prop · GG03110 · 1992-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1992/93:110 Ändringari marknadsföringslagen m.m. med ~ anledningav 1992/93:110 Regeringenöverlämnar denna proposition till . Vid regeringssammanträdethar statsrådet varit föredragande. 1propositionen behandlas frågan om att i enlighet med införliva reglernai ett EG-direktiv om vilseledande reklam med svensk lagstiftning. Regeringengör därvid den bedömningen att den svenska marknadsföringslagen (1975:1418) ihuvudsak tillgodoser de krav som direktivet ställer. Det föresläs dock attgeneralklausulen om otillbörlig marknadsföring i 2 § kompletteras så att denockså omfattar reklamåtgärder eller andra handlingar som företas inäringsverksamhet vid efterfrågan av en vara, tjänst eller annan nyttighet. Enföljdändring i radiolagen (1966:755) föreslås också. Lagändringarnaföreslås träda i kraft den dag som regeringen bestämmer. 1Riksdagen 1992/93. Ändringar i marknadsföringslagen m.m. med anledning av 1 Ärendet och dess beredning Den2 ingick EFTA-länderna, däribland , och EG samt dess medlemsländeravtal om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), inom vilket det skallråda fri rörlighet för varor, tjänster, personer och kapital. Avtalet innebärockså att samarbetet skall utvecklas och breddas på angränsandepolitikområden, såsom miljö, forskning, utbildning och konsumentskydd. Enhefligaregler skall gälla inom hela EG/EFTA-området. förbinder sig EFTA-länderna att införliva relevanta delar av (1'acquis communautaire) med sina respektive rättsordningar. Enligt EES-avtaletskall en rättsakt som motsvarar ett EG-direktiv ge de avtalsslutande parternasmyndigheter rätt att välja form och metod för genomförandet. Avtaletom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet () avses träda i kraftden , dvs. som EG:s inre marknad fullbordas. Regeringenbeslutade proposition 1991/92:170 om Europeiska ekonoiniskasamarbetsområdet. I propositionen föreslås bl.a. att godkänner EES-avtaletoch antar förslag till en lag om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES-lagen)med gmndläggande be-stänrnfielser om införlivande av avtalsåtagandena medsvensk rätt. Iaugusti 1991 bemyndigade regeringen det statsråd som har till uppgift att föredraärenden rörande marknadsföring att tillkalla en särskild utredare med uppgiftatt se över marknadsföringslagen (1975:1418, ändrad senast 1988:1605) och attlämna de förslag till lagändringar som behövs för att den svenskalagstiftningen skall stå i överensstänunelse med på marknadsföringsområdet.Som särskild utredare utsågs professom . Utredningen,som har antagit namnet , har lagt fram delbetänkandet(SOU 1992:49) EES-anpassning av marknadsföringslagstiftningen. Utredningenssammanfattning av delbetänkandet och här aktuella lagförslag återfinns i bilaga1 och 2. Utredningensdelbetänkande har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena harlagts som bilaga 3. Utredningenhar lagt fram förslag om att anpassa den svenska lagstiftningen till dels EG:sdirektiv (84/450/EEG) om vilseledande reklam, dels EG:s direktiv (89/552/EEG)om TV-sändningar till allmänheten såvitt avser direktivets regler om reklam.Direktivet om vilseledande reklam i svensk slutlig översättning finns i bilaga4. Fråganom att införliva EG:s direktiv om TV-sändningar till allmänheten (TV-direktivet)i svensk lag har också behandlats av i delbetänkandet (SOU1992:31) Lagstiftning om satellitsändningar av TV-program, som har remissbehandlats.Radiolagsutredningens förslag liksom Marknadsföringsutredningensförslag, såvitt avser anpassning till TV-direk- Prop. 1992/93:110 tivet,behandlas i den lagrådsremiss om Satellitsändningar av TV-program somregeringen har beslutat om . Idenna proposition behandlar regeringen frågan om de ändringar i marknadsföringslagenoch radiolagen som bör göras med hänsyn till EG:s direktiv om vilseledandereklam. Regeringenhar beslutat att inhämta Lagrådets yttrande över förslagtill lag om ändring i marknadsföringslagen och lag om ändring i radiolagen(1966:755, ändrad senast 1992:74) med anledning av EG-direktivet omvilseledande reklam. De till Lagrådet remitterade lagförsiagen överensstämmeri allt väsentligt med propositionens lagförslag. Vid behandlingen hos Lagrådethar endast vissa smärre redaktionella ändringar gjorts. Lagrådet har lämnatförslagen utan erinran. Lagrådets yttrande är fogat till propositionen sombilaga 5. 