prop · GF03152 · 1992-01-01 00:00:00 — om hälso- och sjukvårdens ansvar vid dödsfall, m.m. Regeringen föreslår att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås att det i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) klargörs att hälso- och sjukvårdens ansvar inte upphör när någon avlider. I lagen skall därför föreskrivas att det hör till hälso- och sjukvården att ta hand om avlidna. Ett krav på hälso- och sjukvården skall därvid vara att uppgifterna skall fullgöras med respekt för den avlidne samt att de efterlevande skall visas hänsyn och omtanke. Flera av de åtgärder som skall vidtas i anslutning till en människas död är ett naturligt led i hälso- och sjukvårdsverk- samheten. Omhändertagandet av avlidna utgör i praktiken av tradition också regelmässigt en integrerad del av den offentliga hälso- och sjukvården. Syftet med förslaget att lagreglera hälso- och sjukvårdens ansvar är att det inte skall behöva råda någon tvekan om vem som har ansvaret för att olika uppgifter utförs. Detta är angeläget inte minst med hänsyn till de efterlevande. Även andra frågor som har samband med att hälso- och sjuk- vården tar hand om avlidna behandlas i propositionen. Vidare föreslås redaktionella följdändringar i hälso- och sjukvårdslagen i anledning av den nya kommunallagen (1991:900) och en del andra smärre lagtekniska och språkliga ändringar i hälso- och sjukvårdslagen. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 1991/92:152 Propositionens lagförslag Lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Härigenom föreskrivs i fråga om hälso- och sjukvårdslagen (1982:763)1 dels att i 6-9, 14, 18-20, 27 och 28 §§ ordet "landstingskommunen" i olika böjningsformer skall bytas ut mot "" i motsvarande form, dels att i 9 och 29 §§ ordet "riket" skall bytas ut mot "landet", dels att 1, 3, 4, 17 och 22-26 §§ samt rubrikerna närmast före 3 och 17 §§ och rubriken närmast efter 25 § skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas en ny paragraf, 2 c §, av följande lydelse. 1 §2 Med hälso- och sjukvård avses Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och skador. Till hälso- och sjukvården hör sjuktransporter. sjukvården hör även sjuk- transporter samt att ta hand om avlidna. I fråga om tandvård finns särskilda bestämmelser. 2 c § När någon har avlidit, skall hälso- och sjukvårdens uppgifter fullgöras med respekt för den avlidne. De efter- levande skall visas hänsyn och omtanke. Den landstingskommunala hälso- Landstingens hälso- och sjuk- och sjukvården vård 1Senaste lydelse av 6 § 1991:424 20 § 1990:1465 7 § 1990:1465 27 § 1990:1465 14 § 1990:601 28 § 1990:1465 18 § 1990:1465 29 § 1990:1465. 19 § 1990:1465 2Senaste lydelse 1985:570. 1991/92:152 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 3 §3 Varje landstingskommun skall Varje landsting skall erbjuda erbjuda en god hälso- och sjuk- en god hälso- och sjukvård åt vård åt dem som är bosatta inom dem som är bosatta inom lands- landstingskommunen. Även i öv- tinget. Även i övrigt skall rigt skall landstingskommunen verka för en god verka för en god hälsa hos hela hälsa hos hela befolkningen. Vad som i denna Vad som i denna lag sägs om lag sägs om landstingskommuner landsting gäller också kommuner gäller också kommuner som inte som inte ingår i ett lands- ingår i en landstingskommun, i ting, om inte annat följer av den mån inte annat följer av 17 §. Vad här sagts utgör inte 17 §. Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård. hälso- och sjukvård. Landstingskommunens ansvar ansvar omfattar omfattar dock inte sådan hälso- dock inte sådan hälso- och och sjukvård som en kommun inom sjukvård som en kommun inom landstingskommunen har ansvar har ansvar för för enligt 18 § första och enligt 18 § första och tredje tredje styckena. 