prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — 2. gator, vägar, torg, parker och andra platser som i detaljplanredovisas som allmän plats och som har upplåtits för sitt ändamål, 3. områden som i detaljplan redovisas som kvartersmark för hamnverksamhet,om de har upplåtits för detta ändamål och är tillgängliga för aUmänheten, samt 4. andra landområden och utrymmen inomhus som stadigvarande används förallmän trafik. Regeringeneller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får föreskriva attanläggningar för lek, idrott, camping eller friluftsliv, badplatser,järnvägsområden, begravningsplatser och andra sådana omräden, om de inteomfattas av bestämmelsema i första stycket, skall jämställas med offentUgaplatser vid tillämpning av 3 kap. och av lokala föreskrifter, under förutsättningatt områdena är tillgängliga för allmänheten. Omett område eller utrymme som avses i första stycket är tillgängligt förallmänheten endast under vissa tider, är det offentlig plats under dessa.Detsamma gäller omräden som omfattas av en föreskrift enligt andra stycket. (Jfr1 § i utredningens förslag till ordningslag.) Bestämmelsernai paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.1). Iparagrafen anges vad som avses med uttrycket offentlig plats. Paragrafeninnehåller vidare ett bemyndigande för regeringen och, efter delegation avregeringen, kommunerna att genom normgivning med offentlig plats jämställavissa andra onuåden vid tillämpning av vissa föreski-ifter i lagen ellerföreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. 1första stycket anges de områden som är offentliga platser. I huvudsak stämmerdefinitionen av uttrycket offentUg plats överens med definitionen av allmänplats i 1 § första stycket AOst. Bettäffande den närmare innebörden avpunkterna 1-3 i första stycket hänvisas till den allmänna motiveringen. Punkt4 i första stycket avser andra landområden än som anges i punkterna 1-3 samtutrymmen inomhus som permanent används för allmän trafik. Ett område kan inteanses vara använt för allmän trafik, om det används av allmänheten endast imycket ringa utsttäckning. Det innebär att en enskild väg som bara fungerar sominfartsväg till eller som körväg för några enstaka fastigheter eller enskogsbilväg som visserligen fär användas av allmänheten men som endast i mycketbegränsad utsttäckning används på detta sätt inte blir offentlig plats enligtdenna punkt. Motsvarande blir fallet i fråga om sådana gäng- och cykelvägarinom exempelvis ett villaområde som bara i blygsam utsträckning används avandra än de närmast boende. Däremot saknar det betydelse om vägen används av allmänhetenendast för gängtrafik eller om den också används för Prop. 1992/93:210cykeltrafik eller trafik med motorfordon. Liksom kan mer eller mindrespontant uppkomna "vägar" över tomtmark, som med fastighetsägarenstysta eller utttyckliga samtycke används för gäng- eller cykelttafik, vara attanse som offentiiga platser enligt punkt 4. LUcaså kan en vinterväg över enisbelagd sjö bli att anse som offentlig plats, om vägen används för allmäntrafik. Gång-,cykel- och bilvägar samt torg inom s.k. storkvarter utgör således offentligaplatser, om de inte används av allmänheten i bara ringa utsttäckning. Ävengator, tunnlar, broar, ttafikkaruseller och andra ttafikplatser, som i detaljplanredovisas som kvartersmark, är att anse som offentUga platser. Likasåbör stöne parkeringsplatser som är avsedda för allmänheten anses som offentligaplatser enligt denna punkt under förutsättning att det aktuella området intefaller under någon av punktema 1-3. En sädan stöne parkeringsplats fär nämligenanses vara använd för allmän ttafik. Även en stöne parkeringsplats i anslutningtill en stormarknad, en idrottsplats eller en friluftsanläggning bör hänförasunder begreppet offentlig plats. Däremot är begreppet inte avsett att omfattaen kundparkering med ett fåtal platser som är avsedda endast för en enskildbutiks kunder. Inte heller boendeparkeringar är i sin egenskap