2 EG-direktivet om vilseledande reklam 2.1 Överväganden bakom direktivet Direktivetom vilseledande reklam är den mest heltäckande EG-rättsakten på reklamområdet.Det antogs och gav EG:s medlemsländer en frist att sättai kraft de harmoniseringsåtgärder som behövdes till den 1 oktober 1986.Genomförandet av direktivet har emellertid krävt än så. Lagstiftningför att efterkomma direktivets krav beslutades så sent som i Belgienoch . Liksomandra motsvarande rättsakter inleds själva direktivtexten av en ingress.Medlemsländernas förpliktelser anges i nio arfiklar. För del innebärredan att vi måste uppfylla direktivets krav. Iingressen betonas att reklamen, eftersom den når ut över enskilda medlemsländersgränser, inverkar direkt på upprättandet av en väl fungerande gemensam marknad. Tillgrund för direktivet ligger både konkurrenspolitiska och konsumentpolitiskaöverväganden. Det betonas att vilseledande reklam kan leda inte bara till attkonkurrensen snedvrids, utan också till att konsumenter fattar ofördelaktigabeslut när de skaffar sig varor eller utnyttjar sig av tjänster. Vidareframhålls att allmänheten och konsumenterna liksom den enskilde näringsidkarenhar intresse av att de nationella reglerna mot vilseledande reklamharmoniseras. I nästa skede kan även andra otillbörliga yttringar av reklamoch, i den mån det är nödvändigt, jämförande reklam tas upp till behandling pågrandval av förslag som kommissionen kan finna lämpligt att lägga fram. Domstolaroch förvaltningsmyndigheter måste enligt direktivet kunna påbjuda elleråstadkomma beslut om att vilseledande reklam upphör. Det förklaras i vissafall vara önskvärt att vilseledande reklam kan förbjudas redan !Riksdagen 1992/93. innan den har publicerats.Medlemsländerna skall dock inte anses vara skyl- Prop. 1992/93:110 diga attinföra regler som kräver systematisk förhandsgranskning av reklamen. Detanges vara önskvärt att kunna motverka kvardröjande effekter av vilseledandereklam genom att beordra offentliggörande av domstolars ellerförvaltningsmyndigheters avgöranden eller av rättelser (beriktigande förklaringar). Slutligenuttalas i ingressen att direktivet inte hindrar medlemsländerna att besluta omregler som syftar till att ge t.ex. konsumenterna ett mera omfattande skydd änvad direktivet innebär. Direktivet är alltså vad man brakar kalla ett minimidirektiv. 2.2 Direktivets syfte och reklamdefinitioner Syftetmed direktivet om vilseledande reklam är att ge skydd mot vilseledande reklamoch de otillbörliga följderna av denna (artikel 1). De som skall skyddas ärkonsumenterna, dem som bedriver närings- eller affärsverksamhet eller somutövar hantverk eller ett fritt yrke och den stora allmänheten. I direktivet definieras uttrycket re/:/am. Därmed avses varje form avframställning i närings- eller affärsverksamhet, hantverk eller yrkesutövningför att främja tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fastegendom, rättigheter och skyldigheter (artikel 2.1). Ävenuttrycket vilseledande reklam definieras (artikel 2.2). Därmed förstås allreklam som på något sätt, däribland genom sin presentation, vilseleder ellersannolikt kommer att vilseleda de personer den riktar sig till eller dem somnås av den, så att deras ekonomiska beteende kommer att påverkas. Somvilseledande reklam förstås också reklam som av dessa skäl skadar ellersannolikt kommer att skada en konkurrent. Närdet gäller att avgöra om reklam är vilseledande, skall hänsyn tas till allainslagen i reklamen (artikel 3). I direktivet exemplifieras ett antal typfallpå vilseledande uppgifter till vilka särskild hänsyn skall tas. Detta gäller deutmärkande egenskaperna