4 §4 Om någon som vistas inom Om någon som vistas inom landstingskommunen utan att utan att vara vara bosatt där behöver omedel- bosatt där behöver omedelbar bar hälso- och sjukvård, skall hälso- och sjukvård, skall landstingskommunen erbjuda erbjuda sådan vård. En landstingskommun får också Ett landsting får också i i andra fall erbjuda hälso- och andra fall erbjuda hälso- och sjukvård åt den som är bosatt i sjukvård åt den som är bosatt i en annan landstingskommun, om ett annat landsting, om lands- landstingskommunerna kommer tingen kommer överens om det. överens om det. Den kommunala hälso- och sjuk-Kommunernas hälso- och sjuk- vården5 vård 3 Senaste lydelse 1991:1949. 4 Senaste lydelse 1990:601. 5 Senaste lydelse 1990:1465. 1991/92:152 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 17 §6 Bestämmelserna i 18-25 §§ Bestämmelserna i 18-25 §§ gäller kommuner som ingår i en gäller kommuner som ingår i ett landstingskommun samt, i de landsting samt, i de fall det fall det är särskilt är särskilt föreskrivet, de föreskrivet, de kommuner som kommuner som inte ingår i ett inte ingår i en landstings- landsting. 22 §7 Ledningen av den kommunala Ledningen av kommunens hälso- hälso- och sjukvården utövas av och sjukvård utövas av den ell- den eller de nämnder som kom- er de nämnder som kommunfull- munfullmäktige enligt 4 § mäktige enligt 4 § social- socialtjänstlagen (1980:620) tjänstlagen (1980:620) be- bestämmer. I en kommun som inte ingår i I en kommun som inte ingår i en landstingskommun utövas led- ett landsting utövas ledningen ningen av den hälso- och sjuk- av den hälso- och sjukvård som vård som avses i 18 § första avses i 18 § första eller andra eller andra stycket i enlighet stycket i enlighet med 10 §. med 10 §. 23 §8 I den kommunala hälso- och I kommunens hälso- och sjuk- sjukvården skall det finnas den vård skall det finnas den per- personal som behövs för att sonal som behövs för att meddela god vård. meddela god vård. Om åligganden för hälso- och sjukvårdspersonalen och om tillsynen över denna personal finns särskilda bestämmelser. 24 §9 Inom det verksamhetsområde som kommunen bestämmer skall det finnas en sjuksköterska som svarar för 1. att det finns sådana rutiner att kontakt tas med läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal när en patients tillstånd fordrar det, 2. att beslut om att delegera ansvar för vårduppgifter är förenliga med säkerheten för patienterna, 3. att anmälan görs till den nämnd, som har ledningen av hälso- och sjukvårdsverksamheten, om en patient i samband med vård eller behandling drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. 6 Senaste lydelse 1990:1465. 7 Senaste lydelse 1990:909. 8 Senaste lydelse 1990:1465. 9 Senaste lydelse 1990:1465. 1991/92:152 Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse Om ett verksamhetsområde i huvudsak omfattar rehabilitering får en sjukgymnast eller en arbetsterapeut fullgöra uppgifter som sägs i första stycket. Bestämmelserna i första och Bestämmelserna i första och andra styckena gäller även en andra styckena gäller även en kommun, som inte ingår i en kommun, som inte ingår i ett landstingskommun, om det i en landsting, om det i en sådan sådan hälso- och sjukvårdsverk- hälso- och sjukvårdsverksamhet samhet som sägs i 18 § första som sägs i 18 § första eller eller andra stycket inte finns andra stycket inte finns någon någon läkare. 25 §10 Regeringen bemyndigas att Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om meddela föreskrifter om behörighet till tjänster inom behörighet till tjänster inom den kommunala hälso- och kommunernas hälso- och sjukvård sjukvården och om tillsättning. och om tillsättning. Regeringen får överlåta åt får överlåta åt social- att meddela styrelsen att meddela sådana sådana föreskrifter. Gemensamma bestämmelser om Gemensamma bestämmelser om landstingskommunal och kommu- landstingens och kommunernas nal hälso- och sjukvård11 hälso- och sjukvård 26 §12 Av patienterna får tas ut Av patienterna får vård- vårdavgifter enligt grunder som avgifter tas ut enligt grunder landstingskommunen eller kom- som eller kommunen munen bestämmer, i den mån inte bestämmer, i den mån inte annat annat är särskilt föreskrivet. är särskilt föreskrivet. Patienter som är bosatta inom Patienter som är bosatta inom landstingskommunen respektive respektive kommunen kommunen skall därvid behandlas skall därvid behandlas lika. En fordran på vårdavgift pre- skriberas efter till- komsten. I övrigt gäller preskriptionslagen (1981:130) i fråga om sådana fordringar. Denna lag träder i kraft . 