avparkeringsplatser avsedda att omfattas av begreppet offentlig plats. OffentUgplats enligt punkt 4 är inte avsett att innefatta ett idrotts- ellerfritidsområde. I enlighet med det föregående kan däremot t.ex. gäng-, cykel-och ridvägar inom området bli att anse som offentliga platser. Ingen skillnad görs mellan uttymmen under tak eller underjord och omrädeni det fria vid avgränsningen av begreppet offentlig plats. Det avgörande är omområdet eller utrymmet används för allmän ttafik i den mening som harangetts. Behovet av en ordningsreglering kan inte anses vara mindre enbart avdet skälet att utrymmet är beläget under tak eller under jord. Det förhållandetatt överbyggda områden kan utgöra offentliga platser är av särskUd betydelseför de s.k. innetorgen. avses vanligen en stöne öppen plats inom en byggnad som innehållerbutiker, serviceinrättningar m.m. viUca är avgränsade från torget - ochvanligtvis även från varandra - genom skyltfönster, väggar och dörtar.Byggnadskroppen kan dessutom innehålla exempelvis kontor och bostäder. Innetorgenhar ofta samma funktion som torg i det fria. Under vissa tider kan det samlasmånga människor där, för att främst besöka butiker och olikaserviceinrättningar. Det förekommer också att innetorgen fungerar som enbartgenomgångspassager eller samlingsplatser. Eftersom det förekommer innetorg avolika karaktär har i paragrafen sådana platser inte generellt angetts varaoffentliga platser. Exempelvis kan innetorg med endast ett fätal butiker ochbaia en in- och utgång inte anses vara ett utrymme som stadigvarande användsför allmän ttafik. I dessa fall finns det inte något uttalat behov av enreglering från ordningssynpunkt. Annorlundaförhåller det sig med stöne innetorg, som på ett helt annat Prop.1992/93:210 sätt är jämförbara med torg i det fria. Stöne innetorg fungerar somgenomgångspassager och samlingsplatser. Och bettäffande sådana torg finns ettklart behov av en reglering från ordningssynpunkt. De utgör därför offentligaplatser enligt punkt 4. Sammanfattningsviskan sägas att den avgörande omständigheten som kan medföra att ett innetorg blUatt anse som offentlig plats är att genom-gångsttafik av någon betydelseförekommer. Den närmare avgränsningen får här överlämnas åt rättstillämpningen. Engångtunnel liksom för allmänheten avsedda områden eller uttymmen i eller vidjämvägs- och tunnelbanestationer skall på samma sätt som anses somoffentiiga platser. Här görs inte heller någon skillnad mellan områden i detfria och uttymmen under tak eller under jord. Bettäffande järnvägs- ochtunnelbanestationer liksom andra kommunikationsanläggningar får gränsen mellanoffentiiga och andra platser chas så att platsen är offentlig, om allmänhetenhar tiUttäde dit utan att först behöva lösa färdbiljett eller utan att detannars uppställs särskilda krav för tillträde. Nedgångar tilltunnelbanestationer och gångpassager till spårområden utgör således offentligaplatser. Däremot omfattas inte själva penongerna av begreppet. Som angetts iden allmänna motiveringen (avsnitt 4.1) kan emellertid en kommun i lokal ordningsstadgaföreskriva att penonger dit allmänheten har tillträde utan färdbiljett skalljämställas med offentliga platser. Väntsalaroch biljetthallar i jämvägsstationer, färjeterminaler och flygplatsbyggnaderanvänds i regel endast av de resande. Sådana områden kan inte i egentligbemärkelse anses upplåtna för allmän ttafik och är därför inte offentligaplatser. Det förekommer emellertid att vissa sådana anläggningar i storutsträckning fungerar som samlingsplatser. Vanligtvis finns det dä i anslutningtill en sådan anläggning butiker, olika näringsställen och serviceinrättningarsom post och bank. Sådana anläggningar företer väsentliga likheter med destöne innetorgen och utgör därför offentiiga platser. Idetta sammanhang kan nämnas bettäffande hamnområden (punkt 3) att ett sådantblir offendig plats endast om det är tillgängligt för allmänheten. Av detföljer att frihamnsområden och andra hamnområden dit