att ett prorogationsavtal skall vara giltigt krävs att vissa formkrav är uppfyllda. De krav som ställs upp utgör en avvägning av olika rättsäkerhetskrav, främst intresset av att se till att en part inte blir bunden genom ren passivitet, och det internationella affärslivets krav. Ett prorogationsavtal skall således antingen vara a) skriftligt, eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller b) i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat sig emellan, eller c) i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel. Av artikel I i Protokoll Nr 1 framgår att andra och strängare krav gäller i fråga om prorogationsavtal som åberopas gentemot en person som har hemvist i . Enligt den ursprungliga lydelsen av Brysselkonventionens motsvarande bestämmelse gällde att prorogationsavtal skulle vara skriftligt eller skriftligen bekräftat. När tillträdeskonvention utarbetades, i samband med , och tillträde, justerades texten i belysning av de rättsfall som hade meddelats av eftersom man ansåg att formuleringen inte tog hänsyn till den internationella handelns praxis och krav. Till Brysselkonventionen fogades då en andra punkt enligt vilken ett prorogationsavtal i internationell handel skall vara i den form som överensstämmer med den praxis som gäller vid det ifrågavarande slaget av handel och som parterna är eller borde vara medvetna om. bestämmelse har formulerats om ytterligare i nära anknytning till artikel 9 Wienkonvention om internationella köp, bl.a. eftersom alla EG-stater och många EFTA-stater (däribland ; se lagen 1987:822 om internationella köp) har tillträtt eller kommer att tillträda denna. I sak är det ingen större skillnad jämfört med Brysselkonventionens formulering. Det ansågs vidare lämpligt att det av artikel 17 uttryckligen framgår att ett avtal som är ingånget i överensstämmelse med praxis som parterna utbildat sig emellan uppfyller kraven; detta torde i och för sig inte vara någon ändring i sak utan vara i överensstämmelse med hur tolkat artikel 17 i Brysselkonventionen (Segura mot Bonakdarian). Brysselkonventionen har numera, genom tillträdeskonvention, fått samma lydelse som . Av artikel 17.1 följer att prorogationsavtal är giltiga såvida inte annat följer av konventionens bestämmelser. I övrigt är regleringen i första stycket i artikel 17.1 begränsad till att avse avtalets form.