10 Senaste lydelse 1990:1465. 11 Senaste lydelse 1990:1465. 12 Senaste lydelse 1990:1465. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , Kön- berg, , , , P. , Proposition om hälso- och sjukvårdens ansvar vid dödsfall, m.m. 1 Ärendet och dess beredning En redogörelse för arbetet med att se över olika författnings- regler om åtgärder vid dödsfall och om undersökningar av avlidna lämnades i propositionen 1990/91:93 om rättsmedicinsk verksamhet, m.m. Därvid redovisades att sådana frågor också innefattades i uppdragen till två utredningar som tillkallades , nämligen dels transplantationsutredningen (S 1987:02), dels utredningen om översyn av bestämmelserna om till- syn över hälso- och sjukvårdspersonalen, m.m., den s.k. till- synsutredningen (S 1987:03). beräknas avge sitt slutbetänkandet under första hälften av . avlämnade sitt slutbetänkande (SOU 1991:63) Tillsynen över hälso- och sjukvården. Remiss- behandlingen har just avslutats. En förteckning över de instanser som yttrat sig bör fogas som bilaga 1 till protokollet i detta ärende. Enligt sina direktiv (dir. 1987:21) har tillsynsutredningen bl.a. haft att överväga vilket ansvar sjukvårdshuvudmännen bör ha för att omhänderta avlidna i avvaktan på bisättning och be- gravning. I detta ärende tar jag endast upp denna fråga, som ut- redningen behandlat i kapitel 13 i betänkandet. Frågan berör hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och kan behandlas separat från övriga förslag i betänkandet som i huvudsak gäller lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen). Beredningen av dessa övriga förslag har just inletts. En sammanställning av de synpunkter i remissyttrandena som berör nämnda kapitel 13 har gjorts inom och finns tillgänglig i ärendet (dnr S91/4621/S). Utredningens författningsförslag i den delen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. Jag tar också upp vissa frågor som har behandlats i en inom utarbetad rapport med titeln "Bårhus- väsendet Ä Huvudmannaskap m.m. Transporter av avlidna". Rapporten är dagtecknad i 1991/92:152 december 1983. En sammanställning av remissyttrandena över rapporten finns tillgänglig i ärendet (dnr S 152/84). Några av de frågor som har behandlats i rapporten har också tagits upp i ett betänkande med förslag till lag om omhänder- tagande och undersökning av avlidna som en utredare (numera generaldirektören ) lade fram . I övriga delar anmäldes det betänkandet i nämnda proposition 1990/91:93. Sammanfattningen i betänkandet finns fogad till den propositionen som bilaga 3. Remissyttrande över betänkandet har inhämtats endast från tillsynsutredningen. Utöver vad jag tar upp i det följande bör nyssnämnda rapport och betänkande inte föranleda någon åtgärd av regeringen. I detta ärende föreslår jag också redaktionella följdändringar i hälso- och sjukvårdslagen i anledning av den nya kommunallagen (1991:900) samt en del andra smärre lagtekniska och språkliga ändringar i hälso- och sjukvårdslagen. I avled mellan 92 000 och 97 000 personer . Av dödsfallen ägde drygt hälften rum på sjukhusens akutkliniker och närmare en fjärdedel inom sjukhusens långtidsvård. I flera lagar och andra författningar finns regler om bl.a. åtgärder som skall vidtas av läkare när någon har avlidit. En förhållandevis ingående redogörelse för äldre regler och de regeländringar som trädde i kraft finns fogad som bilaga 4 till propositionen 1990/91:93 om rättsmedicinsk verksamhet, m.m. Som framgår av nyssnämnda redogörelse innebar den överens- kommelse som träffades