för varor eller tjänster, som t.ex. tillgänglighet, beskaffenhet,utförande, sammansättning, tillverkningsmetod och tillverknings- ellerleveransdatum, ändamålsenlighet, användningsområden, kvantitet, specifikation,geografiskt eller kommersiellt ursprang eller det resultat man kan förvänta sigav användningen eller resultat från provningar och undersökningar som utförtspå varorna eller tjänsterna ifråga. Ocksåuppgifter om hur priset beräknas och leveransvillkoren för varorna ellerutförandet av tjänsterna ifråga nämns uttryckligen liksom uppgifter om annonsörensstatus, näringskännetecken och rättigheter, t.ex. hans identitet, finansiellatillgångar, meriter och de industriella, konunersiella eller immateriellarättigheter som han innehar, eller de priser och belöningar sojn han filldelats. Den grundläggandeförpliktelsen Prop. Medlemsländernasgrandläggande förpliktelse enligt direktivet är att se till att de förfogaröver lämpliga och effektiva metoder för att - i konsumenternas, dekonkurrerande näringsidkamas och den stora allmänhetens intresse - kontrolleravilseledande reklam (artikel 4.1 första stycket). Sådanametoder skall innefatta bestämmelser om rätt för personer eller organisationeratt vidta rättsliga åtgärder beträffande sådan reklam eller att anmäla reklamentill en förvaltningsmyndighet som är behörig att antingen själv besluta ifrågan eller inleda lämpliga rättsliga förfaranden (artikel 4.1 andra stycket). Varjemedlemsland kan fritt välja mellan de nu nämnda åtgärdsmodel-lema elleralternativt göra det möjligt för domstolarna eller förvaltningsmyndigheternaatt i första hand använda andra etablerade medel vid sin handläggning avvilseledande reklam (artikel 4.1 tredje stycket). Iartikel 4.2 första stycket föreskrivs att medlemsländerna skall tillförsäkradomstolar och förvaltningsmyndigheter de befogenheter som bedöms vara nödvändigaför att antingen besluta att den vilseledande reklamen skall upphöra ellerbesluta om lämpligt rättsligt förfarande för att få fram ett sådant beslut. Omden vilseledande reklamen ännu inte har publicerats men detta är näraförestående, skall de ha befogenhet att besluta om förbud mot sådan publicering,eller inleda ett lämpligt förfarande för att få fram ett sådant beslut. I bådafallen fömtsätts att ingripande kan ske utan bevisning om upp-konmien föriusteller skada eller om uppsåt eller oaktsamhet från annonsörens sida (artikel4.2 arulra stycket). Medlemsländernaskall också sörja för att åtgärderna kan vidtas skyndsamt med antingeninterimistisk eller slutlig verkan. Därvid står det medlemslandet fritt attvälja mellan dessa alternativ (artikel 4.2 tredje stycket). Rättelseav vilseledande reklam m.m. Medlemsländernafår vidare, om de så önskar, tilldela domstolarna och förvaltningsmyndigheternabefogenhet att förordna att beslutet publiceras helt eller delvis och i sådanform som de bedömer vara lämplig. Ett medlemsland får också öppna möjlighet för domstolar och förvaltningsmyndigheteratt kräva att annonsören publicerar en rättelse (artikel 4.2 fiärde stycket). Kravetpå den behöriga myndighetens status Direktivetföreskriver att de förvaltningsmyndigheter som avses i artikel 4.1 skall vara sanmnansatta på ett sådant sätt att deras opartiskhet inte kan ifrå gasättas. En myndighet, som får fatta beslut med anledning av klagomål, skall också vara behörig att effektivt övervaka och verkställa besluten. I princip skall det åligga myndigheten att ange skälen för besluten (artikel 4.3 första stycket). Om enförvaltningsmyndighet är ensam behörig att utöva de befogenheter som avses iartikel 4.2, är den alltid skyldig att motivera sina beslut. Dessutom skalldet finnas en möjlighet till rättslig prövning av varje otillbörlig elleroskälig myndighetsutövning eller av en myndighets underlåtenhet att utöva dessabefogenheter (artikel 4.3 andra stycket). Domstolaroch förvaltningsmyndigheter skall ges befogenheter att i princip läggabevisbördan på annonsören för riktigheten av reklampåståenden om fakta. Detskall dock vara möjligt att tillämpa vanliga bevisbörderegler, om omständigheternai ett enskilt fall är sådana att det skulle strida mot näringsidkarens ellernågon annan parts berättigade intressen att göra näringsidkaren bevisskyldig(artikel 6). Vid sidan av de föreskrivna domstols- och myndighetsförfarandena ges idirektivet möjligheter till frivilliga insatser genom utomrättsliga organ ochen rätt för personer eller sammanslutningar att vända sig till sådana organ (artikel5). 