prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Ilinje med mitt förslag i fråga om vem som skall meddela tillstånd enligtordningslagen eller enligt lokal föreskrift bör beslut om återkallelse av tillståndmeddelas av polisen. Kommunens inttesse av att uppställda villkor följs börenligt min mening kunna tillgodoses genom att denna alltid har möjlighet attför polisen påtala överträdelser mot olika villkor och i övrigt anföra de skälsom kommunen har för att ett tillstånd skall återkallas. Polisens bedömning avom det föreligger skäl för att återkalla ett tillstånd bör visserligen varasjälvständig. Det är emellertid naturligt att polisen i sin bedömning skallfästa stor vikt vid kommunens uppfattning i frågan. Etttillstånd att ta i anspråk offentlig plats bör för det första kunna återkallas,om en tillståndshavare bryter mot de villkor som polisen eller kommunen harställt upp för ianspråktagandet. Återkallelse bör emellertid inte kunna ske ide fall där överträdelsen är mera bagateUartad. Vad som har sagts nu bör gällaäven i fräga om villkor av polisen vid andra tillstånd enligt den nyaordningslagen utom när det gäller allmänna sammankomster eller offentligatillställningar. Tillståndshavaren bör om möjligt beredas tillfälle att vidtarättelse innan tillståndet återkallas. Vidtar han inte genast rättelse eftertillsägelse bör emellertid tillståndet återkallas. Detsamma bör gälla omtillståndshavaren håller sig undan eller annars inte kan nås av polisen. Äveni andra fall kan det vara befogat att ett tillstånd som inte rör allmännasammankomster eller offentliga tillställningar återkallas. Ett fall är dä detär påkallat av hänsyn till ttafiken eller till allmän ordning och säkerhet. 1sådana fall bör det åligga polisen att självmant ta upp frägan om återkallelse.Gäller tillståndet bör det för att återkallelse skall kunna skekrävas att det äi- av väsentlig betydelse för de nämnda inttessena. Ettannat fall är när kommunen har ett påtagligt inttesse av att ett ian språktagande av offendig plats upphör. Det kan vara fråga om en situation däi- kommunen pä grund av förhållanden som inte var kända när tillstånd gavs behöver ta platsen i anspråk för att kunna utföra mer eller mindre om fattande arbeten för vatten och avlopp, väi-meförsörjning, gatuarbeten m.m. Att sådana arbeten inte förhindras eller fördröjs ligger i allmänhetens in tresse. Å anch-a sidan fordrar den enskildes rättstrygghet att ett tillståndinte återkallas annat än om det föreligger tungt vägande skäl för det. havarenkan ju ha ett betydande ekonomiskt inttesse av att få fortsätta att Prop.1992/93:210 disponera området Så är exempelvis fallet när stöne anläggningarsom kiosker och gatukök har uppförts på offentiig plats. fall som jag senast har tagit upp bör återkallelse fä ske endast när det ärav särskild vikt för kommunen att ianspråktagandet av marken upphör. Även i dessafall måste givetvis polisen göra en självständig bedömning i frågan omåterkallelse skall ske. Polisen har således att i återkallelsefrågan göra enavvägning mellan kommunens inttesse av att ianspråktagandet av marken upphöroch tillståndshavarens inttesse av att få fortsätta med sin verksamhet. Vid denavvägningen fär bl.a. vägas in för vilket ändamål som tillståndet har getts.Avser tillståndet en rätt att ställa upp ett mindre försäljningsstånd ellerskyltar bör tillståndshavarens rätt att cUsponera marken i allmänhet få vikaför kommunens inttesse av att dispositionen upphör. En ytterligare omständighetsom är av betydelse vid prövningen av om ett tillstånd skall återkallas ärgivetvis anledningen till kommunens begäran om återkallelse. att omfattande gatuarbeten med nödvändighet måste utföras tordeåterkallelse av ett meddelat tillstånd sä gott som undantagslöst få följa päkommunens begäran. Medhänsyn till att kommunen genom sin vetorätt har ett avgörande inflytande vid tillstandsgivningenvid ianspråktagande av offentiig plats bör tillståndshavaren inte ges rätt tillersätming från kommunen i de fall där tillståndet