mellan staten och sjukvårdshuvudmännen om ersättningar från sjukförsäkringen bl.a. att dessa huvudmän skulle ta ett större ansvar vid dödsfall utanför sjuk- husen (se regeringens skrivelse 1988/89:153 s. 30). I anslutning därtill ändrades allmänna läkarinstruktionen (1963:341) fr.o.m. (SFS 1989:815) i enlighet med vad som framgår av nämnda redogörelse. Begravningslagen (1990:1144) trädde i kraft . En nyhet i lagen var att dödsbeviset, som dittills också hade innefattat ett intyg om dödsorsaken, delades upp på två olika handlingar, nämligen dels ett bevis om dödsfallet (dödsbevis), dels ett intyg om dödsorsaken. En annan nyhet var att sjuk- vårdsinrättningarna skall lämna dessa handlingar inte bara, som tidigare, om någon som har vårdats där avlider utan även när den avlidne har förts dit i anslutning till dödsfallet. I andra fall skall beviset och intyget lämnas av den läkare som utfärdat dem. Vid dödsfall utanför sjukvårdsinrättningarna befriades därmed anhöriga m.fl. från att lämna dödsbeviset vilket, som nämnts, före också innefattade ett intyg om dödsorsaken. De utgångspunkter för en översyn av reglerna om åtgärder vid dödsfall och om undersökningar av avlidna som redovisades i propositionen 1990/91:93 innebär att reglerna bör - anpassas till utvecklingen inom hälso- och sjukvården och underlätta eftersträvade förändringar av denna, - innebära att sjukvården skall ha samma ansvar oberoende av platsen för ett dödsfall och oberoende av hur sjukvården lokalt är organiserad, - vara i samklang med intentionerna i obduktionslagen, - leda till att polisen kopplas in vid ett dödsfall enbart när detta är motiverat med hänsyn till de rättsvårdande intressena och - därmed också leda till att uppgifterna för den rättsmedicinska undersökningsorganisationen renodlas till att svara för den särskilda kompetens som behövs med hänsyn till dessa intressen. Lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister innebär att döds- orsaken fr.o.m. inte längre antecknas i folkbok- föringen. Intyget om dödsorsaken sänds efter denna tidpunkt direkt till . Skattemyndigheterna övertog de uppgifter inom folkbokföringen som pastorsämbetena dittills hade haft. En ny folkbokföringslag (1991:481) trädde då i kraft. I samband med att den lagen antogs av ändrades (SFS 1991:496) också begravningslagen i enlighet med vad som hade aviserats i pro- positionen 1990/91:93 (s. 7). Bl.a. slopades kravet på döds- fallsanmälan vid dödsfall i . Vad gäller de ändringar av allmänna läkarinstruktionen som trädde i kraft (SFS 1991:817) hänvisas till redogörelsen i propositionen 1990/91:93 (s. 8) och redogörelsen för gällande regler i det följande. Polisens uppgifter och rättsmedicinska undersökningar När obligatoriskt dödsbevis infördes hade antalet dödsfall vid vilka dödsbevis inte lämnades minskat till ca 600 (se prop. 1970:92 s. 7). Polisen fick då till uppgift att skaffa dödsbeviset om ett sådant inte hade kommit in till pastorsämbetet inom efter det att ett dödsfall hade anmälts dit. För att kunna fullgöra denna uppgift har polismyndigheterna i dessa fall beslutat om rättsmedicinsk undersökning i form av s.k. enkel dödsorsaksundersökning. Utvecklingen kom att bli en helt annan än man hade anledning att räkna med och ledde till att antalet enkla dödsorsaksundersökningar som utfördes efter beslut av po- lismyndigheterna vid, i huvudsak, naturliga dödsfall kom att uppgå till 6000-7000 . Inklusive nämnda undersökningar uppgick det totala antalet rättsmedicinska undersökningar som innefattade obduktion till drygt 14 000 varav 1000-1500 gjordes utanför den statliga undersökningsorganisationen. Detta innebar att någon form av rättsmedicinsk obduktion utfördes vid av dödsfallen utanför sjukvårdsinrättningarna. I enlighet med nämnda utgångspunkt att polisen skall kopplas in vid ett dödsfall enbart när detta är motiverat med hänsyn till de rättsvårdande intressena ändrades begravnings- förordningen (1990:1147) så att