3 Den svenska anpassningen 3.1 Behovet av anpassning Regeringensbedömning: I allt väsentligt uppfyller gällande lagstiftning direktivets krav. Utredningensbedömning överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 39 f.). Remissinstansernaansluter sig till utredningens bedömning eller har inget att invända mot denna. Skälenför regeringens bedömning: Allmänna regler om marknadsföring finns imarknadsföringslagen. Lagen har till ändamål att främja konsumenternasintressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor, tjänster ochandra nyttigheter och att motverka marknadsföring som är otillböriig motkonsumenter eller näringsidkare (1 §). Lageninnehåller tre generalklausuler som i allmänna ordalag anger vad ennäringsidkare skall iaktta vid sin marknadsföring. Generalklausulerna behandlarotillbörlig marknadsföring (2 §), informationsskyldighet (3 §) och produktotjänlighet(4 §). Lagen innehåller också särskilda straffbestämmelser mot bl.a. uppsåtliganvändning av vilseledande framställningar i samband med marknadsföring (6 §). Sanktionernaför att säkerställa efterlevnaden av marknadsföringslagens generalklausuler ärförbud mot att fortsätta det påtalade förfarandet (2 och 4 §§) respektiveålägganden att lämna information i något visst avseende (3 §). Påmarknadsföringsområdet verkar två särskilda organ, nämligen /Konsumentombudsmannenoch . mentverket/Konsumentombudsmannenär den centrala övervakande och ingripande myndigheten med en slags åklagarfunktion.De dömande uppgifterna ankommer på som är specialdomstol förbl.a. Fråga om förbud elleråläggande enligt marknadsföringslagen prövas av efter ansökanav i första hand . som iMarknadsdomstolen har att representera konsumentintresset skall emellertidinnan en ansökan görs objektivt bedöma om det finns fog för en sådan. I andrahand kan ansökan göras av vissa sanunanslutningar eller av den berördenäringsidkaren. I förvaltningslagen finns regler om myndigheters handläggningav ärenden vilka bl.a. innefattar skyldighet att motivera beslut varigenom ettärende avgörs. I sammanhanget bör också nämnas det allmänna kravet iförvaltningslagen att en myndighet skall handlägga varje ärende där någonenskild är part så enkelt och snabbt som möjligt. kanförbjuda en näringsidkare att fortsätta med en otillbörligmarknadsföringsåtgärd, t.ex. fortsätta att göra reklam som är vilseledande. Ensådan åtgärd kan också rikta sig till den som är anställd hos en näringsidkareeller som i övrigt handlar på dennes vägnar. Dessutom kan ett förbud träffa varoch en som i övrigt väsentligt har bidragit till handlingen, t.ex. reklambyrånsom har utformat reklammaterialet. Om det finns särskildaskäl kan domstolen besluta att ett förbud skall gälla tillfälligt, dvs. framtill dess att domstolen meddelar sitt slutliga beslut. Ett förbudsbeslut kanmeddelas så snart det fmns anledning att anse att det aktuella förfarandetobjektivt sett är otillbörligt i generalklausulens mening. Ingripanden kan medandra ord ske utan att den handlandes uppsåt eller oaktsamhet behöver beröras. Vid prövning enligtmarknadsföringslagen av frågan om en framställning uppfyller kravet påvederhäftighet eller inte tillämpas omvänd bevisbörda. Det åligger alltså densom är ansvarig för ett meddelande att bevisa att innehållet i detta stämmeröverens med de verkliga förhållandena. En framställning som inte kanverifieras anses oförenlig med generalklausulen (jfr prop. 1970:57 s. 68). Som utredningen har funnituppfyller marknadsföringslagen i allt väsentligt de krav som direktivet omvilseledande reklam