återkallas. Etttillstånd bör också kunna återkallas i de fall där tillståndshavaren försummaratt betala avgift enligt avgiftslagen. Den nuvarande skyldigheten att betalaavgift för gatumarksupplåtelser motiverades med att det var rimligt ochnaturligt att en tillståndshavare ålades att betala avgift för den storaförmånen som det innebar att fä driva t.ex. en försäljningsrörelse pä allmänplats. Om en rörelseidkare fick använda en allmän plats för sin privata rörelseutan att betala avgift, skulle han komma i ett mycket gynnsamt läge iförhällande till exempelvis en butiksägare som hade att erlägga hyra för sinbutikslokal (prop. 1957:157 s. 50). Uttedningenföreslår att skylcUgheten att betala avgift skall ha åsidosatts på ettväsentligt sätt för att återkallelse skall få ske och att en sådan åtgärd intebör följa på en enstaka betalningsförsummelse. För egen del anser jag att redanen enstaka betalningsförsummelse bör kunna föranleda återkallelse av tillstånd.Ett tungt vägande skäl för det är enligt min uppfattning friheten förkonkunensen inom näringslivet. En rörelseidkare som bedriver sin verksamhet päoffentlig plats bör så långt möjligt behandlas på samma sätt som enrörelseidkare som bedriver sin verksamhet i förhyrda lokaler. Återkallelse avtillstånd bör emellertid föregås av en betalningsanmaning. Och omtillståndshavaren genast betalar den förfallna avgiften bör hans tillstånd intekunna återkallas. Somjag tidigare nämnt (avsnitt 4.3.1) skall kommunens beslut om ytt rande i tillständsärendet kunna angripas genom laglighetsprövning. Hai- ett sådant beslut upphävts efter överklagande bör tillståndsbeslutet kunna åter kallas. Den konsekvensen ligger helt i linje med vad jag har anfört tidigare om att ett ytttande frän en kommun som är förenat med ett vilUcor som gär 181 utöver den kommunalakompetensen av polisen vid tillståndsprövningen skall uppfattas som ettavstyrkande (avsnitt 4.3.1). När ett kommunalt beslut har upphävts efteröverklagande bör polisen ha att självmant ta upp frågan om återkallelse avtUlståndet Mittförslag: Möjligheten att till regeringen överklaga beslut av en länsstyrelse Iordningsfrågor tas bort. Vidare införs den ordningen att en polismyndighetsbeslut enligt ordningslagen eller enligt föreskrifter som har meddelats medstöd av lagen skall överklagas till länsrätt och inte som tilllänsstyrelse. Dock skall till skillnad från vad som gäller nu en poUsmyndighetsbeslut att avslå en ansökan om att få ta i anspråk offentiig plats inte fåöverklagas, om avslagsbeslutet föranleds av att kommunen i sitt yttrande itillständsärendet har avstyrkt ansökan. Länsstyrelsensbeslut att upphäva lokala ordningsföreskrifter eller andra lokala föreskrifterskall kunna överklagas av kommunen hos länsrätten. Övriga beslut somlänsstyrelsen fattar med stöd av ordningslagen skall inte kunna överklagas. Påmotsvarande sätt som skall beslut av en kommun att föreskriva att någotannat område än sådant som enligt ordningslagen är offentlig plats skalljämställas med sådan plats, att avge yttrande vid ansökan om tillstånd attanvända offentiig plats, att meddela lokala ordningsföreski-ifter och attmeddela föreskrifter rörande ordningen eller säkerheten i hamnområden kunnaöverklagas enligt bestämmelserna om laglighetsprövning i 10 kap. kommunallagen(1991:900). Även av kommunen beslutade föreskrifter som tar sikte pä attförhindra att människors hälsa eller egendom skadas till följd av användningenav pyrotekniska varor skall kunna överklagas enligt kommunallagensbestämmelser. Polisen skall, närkommunen har avstyrkt en ansökan om tillstånd att använda offentiig plats, vidbeslutet att avslå ansökan underrätta sökanden om möjligheten att överklagakommunens beslut Utredningens förslaginnebär att nuvarande ordning med som första besvärsinstansbehålls. Dock skall beslut inte fä överklagas om inte beslutetrör av meddelade föreskrifter om ordningen och säkerheten i enhamn eller tillträdesförbud eller beslut i underställningsärenden. Sådanabeslut - således beslut som fattas