polisen fr.o.m. (SFS 1991:802) befriades från uppgiften att skaffa dödsbevis och intyg om dödsorsaken vid naturliga dödsfall (jfr prop. 1990/91:93 s. 8). Som resultat av denna och andra regeländringar som har genomförts i enlighet med vad som aviserades i proposition 1990/91:93 har de enkla dödsorsaksundersökningarna nu upphört och den rättsmedicinska verksamheten därmed koncentrerats till egentliga rättsmedicinska undersökningar. Utvecklingen visar enligt rättsmedicinalverket att det är realistiskt att för räkna med ca 6000-7000 rättsmedicinska obduktioner. skall enligt sina direktiv (dir. 1987:17) bl.a. överväga reglerna om samtycke till s.k. kliniska obduktioner, dvs. obduktioner enligt obduktionslagen (1975:191). Enligt tilläggsdirektiv (dir. 1990:30) skall utredningen vidare bl.a. överväga kriterier och regler för vilka olika förfaranden med döda kroppar som skall anses etiskt godtagbara. Utredningen skall också bedöma behovet av författningsreglering och etiska riktlinjer. Enligt tilläggsdirektiven skall utredningen även se över reglerna om rättsmedicinska undersökningar, bl.a. bör anges under vilka förutsättningar dessa får göras. En utgångspunkt bör därvid vara att rättsmedicinsk förrättning skall göras då sär- skilda rättssäkerhetsskäl motiverar det. Som nämnts inledningsvis beräknas utredningen lämna sitt slut- betänkande under första hälften av . I flera lagar och andra författningar finns det, som förut nämnts, regler om bl.a. olika åtgärder som skall vidtas av läkare när någon har avlidit. Enligt lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död skall en läkare i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet fastställa att döden har inträtt. Vidare skall enligt begravningslagen ett intyg om dödsfallet (döds- bevis) och ett intyg om dödsorsaken utfärdas av en läkare. Varje läkare är enligt allmänna läkarinstruktionen skyldig att så snart det kan ske göra anmälan till polismyndigheten om förhållandena är sådana att en rättsmedicinsk undersökning be- hövs. Om det finns skäl för en sådan undersökning skall dödsbeviset enligt begravningslagen lämnas till polismyndig- heten. I andra fall skall dödsbeviset lämnas till skattemyndigheten som utfärdar ett intyg om att stoftet får gravsättas eller kre- meras. När en rättsmedicinsk undersökning görs, får ett sådant intyg utfärdas endast om polismyndigheten meddelat tillstånd till dessa åtgärder. Intyget om dödsorsaken skall sändas till statistiska central- byrån och ligger där till grund för dödsorsaksstatistiken. Dödsbeviset och dödsorsaksintyget skall lämnas av en sjuk- vårdsinrättning om den avlidne vid dödsfallet vårdades där eller fördes dit i anslutning till dödsfallet. Detta gäller t.ex. om någon avlider på allmän 1991/92:152 plats och förs till ett sjukhus. I andra fall skall dessa hand- lingar lämnas av den läkare som har utfärdat dem. Den läkare som har vårdat den avlidne under dennes sista sjuk- dom är enligt allmänna läkarinstruktionen skyldig att utfärda dödsbeviset och dödsorsaksintyget. Detsamma gäller när modern eller barnet har avlidit under en förlossning, vid vilken läkaren har hjälpt till, eller när läkaren efter dödsfallet har undersökt den avlidnes kropp. I andra fall skall den läkare som har fastställt att döden inträtt svara för att beviset och in- tyget utfärdas. Om det behövs skall läkaren därvid ta initiativ till en klinisk obduktion. Ändringarna i allmänna läkarinstruktionen fr.o.m. innebar bl.a. att det skapades samma möjlighet att genom en klinisk obduktion få underlag för att fastställa dödsorsaken oberoende av om ett dödsfall inträffat på eller utanför ett sjukhus. Varje läkare är skyldig att vid dödsfall utanför sjukhusen söka få fram sådana uppgifter om den avlidne, i första hand från den läkare som har vårdat denne före dödsfallet, som kan vara av betydelse för att fastställa dödsorsaken. Vidare skall varje läkare lämna annan läkare de uppgifter som denne behöver för att kunna utfärda