allmänheten inte har fritttiUttäde faller utanför begreppet offentlig plats. Inte heller är ett hamnområdeeller del av det offentlig plats, om allmänheten har tiUttäde till områdetendast under fömtsättning att färdbiljett för t.ex. en båttesa har köpts. Huvudprincipenär således att ett område eller utrymme är offentiig plats, om allmänheten hartiUttäde dit utan att behöva erlägga avgUt eller att det ställs upp andrasärskilda krav för tiUttäde till området eller uttymmet. Allmännaparkeringsplatser utgör emellertid undantag från denna huvudprincip så tillvida att parkering där vanligtvis förutsätter att avgift erläggs för fordonsuppställande. 1andra stycket ges bemyndigande för regeringen och, efter regeringensbemyndigande i sin tur, kommunema att föreskriva att andra områden än de somanges i första stycket och som är tillgängliga för allmänheten skall jämställasmed offentiiga platser vid tiUämpning av 3 kap. och av lokala Prop.1992/93:210 föreskrifter. Regeringens möjligheter att till kommunerna delegeraen befogenhet att utvidga tillämpningsområdet för olUca ordningsföreskrifterhar behandlats närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.1). Andrastycket innehåller exempel på de typer av områden som kan komma i fråga att pådet angivna sättet jämställa med offentliga platser. Uppräkningen är inteavsedd att vara uttömmande. Beträffandebegreppet badplats skall framhållas att detta är avsett att omfatta inte enbartett område på land. Till en badplats skall hänföras även det närmast landbelägna vattenområdet som utnyttjas av de badande. Hur stor del avvattenområdet som omfattas av begreppet badplats kan inte anges generellt. Enavgörande omständighet är sålunda möjUghetema att utnyttja platsen för bad ochrekreation. Det till badplatsen hörande vattenområdet bltt således stöne omdet är fräga om en badplats med långgmnt vatten än en badplats där vattendjupetmycket snart tilltar betydligt. Avgränsningen i det enskUda fallet får ske irättstillämpningen. Iförstameningen i tredje stycket anges att ett område eller uttymme som är tiUgängligtför allmänheten endast under vissa tider är offendig plats bara under dessa. Avdetta följer att ett område eller utrymme kan vara offentlig plats, även om detär tiUgängligt för allmänheten under bara en del av dygnet. Detta gäller t.ex.tunnelbanenedgångar och innetorg. I praktiken torde bestämmelsen i förstameningen fä betydelse endast för de områden och utrymmen som avses i punkt 4 iförsta stycket. Föreskriften i andra meningen i tredje stycket innebär attmotsvarande begränsning skall gälla för områden som enligt lokalaordningsföreskrifter skall jämställas med offendiga platser. Allmänna sammankomster och offentliga tillställningar Regleringenav allmänna sammankomster och offentliga tillställningar har behandlats i denallmänna motiveringen (avsnitt 4.2). Som där angetts (avsnitt 4.2.1) harbestämmelser som motsvarar reglema i LAS om allmänna sammankomster och i AOstom offentliga tillställningar tagits in i detta kapitel. 1 §Med allmän sammankomst enligt denna lag avses 1. sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hälls föröverläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet, 2. föreläsningar och förechag som hålls för undervisning eller för attmeddela allmän eller medborgerlig bildning, 3. sammankomster som hålls för religionsutövning, 4. teaterföreställningar, biografföreställningar, konserter och andra sammankomsterför att framföra konstnärligt verk, samt 5. andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas. Föratt en sammankomst skall anses som allmän krävs att den anordnas för allmänheteneller att allmänheten har tiUttäde till den eller att sammankomsten med hänsyntill de villkor som gäller för tiUttäde till den bör anses jämställd med ensådan sammankomst. Bestämmelsemai denna lag om allmänna sammankomster gäller även Prop. 1992/93:210 om detvid en sammankomst förekommer mindre inslag av underhållning eUer försttöelseav annat slag än