av som första instans - skallenligt uttedningsförslaget kunna överklagas hos regeringen genom besvär.Uttedningsförslaget saknar motsvarighet till mitt förslag om skyldighet förpolisen att undenätta en sökande om möjligheten att överklaga kommunens beslut. Remissinstanserna: Intenågon remissinstans har motsatt sig förslaget att begränsa möjligheterna attöverklaga beslut i frågor av det aktuella slaget tillregeringen. Kammarrätten i är emellertid från rättssäkerhetssynpunkttveksam till att inskränka antalet instanser för över- Prop. 1992/93:210klagande. En tänkbar lösning skulle enligt kammarrätten vara att låta länsstyrelsensbeslut få överklagas till kammarrätten som slutinstans. JOanser att det är överflödigt att ha möjlighet till förvaltningsbesvär överpolismyndighetens beslut i fråga om tillstånd att använda aUmän plats i detfallet att kommunen har utnyttjat sin vetorätt. Enligt JO är det i ett sådantfall svårt för den enskilde att förstå att det i första hand är kommunensytu-ande som skall angripas och inte polisens avslagsbeslut, som innehåller denenda besvärshänvisningen, nämUgen till , som inte har storamöjligheter att göra någon annan bedömning än polisen. Med hänsyn till riskenför att tiden för kommunalbesvär (numera laglighetsprövning) har gått ut närden enskilde får vetskap om denna möjUghet att överklaga anser JO att det ivart fall bör införas en bestämmelse om skyldighet för polisen att upplysadenne om vilka vägar att överklaga som står öppna för honom. EnligtNO är förvaltningsbesvär att föredra framför kommunalbesvär när det gällerkommunernas yttranden, eftersom möjligheterna till ändring härigenom skulleutvidgas avsevärt. Kammarrätteni föreslär att möjligheten avskaffas att anföra kommunalbesvärbettäffande beslut som skall underställas prövning. Kammanättenpekar därvid pä bl.a. att underställningen innebär en laglighetsprövning avsamma slag som sker i kommunalbesvärs-processen och att man genom att avskaffakommunalbesvärsmöjligheten här skulle få en mer praktisk och snabbare ordning -behöver inte som vid sin prövning avvakta att det kommunalabeslutet vinner laga kraft - utan att förändringen skulle behöva ingebetänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Skälenför mitt förslag: Bestämmelser om besvär över olika beslut enligt AOst ochlokala ordningsföreskrifter finns i 27 § AOst. Kommunens beslut om antagande,ändring eller upphävande av en lokal ordningsstadga samt beslut genom vilketkommunen har använt sin vetorätt enligt 2 § AOst överklagas genomkommunalbesvär (numera laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen1991:900; jfr prop. 1990/91:117 s. 133). Andra beslut av kommunen och beslut avpolisen överklagas hos genom förvaltningsbesvär. Länsstyrelsensbeslut i dessa ärenden överklagas hos regeringen. Även beslut iärenden om underställning av lokal ordningsstadga överklagas hos regeringen.Polisens beslut att förelägga vite enligt 31 § AOst överklagas hoslänsstyrelsen och dennas beslut hos kammanätten. Polisens, ochkammarrättens beslut gäller genast, om inte något annat beslutas. Undantagnahärifrån är dock beslut om ersättningsskyldighet enligt 17 eller 17 b § AOst. Skälettill att beslut i olika frågor enligt AOst får överklagas tillregeringen hänger samman med den sedan gammalt gällande principen att frågorsom rör allmän ordning och säkerhet närmast hör hemma inom den ordning föröverklagande där regeringen är sista instans. Fråganom att befria regeringen från olika förvaltningsärenden som över klagas dit togs upp i prop. 1983/84:120 om regeringens befattning med be svärsärenden. I propositionen angavs riktlinjer för hur besvärsreglerna 183 Som en utgångspunkt angavs att regeringen i allmänhet inte Prop.1992/93:210 borde vara besvärsinstans annat än när det behövdes en poUtiskstyming av praxis. De fall då besvärsprövningens huvudsakliga funktion är atttillgodose ett rättsskyddsbehov borde, enligt föredragande statsrädet, baraläggas på regeringen, om det inte går att ordna en tUlräckligt