ställer. Det gäller såväl generalklausulen mot otillbörligmarknadsföring som sanktionssystemet och systemet för övervakning och kontroll.Det är endast på en punkt som lagen behöver justeras, nämligen när det gällerinköpsreklam m.m. Denna fråga behandlas i följande avsnitt. Regeringensförslag: Generalklausulen mot otillbörlig marknadsföring i 2 §marknadsföringslagen kompletteras att gälla även reklamåtgärder eller andrahandlingar som företas i näringsverksamhet vid efterfrågan av en vara, tjänsteller annan nyttighet. utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag Prop. 1992/93:110(se betänkandet s. 40). Remissinstansernahar i allmänhet ingenting att invända mot utredningens förslag. Götahovrätt anmärker att utredningen inte tycks ha undersökt i vad mån ingripandenfaktiskt gjorts mot inköpsfrämjande reklam inom EG och om det också finns ettpraktiskt behov att ändra den svenska lagstiftningen. Hovrätten ställer sig emellertidpositiv till att generalklausulen i marknadsföringslagen får omfatta ocksåinköpsfrämjande åtgärder men anser att lagtexten alternativt kan utformas ienlighet med vad Utredningen om illojal konkurrens tidigare föreslagit.Hovrätten anser dock att under alla förhållanden bör det vidaretillämpningsområde lagen får efter ändringen komma till uttryck i lagens rubrikoch i dess 1 §. Marknadsdomstolenoch anser att ändringen kan göras på ett lagtekniskt enklaresätt genom ett tillägg i paragrafens första stycke. anser att begreppet marknadsföring har fått en allt för snävbetydelse i den svenska lagstiftningen och därför borde bytas ut. Direktivet:Begreppet reklam avser varje form av framställning som syftar till att främjatillhandahållandet av varor eller tjänster (artikel 2.1). Skälenför regeringens förslag: Marknadsföringslagen är principiellt upplagd medhuvudinriktning på konsumentskyddet. Generalklausulen om otillbörligmarknadsföring i lagen är tillämplig vid marknadsföring på reklamåtgärd ellerannan handling. Det marknadsföringsbegrepp som används i marknadsföringslagenavser endast avsättningsfrämjande åtgärder och omfattar således inte inköps-eller andra anskaffningsfrämjande åtgärder som riktas bakåt mot t.ex.kreditgivare, leverantörer och arbetssökande. Medannan handling avses andra marknadsföringsåtgärder eller metoder änreklamåtgärder. Det kan vara fråga om erbjudanden om speciella förmåner somgörs i säljsyfte - säljfrämjande åtgärder (s.k. promotions). Dessa är oftatidsbegränsade. Exempel på sådana erbjudanden utgör kombinationserbjudanden,rabatt- och förmånserbjudanden, realisationer, utförsäljningar ochpristävlingar. Enligtartikel 2.1 i direktivet avses med reklam "varje form av framställning isamband med närings- eller affärsverksamhet, hantverk eller yrkesutövning föratt främja tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fast egendom,rättigheter och skyldigheter". Utredningen har med instämmande avremissinstanserna ansett att uttrycket reklam i EG-direktivet täcker allaframställningar som syftar till att främja marknadstillgången på varor ochtjänster och att direktivets reklambegrepp omfattar både avsättningsfrämjandereklam och inköpsreklam och liknande. Lagrådet har för sin del ansett attdefinitionen av uttiycket reklam i direktivet knappast leder tanken fill någotannat än åtgärder riktade från en leverantör gentemot konsument eller annannäringsidkare. Avstörst betydelse i praktiken är givetvis den avsättningsfrämjande rekla men. Direktivets definition av reklambegreppet leder också i första hand tanken till sådan reklam. Enligt regeringens mening kan direktivet i denna del emellertid tolkas så att reklambegreppet omfattar även anskaffnings främjande reklam. Åtgärder "för att främja tillhandahållandet avvaror" ute- 8 sluter inte reklam somsyftar till att få någon annan än annonsören att tillban- Prop. 1992/93:110dahålla varor eller tjänster. Den svenska lagstiftningen bör därför anpassas ienlighet med denna tolkning. Lagrådet har inte heller haft någon principiell invändningmot att så