framförande av konstnärligt verk. (Jfr2 och 3 §§ i uttedningens förslag till lag om allmänna sammankomster ochoffentiiga tillställningar.) Iförsta stycket definieras vad som i ordningslagen skall förstås med allmännasammankomster. Möten m.m. som enligt 1 § LAS utgör allmänna sammankomsteromfattas av RF:s skydd för församlingsfriheten, dvs. mötes- ochdemonsttationsfriheterna enligt 2 kap. 1 § RF. Uppräkningen i punkterna 1-4 iförsta stycket i förevarande paragraf motsvarar 1 § första stycket LAS.Uppräkningen är emellertid inte uttömmande. EnWgt punkt 5 i första stycketskall också andra sammankomster än de i punktema 1-4 nämnda utgöra allmännasammankomster, om mötesfriheten utövas vid sammankomsten. Församlingsfrihetenredovisas i RF som två skilda friheter, mötesfrihet och demonsttationsfrihetMötesfriheten definieras som en frihet att anordna och bevista en sammankomstför upplysning, meningsyttring eller något annat liknande syfte eller förframförande av konstnärligt verk (2 kap. 1 § första stycket 3).Demonsttationsfriheten innefattar en frihet att anordna och delta i endemonsttation pä allmän plats (2 kap. 1 § första stycket 4). Uppdelningen i tvåbegrepp har gjorts för att bl.a. markera de skillnader i det typiskafunktionssättet som finns mellan ett möte och en demonstration. Enallmän sammankomst enligt LAS är alltid ett gmndlagsskyddat möte eller engmndlagsskyddad demonsttation. Begreppen mötesfrihet och demonstrationsfriheti RF omfattar emellertid mer än vad som innefattas i begreppet allmänsammankomst. Mötesfriheten enligt RF omfattar även enskilda möten, medanbestämmelsema om allmänna sammankomster enligt andra stycket i förevarandeparagraf liksom enligt LAS gäller endast sammankomster som anordnas förallmänheten eller som allmänheten har tillträde till eller som med hänsyn tillde vilUcor under vilka tiUttäde lämnas bör anses jämställda med sädanasammankomster. Pämotsvarande sätt förhåller det sig med demonstrationsfriheten. Regleringen i RFav demonsttationsfriheten gäller även till förmån för den som ärensamdemonsttant. Demonsttationen blir emellertid en allmän sammankomst förstsedan ett visst antal människor faktiskt har samlats för att delta idemonsttationen. Hur många människor som faktiskt måste ha samlats för att endemonsttation skall anses utgöra en allmän sammankomst kan inte entydigt anges.JO har uttalat att deltagarantalet inte har någon självständig betydelse vidbedömandet av om en sammankomst är allmän eller inte (JO:s ämbetsberättelse1975 s. 96). Enligt JO är det emellertid klart att ett litet antal deltagare,låt säga mellan fem och tio personer, är en omständighet som vid en samlad bedömning,där också andra faktorer inverkar på ställningstagandet, kan ha avgörandebetydelse och föranleda att sammankomsten inte anses som allmän. 16 1992/93. Föratt en demonsttation skall anses föreligga - och således inte enbart Prop.1992/93:210 lösa folksamlingar e.d. - får vidare krävas att något slagsåsiktsmanifestation förs fram. För att demonstrationen också skall bli attbettakta som en allmän sammankomst torde fordras - förutom närvaron av ettvisst antal deltagare - att det är fråga om ett i någon mån organiseratanangemang (se SOU 1975:75 s. 192). Avmotiven till de ändringar i RF som ttädde 1977 (prop. 1975/76:209 s.110 f) framgår att begreppet mötesftihet i RF har utformats i nära anslutningtill yttrandefrihets- och informationsfrihetsbegreppen. Sammankomster som avsersådant framförande eller deUående av ytttanden som skyddas av reglema omytttande- och informationsfrihetema omfattas av RF:s skydd för mötesfriheten.Avsikten har varit att beskriva de sammankomster som skall skyddas avmötesfriheten med hjälp av en exemplifierande uppräkning av vissakvalificerande syften, utformad i viss anslutning till beskrivningarna avyttrande- och informationsfriheterna. Mötesfriheten har sålunda i 2 kap. I §första stycket 3 RF beskrivits som en frihet att "anordna och bevistasammankomst för upplysning, meningsyttring