kvalificeradbesvärsprövning på lägre nivå (a. prop. s. 11). godtogriktlinjepropositionen (bet 1983/84:KU23,rskr. 1983/84:250). Somjag ser det talar redan det allmänna inttesset att avlasta regeringen frånförvaltningsärenden för att regeringen inte bör vara sista instans i ärendenenligt den nya ordningslagen. Ett annat skäl är att de skiftande lokalaförhållandena ofta spelar en avgörande betydelse för utgången. I enlighet medde av godtagna riktlinjema i prop. 1983/84:120 bör därför enligt minmening möjligheten att till regeringen överklaga beslut enligtordningslagstiftningen beträffande vilka polisen är första instans, slopas.Detsamma bör gälla för besvär över polisens beslut enligt en lokal föreskrift 1vissa ordningsfrågor meddelar beslut som första instans. Detgäller beslut om tillttädesförbud och om föreskrifter rörande ordning ochsäkerhet i hamnar som ägs eller förvaltas av någon annan än en kommun eller avett av kommunen helägt företag. Enligt min mening saknas tillräckligt starkaskäl för en ordning med möjlighet att överklaga sådana beslut till regeringen.I dessa frågor måste sakkunskap och erfarenhet anses väl fyllade krav som bör ställas för att rättssäkerhetsaspekterna skall blitillgodosedda. Jag vill i det här sammanhanget erinra om att, för det fall enmyndighet uppmärksammar att ett beslut som den har fattat som första instans äruppenbart oriktigt skall myndigheten ändra beslutet (jfr 27 §förvaltningslagen, 1986:223). Jaghar i det föregående (avsnitt 4.3.6) föreslagit att det nuvarande underställningsförfarandetav kommunala föreskrifter slopas och ersätts med en skyldighet för kommunen atttill anmäla beslutade föreskrifter. Enligt mitt förslag skalllänsstyrelsen upphäva sådana kommunala föreskrifter som stridermot den nya ordningslagen. beslut i dessa frågor bör enligt minmening även kunna överklagas. Jag anser emellertid i linje med vadförechagande statsrådet uttalade i propositionen om regeringens befattning medbesvärsärenden (prop. 1983/84:120 s. 11) att det inte bör ankomma på regeringenatt pröva dessa frågor. Jag anser också att rätten att klaga på länsstyrelsensbeslut i förevarande fall bör begränsas till den kommun som har fattat detöverklagade beslutet. 1det till Lagrådet remitterade förslaget föreslog jag att polismyndighetensbeslut - med undantag för sådana beslut som föranleds av att kommunen harutnyttjat sin vetorätt i ett tillståndsärende - bör kunna överklagas hoslänsstyrelsen genom besvär. Dock föreslogs i det remitterade förslaget motbakgrund av den Europeiska konventionens angående skydd för de mänskligarättigheterna och de grundläggande frihetema () krav pätillgång till domstolsprövning att beslutom återkallelse av tillstånd och beslut om ersättningsskyldighet Prop.1992/93:210 skulle kunna överklagas till kammarrätt. Lagrådethar invänt mot det remitterade förslaget under åberopande av att rätten tilldomstolsprövning med en sådan ordning blir alltför snävt avgränsad. Lagrädethar vidare anfört. Det bör beaktas att de ärenden som avser tillstånd tillallmän sammankomst ytterst gäller den enskildes möjligheter att utöva degmndlagsskyddade opinionsfrihetema. Vidare bör beaktas att dessa och andratillståndsärenden och dessutom mänga ärenden som rör förelägganden eller förbudkan antas ha stor personlig eller ekonomisk betydelse för den enskilde.Exempelvis kan polismyndighetens beslut i vissa fall beröra möjligheterna attutöva en näring, vilket innebär att beslutet kommer att angå den enskildescivila rättigheter i mening. Inte sällan torde dessutomprövningen av dessa ärenden komma att ha väsendiga inslag av rättsligbedömning. Sammantaget betyder detta att skäl för domstolsprövning kanföreligga i snart sagt alla de typer av ärenden som rör tillstånd, förelägganden,förbud m.m. Visserligen torde det också förekomma fall av enklare beskaffenhetdär en domstolsprövning inte är lika påkallad. Remissen ger emellertid inteunderlag för att undanta någon bestämd ärendegrupp från domstolsprövning ellerför att i övrigt pä ett