sker. Detutredningsarbete som ligger till grand för marknadsföringslagens generalklausulmot otillbörlig marknadsföring utfördes av Utredningen om illojalkonkurrens. Tyngdpunkten i utredningens förslag i betänkandet (SOU 1966:71)Otillbörlig konkurrens, utgjordes av en förbuds- och straffsanktioneradgeneralklausul, som innebar bl.a. att näringsidkare inte skulle få användaoriktig eller vilseledande framställning, ägnad att påverka efterfrågan päeller utbudet av vara, tjänst eller annan nyttighet. Utredningen ansåg(betänkandet s. 75) att det allmänna intresset av vederhäftighet gällde intebara för reklam och andra framställningar i säljverksamhet utan också förframställningar i inköps- och annan verksamhet. Närdet blev aktuellt för regeringen att ta ställning fill utredningens förslag uttaladedåvarande departementschefen (prop. 1970:57 s. 64 f.) full förståelse förutredningens synpunkter. Departementschefen fann det emellertid svårt att medden principiella uppläggning av lagstiftningen som hade valts finna enformulering som tillgodosåg synpunkterna. Han hävdade också att det inteförelåg något praktiskt behov av att kunna ingripa rättsligt mot framställningarsom används i inköpsverksamhet. Medhänsyn till den pågående översynen av marknadsföringslagen bör en anpassning avden svenska lagstiftningen till direktivet nu inte ske genom att begreppetmarknadsföring ges en annan innebörd än det har. I stället bören anpassning lämpligast komma till stånd genom att generalklausulen omotillbörlig marknadsföring i 2 § marknadsföringslagen görs tilllämplig även påanskaffningsfrämjande åtgärder. Detta trots att det skulle innebära en viss awikelsefrån huvudinriktningen i marknadsföringslagen. Det ligger inom ramen förMarknadsföringsutredningen att i sitt fortsatta arbete närmare överväga dennafråga. Bestämmelsernai 2 § marknadsföringslagen är i sin nuvarande utformning svårtillgängliga ochbehöver språkligt moderniseras. En sådan modernisering bör dock kunna anstå i awaktanpå resultatet av fortsatta arbete. Begreppetmarknadsföring förekommer också i radiolagen. I radiolagens censurförbudsparagraf(19 §) anges i sista stycket att i fråga om marknadsföring gäller föreskriftemai marknadsföringslagen, alkohol- och tobakslagama samt produklsäkerhetslagen.Genom denna hänvisning öppnas en möjlighet för att förbjudaotillbörlig reklam i radio och TV (jfr prop. 1990/91:149 s. 59). Detär emellertid endast i fråga om näringsidkares avsättningsfrämjande åtgärdersom radiolagens censurförbudsparagraf godtar att förbjuderett upprepande av ofillböriiga reklamåtgärder. Om tillämpningsområdet förgeneralklausulen i 2 § marknadsföringslagen utvidgas, bör en följdändring görasi radiolagens censurförbudsparagraf. Denföreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för generalklausulen i 2 §marknadsföringslagen har stöd i yttrandefrihetsgrundlagen (1 kap. 12 §). Utvidgningen äräven förenlig med vad som enligt rättspraxis gäller om gränsen mellantryckfrihetsförordningen och allmän lag i vad avser reklam. 3.3 Ingripanden mot vilseledande reklam Regeringensbedömning: Direktivet kan inte anses kräva regler som innebär att t.ex. endomstol får ingripa mot reklam redan innan den har publicerats. Utredningensbedömning överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 44 f.). Remissinstansernainstänuner i bedömningen eller har inget att invända mot den. Direktivet: Domstolamaeller förvaltningsmyndighetema skall ges befogenheter att besluta att denvilseledande reklamen skall upphöra, eller besluta om lämpligt rättsligtförfarande för att få fram ett sådant beslut. Om den vilseledande reklamen ännuinte publicerats men detta är nära förestående, kan de i stället besluta omförbud mot sådan publicering, eller inleda ett lämpligt rättsligt förfarandeför att få fram ett sådant beslut (artikel 4.2 första stycket). Skälenför regeringens bedömning: I direktivet talas om möjligheten att ingripa motvilseledande reklam som ännu inte har publicerats men vars publicering är näraförestående.