eller annat liknande syfte ellerför framförande av konstnärUgt verk". Med sammankomst för "annatliknande syfte" avses bl.a. gudstjänster och andra sammankomster förreligionsutövning. Även konstnärliga uttrycksformer omfattas således avskyddet för mötesfriheten. Frägan vad som avses med "konstnäriigtverk" har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.2.2). Tredjestycket motsvarar 1 § ttedje stycket LAS. Bestämmelsen tar sikte pä vad som kankallas blandade arrangemang, motsvarande de nuvarande s.k. blandadetillställningarna, dvs. anangemang där det förekommer både inslag som är atthänföra till en sammankomst och inslag som innefattar en offentligtillställning. Vad som uttalades i motiven till AOst och LAS om blandadetillställningar är avsett att här läggas till grund för tillämpningen även ifortsättningen. Principenär att skilda regler blu tillämpliga på de olika delarna av arrangemanget.Föredragande statsrådet framhöll emellertid (prop. 1956:143 s. 155) att dettamånga gånger kunde te sig väl osmidigt och opraktiskt. Enligt hans uppfattningborde bestämmelsema om allmänna sammankomster likväl gälla, om det vid enallmän sammankomst förekom minche inslag som avsåg underhållning ellerförsttöelse. ett politiskt möte följdes av ett par sängnummer av enberömd sångare, syntes sammankomsten böra inbegripas under LAS, även om publikkunde antas ha samlats i stor utsttäckning för sångens skull. 1 de fall därtvekan uppstod om en tillställning var att hänföra till det ena eller anchaslaget borde enligt föredraganden i regel den författning anses tillämplig somangav stöne frihet, dvs. Iviss mån liknande synpunkter kunde enligt föredraganden tillämpas om det isamband med något som inte i och för sig var att hänföra till en tillställning,t.ex. servering pä en restaurang eller ett kafé, förekom inslag avunderhållning. Så snart man kunde bettakta detta inslag som en självständig tillställningi form av en konsert, kabaré eller varieté, vilket enligt föredra- gandeni regel torde vara fallet, borde det emellertid falla under bestämmel- Prop. 1992/93:210 serna om offentliga tillställningar (numera allmännasammankomster). Bestod underhållningen enbart av radio- eller grammofonmusikeller TV syntes det förechaganden dock i allmänhet vara svårt att tala om entillställning. Utredningenhar berört frågan hur en filmförevisning eller förevisning av videogram - dvs.arrangemang som till sin typ är allmänna sammankomster- bör bedömas närvisningen sker antingen i samband med en offentiig tUlställning, exempelvis enutställning eller en varumassa, eller vid något som inte i och för sig är atthänföra till en tillställning. Utredningens uttalanden har inte mött någraerinringar vid remissbehandlingen. I nära anslutning till dessa uttalandenskall därför här anges vad bestämmelsen i tredje stycket i detta avseende äravsedd att innebära. Beträffandedet fallet att förevisningen sker vid en offentiig tillställning får den iallmänhet bettaktas som en allmän sammankomst i sig, om den sker på ett sådantsätt att den kan betraktas som ett självständigt publik-dragande arrangemang,t.ex. genom att den sker i en särskild lokal. Om förevisningen är av meraanspråkslös natur, t.ex. genom att filmen eller videogrammet visas i en monitoreller på en mindre skärm i anslutning till något utställningsobjekt, kan denemellertid knappast betraktas som ett självständigt anangemang utan fär ansesingå som en del i den offentUga tillställningen. Likartadebedömningar fär göras i fråga om film- eller videogramvisning som förekommer isammanhang som inte innefattar någon offendig tillställning, t.ex. pånäringsställen eller i affäi-slokaler. Om visningen sker pä ett sådant sätt attavsikten uppenbarligen är att dra publik till visningen eller om publikfaktiskt samlas just för visningens skull, får denna i princip betraktas somett självständigt anangemang i form av en allmän sammankomst. Förevisningarutan detta syfte faller emellertid utanför regleringen av allmännasammankomster och offendiga tUlställningar. 