godtagbart sätt avgränsa de fall där en sådan prövningkunde undvaras. Mot bakgrund av det anförda förordar Lagrädet att en möjlighettill överprövning i domstol öppnas för hela gruppen av enskilda ärenden. Jagansluter mig till Lagrådets synpunkter. Enligt min mening talar såledesövervägande skäl för att möjligheten till domstolsprövning av ifrägavarandebeslut bör utvidgas i förhållande till den ordning som föreslagits i lagrådsremissen.De beslut om vilka fräga är här kan röra en mängd olUca områden ochförhållanden. Mot den bakgrunden anser jag pä samma sätt som Lagrädet att detsaknas möjlighet att urskilja vilka typer av beslut som är av sädanbeskaffenhet att en domstolsprövning inte kan anses påkallad. Jag förordardärför att polismyndighetens beslut enligt ordningslagen eller enligtföreskrifter som har meddelats med stöd av lagen bör kunna överklagas tilldomstol. Med en ordning därpolismyndighetens beslut skall kunna överklagas till domstol uppkommer frägan om domstolsprövningen skall läggas i kammar rätt eller i länsrätt. I det sammanhanget vill jag peka på att Domstols-utted- ningen i sitt betänkande (SOU 1991:106) Domstolama inför 2000-talet, som bereds i , föreslär att tyngdpunkten av domstolsprövningen skall läggas i första instans. Regeringen har ställt sig bakom principen i årets budgetproposition (prop. 1992/93:100 bil. 3 s. 24 f). Jag finner denna princip lämplig och anser att de nu aktuella besluten bör prövas av länsrätt som första domstolsinstans. Förslaget kräver en änching i 14 § lagen (1971:289) om aUmänna förvaltningsdomstolar. I regeringens proposition om tobakslag (prop. 1992/93:185) föreslår rege ringen en ny, mera generell, lydelse av 14 §, som bör kunna träda i kraft den . Om förslaget leder till lagstiftning kommer de nu aktuella besluten att omfattas och jag lägger därför inte fram något förslag om ändring i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Mitt ställningstagande attdomstolsprövningen bör läggas i länsrätt med- Prop. 1992/93:210 för eninstanskedja som har fem länkar, tvä förvaltningsmyndigheter och tte domstolar.En sådan ordning anser jag vara otillfredsställande bl.a. frånkostnadssynpunkt. Vidare kommer ett ärendes slutiiga avgörande att fördröjaspå ett omotiverat sätt. Oaktatlänsstyrelserna väl fyller de krav på sakkunskap och kompetens som man måsteställa pä prövningen av aktuella ärendetyper anser jag att polismyndighetensbeslut bör överklagas direkt till länsrätt och inte som tilllänsstyrelse. Ett skäl för mitt ställningstagande är, som ocksåDomstolsuttedningen pekat pä (SOU 1991:106 del A s. 437), att det frånprincipiell synpunkt finns anledning att ifrågasätta och andratillsynsmyndigheters befattning med besvärsärenden. Ett annat och måhändatyngre skäl är - som jag redan nämnt - att en ordning med domstolsprövning iflertalet av nu aktuella ärendetyper är påkallad av hänsyn tiUEuropakonventionens krav på tillgäng till domstolsprövning. Sammanfattningsvisinnebär mitt ställningstagande således att polismyndighetens beslut iframtiden bör kunna överklagas till länsrätt och inte som till länsstyrelse.Länsrättens beslut bör på sedvanligt sätt kunna överklagas till kammarrätt. Jagvill emellertid i det här sammanhanget nämna att bl.a. frågan om att införakrav på prövningstillstånd i kammanätt har aktualiserats i Domstolsuttedningensbetänkande och fått ett positivt bemötande under remissbehandlingen. Jag avseratt arbeta vidare med denna fråga. Sådanabeslut av kommunfullmäktige som innefattar normgivning bör alltid kunnaöverklagas i den ordning som kommunallagen föreskriver om laglighetsprövning.Under remissbehandlingen har JO ansett det vara överflödigt att behållamöjligheten till förvaltningsbesvär över polisens beslut i frågor om tillståndatt använda offentlig plats när kommunen har utnyttjat sin vetorätt. JO anseratt det i vart fall bör införas en bestämmelse om skyldighet för polisen attupplysa den enskilde om vilka vägar att överklaga som står öppna för honom. Föregen del anser jag det