ett dödsbevis och ett intyg om dödsorsaken. Chefsöverläkaren ansvarar enligt allmänna läkarinstruktionen för att någon nära anhörig underrättas när en patient avlider eller en patients tillstånd allvarligt försämras. Chefs- överläkaren ansvarar också för att anmälan till polismyndigheten görs när det kan antas föreligga behov av en rättsmedicinsk undersökning liksom för att en klinisk obduktion görs när det finns skäl för detta. I chefsöverläkarens ledningsansvar ingår också att inom både öppen och sluten vård för sitt verksamhetsområde ha ett övergripande ansvar för att dödsbevis och intyg om dödsorsaken utfärdas. Om det för ett visst verksamhetsområde, t.ex. ett visst område utanför sjukhus, inte finns någon chefsöverläkare, skall sjuk- vårdshuvudmannen utse en läkare som skall svara för chefsöver- läkarens uppgifter i bl.a. de avseenden som nämnts. Därmed säkerställs att det alltid finns en läkare som svarar för dessa uppgifter (jfr prop. 1990/91:93 s. 9). har utfärdat föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1991:7) om dödsbevis och intyg om dödsorsaken, m.m. samt fastställt blanketter för beviset och intyget. Föreskrifter om bl.a. de villkor som skall vara uppfyllda för att en transplantation eller en obduktion skall få utföras finns i transplantationslagen (1975:190) och obduktionslagen. I kungörelsen (1973:710, ändrad 1991:945) om rättsmedicinsk obduktion finns bl.a. bestämmelser som innebär att beslut om en sådan obduktion fattas av domstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polismyndighet. har utfärdat föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1991:24) om rätts- medicinska undersökningar av avlidna. Dessa föreskrifter innebär bl.a. att de tidigare rättsmedicinska undersökningsformerna Rättsmedicinsk obduktion, Fullständig dödsorsaksundersökning och Enkel dödsorsaksundersökning fr.o.m. har ersatts av undersökningsformerna Utvidgad rättsmedicinsk 1991/92:152 obduktion, Rättsmedicinsk obduktion och, för de fall då det inte krävsnågon obduktion, Rättsmedicinsk likbesiktning. Mitt förslag: Genom en ändring i hälso- och sjukvårdslagen klargörs att hälso- och sjukvårdens ansvar inte upphör när någon avlider. I lagen föreskrivs därför att det hör till hälso- och sjukvården att ta hand om avlidna. Ett krav på hälso- och sjukvården skall därvid vara att uppgifterna fullgörs med respekt för den avlidne samt att de efterlevande skall visas hänsyn och omtanke. förslag: I en ny 3 a § i hälso- och sjuk- vårdslagen föreskrivs att landstingen skall svara för att den som avlidit på landstingens sjukvårdsinrättningar eller efter döden förts dit för undersökning eller annan åtgärd omhändertas med iakttagande av respekt och värdighet fram till dess bisättning och begravning ägt rum. Detsamma föreslås gälla de kommuner som inte tillhör landsting. Dessutom föreslås en be- stämmelse i 17 § hälso- och sjukvårdslagen som ger även de kommuner som ingår i ett landsting ett sådant ansvar. Remissinstanserna: Endast några få av remissinstanserna tar upp utredningens förslag i denna del. Flertalet av dessa instanser anser att en lagreglering bör ske. I anledning av den föreslagna bestämmelsen i 17 § hälso- och sjukvårdslagen påpekar att utredningens förslag till en ny 3 a § formellt sett enbart avser sjukvårdsinrättningar och att några sådana i allmänhet inte finns i primärvård. Om någon särskild regel behövs, bör den finnas i socialtjänstlagen (1980:620) och inte i hälso- och sjukvårdslagen. anser att det, bl.a. av det skäl som utredningen anger, bör klart anges i hälso- och sjukvårdslagen att det hör till hälso- och sjukvårdens uppgifter att ta hand om avlidna oberoende av platsen för ett dödsfall. har i sak inte något att erinra. påpekar att antalet avlidna inom sjukvårds- inrättningarna kommer att minska ganska markant eftersom de sjukhem som kommunerna övertog från landstingen är sjukvårdsinrättningar utan är en särskild boendeform för vård och service.