2 §Vad som sägs i lagen om allmänna sammankomster gäller även cirkus föreställningar. (Jfr4 § delvis i uttedningens förslag till lag om allmänna sammankomster ochoffentiiga tillställningar.) Bestämmelseni paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.2.2). Deninnebär att cirkusföreställningar i ordningslagen skall behandlas som allmännasammankomster. Cirkusföreställningar kommer däi-med att bl.a. i fråga om kravpå tillstånd enligt ordningslagen att inta samma ställning som allmännasammankomster. Detta innebär en förändring i förhållande till nuvarandeordning enligt viUcen cirkusföreställningar utgör offentliga tillställningar. 3 §Med offentlig tillställning enligt denna lag avses 1. tävlingar och uppvisningar i sport och ichott, 2. danstillställningar, 3. tivolinöjen och festtåg, Prop. 4. marknader och mässor, samt 5. andra tillställningar som inte är att anse som allmänna samman-komstereller cirkustöreställningar. Föratt en tillställning skall anses som offentlig krävs att den anordnas förallmänheten eller att allmänheten har tiUttäde till den. Entillställning till vilken tillttädet är begränsat genom krav på inbjudan,medlemskap i en viss förening eller annat villkor är dock att anse som entillställning som allmänheten har tiUttäde till, om tillställningen uppenbarligenär en del av en rörelse vars verksamhet uteslutande eller väsentligen består iatt anordna tillställningar av detta slag. Detsamma gäller om tUlställningenmed hänsyn till omfattningen av den krets som äger tiUttäde, de villkor somgäller för tillttädet eller andra liknande omständigheter är att jämställa medsådan tillställning. (Jfr4 § i uttedningens förslag till lag om allmänna sammankomster och offentligatillställningar.) Paragrafenhar utformats i enlighet med Lagrådets förslag till 2 § lagen (1987:375) omförbud mot s.k. bastuklubbar och andra liknande verksamheter (se prop.1986/87:149 s. 18 f). I sak motsvarar förevarande paragraf emellertid 9 § AOst. Ifråga om exemplifieringen av offentliga tillställningar iförsta stycketpunkterna 1-5 bör påpekas att cirkusföreställningar enligt 2 § i fortsättningenskall behandlas som allmänna sammankomster. Exemplifieringen i övrigtöverensstämmer med den uppräkning som ges i 9 § första stycket AOst i desslydelse fr.o.m. (SFS 1990:1185). Då gjordes vissajusteringar i exemplen pä offentliga tillställningar (se prop. 1990/91:17 s. Föratt en tillställning skall anses som offentlig krävs enligt andra stycket, påsamma sätt som , att den anordnas för allmänheten eller att allmänheten hartillträde till den. Bestämmelsernai tredje stycket syftar till att förhindra att en anordnare av en tillställninggenom olika manövrer kringgår lagens bestämmelser för offentiigatillställningar genom att göra gällande att tillställningen är enskild, när defaktiska omständighetema urvisar att den är offendig. Underremissbehandlingen har frän bl.a. RPS pekats pä att det under årens lopputvecklats stora publUc- och deltagardragande evenemang som inte kan hänförastill begreppet tillställning men som är krävande från polisiär synpunkt. Somexempel nämns bl.a. rnotionslopp där det inte är fräga om tävlingellerjippvisning. Mot denna bakgmnd bör påpekas att utttycket "tävlingaroch uppvisningar i sport och idrott" i exemplifieringen i punkt 1 i förstastycket inte är avsett att vara uttömmande sä att evenemang av t.ex. den nämndatypen, där syftet med evenemanget närmast är att de deltagande skall orkafullfölja motionsloppet, skulle falla utanför. .DeJöre teejser som förekommerpå s.k,sgmmMand och liknande anläggningar kan I ernellertid inte anses utgöratillställningar. Polisen har i stället med stöd av 3 kap. 17 § denna lagmöjlighet att ge de anvisningar eller tillsägelser som ur ordnings- ochsäkerhetssynpurdct kan behövas i dessa/all. Kravpå tillstånd eller anmälan ''P- 992/93:210 4 §Allmänna sammankomster och offentliga tUlställningar får inte utan tillstånd anordnas på offentliga platser.