värdefullt för den enskilde att möjligheten attöverklaga kommunens beslut behålls. I likhet med vad JO har anfört underremissbehandlingen anser jag emellertid att möjligheten till förvaltningsbesväröver polisens beslut i frågor om tiUstånd att använda offentlig plats närkommunen har utnyttjat sin vetorätt, bör avskaffas. Ett överklagande avpolisens beslut i dessa fall kan nämligen inte leda till någon ändring avbeslutet. Således bör enligt min mening den nuvarande ordningen med möjlighetatt överklaga såväl kommunens som polisens beslut behållas endast i de fall dären kommun inte har utnyttjat sin vetorätt i ärenden om markupplåtelser. 1klarhetens intresse och för att undanröja risken för att tiden förlaglighetsprövning hinner gä ut innan den enskilde får vetskap om möjlighetenatt överklaga det kommunala beslutet anser jag i likhet med JO att enbestämmelse bör införas som ålägger polisen att i ett ärende om markupplåtelsedäi- kommunen har yttrat sig i beslutet upplysa den enskilde om denna möjlighet Mittförslag: Till böter skall dömas den som uppsådigen eller av oaktsamhet 1. bryter mot kravet pä tillstånd för att fä använda offentiig plats, attfå spränga eller att använda skjutvapen eller en skjutbana, 2. bryter mot kraven på vissa skadeförebyggande åtgärder, 3. åsidosätter vilUcor som poUsen har meddelat av hänsyn till ttafikeneller till allmän ordning eller säkerhet för ett tillstånd enligt ordningslageneller lokala ordningsföreskrifter eller som kommunen har ställt upp för etttillstånd att ta i anspråk offentUg plats, eller 4. bryter mot ett av polisen meddelat förbud om fortsatt användning avbad- eller campingplatser och lokaler eller platser för ichott, friluftsliv,spel, lek, försttöelse eller liknande som allmänheten har tiUttäde till. Tillpenningböter skall dömas den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1. tillståndskravet för att använda pyrotekniska varor, 2. lokala ordningsföreskrifter, 3. föreskrifter till skydd för människors hälsa eller egendom rörandeförbud mot användning av pyrotekniska varor, 4. föreskrifter rörande ordningen eller säkerheten i hamnområden, eller 5. tillttädesförbud som har meddelats av . Om ett bam, sominte har fyllt 15 är, bryter mot förbudet mot sprängning eller skjutning,skall den som har vårdnaden om barnet dömas till böter. Likaså skall, om ettbam som inte har fyllt 15 är bryter mot tillståndskravet för att få användapyrotekniska varor, den som har vårdnaden om barnet dömas till penningböter.Detta gäller dock inte, om vårdnadshavaren har gjort vad som ankommer på honomeller henne för att förhindra föreseelsen. Utredningens förslagöverensstämmer i sak med mitt. Uttedningsförslaget innebär emellertid tillskUlnad från mitt förslag vissa begränsningar av sttaffansvaret i subjektivthänseende. Vidare innebär uttedningsförslaget till skillnad från mitt förslagatt även ägaren till en container i vissa fall skall kunna dömas till böter, omcontainern ställs upp i strid med kravet pä tillstånd eller i sttid med ettvillkor som har meddelats för uppställningen. Remissinsstanserna: RÅanser att förslaget innebär en alltför långtgående begränsning avstraffansvaret i subjektivt hänseende. Enligt RÅ bör sålunda den som bryter motkravet på tillstånd för att få använda allmän plats kunna straffas redan närgärningen sker av oaktsamhet. RÅ pekar därvid på bl.a. att ansvai-et för enägare till en container enligt förslaget stt-äcker sig betydligt längre än fört.ex. Vidare är RÅ tveksam till kravet på uppsåt försttaffbarhet vid överttädelser mot föreskrifter eller tillträdesförbud.Överåklagaren vid i Prop. 1992/93:210 anseratt handlingar av huvudsakUgen ordningsstörande natur bör hållas utanför detkriminaliserade området i ordningslagstiftningen och att bestämmelser som äravsedda att främja säkerheten till liv eller hälsa skall vara sanktionerade meddagsböter. i menar att böteshotet har mer teoretiskän praktisk betydelse. i anser att dagsböter börkunna ådömas vid överträdelser av lokala ordningsföreskrifter.