prop · GF03127 · 1992-01-01 00:00:00 — Även vid servitutsåtgärder skall givetvis vinstfördelningen syfta till en ersättning som ligger i linje med vad som kan antas ha överenskommits i normalfallet vid en frivillig upplåtelse. De nu föreslagna reglerna innebär inte någon förändring av principerna för beräkningen av likvidvärdet. Avser regleringen ett servitut som kan tas i anspråk enligt (1987:10) skall vinstfördelning inte ske. I ett sådant fall kan också presumtionsregeln tillämpas (se andra stycket av förevarande paragraf). Motsvarande gäller i fråga om andra servitut som uppenbarligen kan inrättas tvångsvis enligt annan lagstiftning, dock ej servitut som endast kan inrättas enligt anläggningslagen (se vidare avsnitt 4.2). Ersättningsfrågor aktualiseras också vid upphävande av ett servitut samt vid begränsning, flyttning eller ändring av detta. Förslaget innebär, liksom gällande rätt, att vinstfördelning kan ske även i sådana situationer. Flera remissinstanser har pekat på att vinstfördelning i praxis sker vid upphävande av s.k. skogsfångsservitut. Någon ändring av denna praxis är inte avsedd. Om en nyttjanderätt eller ett servitut efter fastighetsregleringen skall fortsätta att gälla i mark eller byggnad till följd av ett förordnande enligt 33 a § eller 7 kap. 13 §, skall likvidvärdet minskas. Minskningen skall motsvara den belastning som rättigheten medför för tillträdaren, i den mån minskning kan ske utan att skada uppkommer för den som har en fordran med bättre rätt än rättigheten. Kan minskning inte ske fullt ut skall den ersättning som till följd härav skall betalas fördelas mellan sakägarna efter vad som är skäligt med hänsyn till den nytta som varje sakägare har av regleringen. (Paragrafen saknar motsvarighet i departementspromemorian Ds 1988:41) Paragrafen motsvarar med en redaktionell jämkning det nuvarande tredje stycket i 10 §. Om det vid fastighetsreglering uppkommer sådan skada för sakägare som inte ersätts enligt 10 eller 11 §, skall även den skadan ersättas. Är innehavaren av en rättighet, som minskar fastighetens värde, berättigad till ersättning enligt första stycket, skall det likvidvärde som tillgodoräknas fastighetens ägare minskas med det belopp som motsvarar den värdeminskning för fastigheten som rättigheten inneburit. Om likvidvärdet inte kan minskas utan att skada uppkommer för innehavaren av en fordran med bättre rätt, minskas i stället ersättningen till rättighetshavaren med motsvarande belopp. Skyldigheten att betala ersättning, som inte motsvaras av minskning i likvidvärde enligt andra stycket, fördelas mellan sakägarna efter vad som är skäligt med hänsyn till deras nytta av att regleringen genomförs på sådant sätt att ersättningen skall lämnas. (Jfr 5 kap. 12 § i departementspromemorian Ds 1988:41) I första stycket har tagits in en motsvarighet till bestämmelsen om annan ersättning i 4 kap. 1 § första stycket tredje meningen expropriationslagen. Den nya regeln ersätter de nuvarande bestämmelserna i första och andra styckena av förevarande paragraf om ersättning för personlig skada. Bakgrunden till den nya regleringen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.2. Den rättspraxis som har utvecklats i anslutning till regeln i expropriationslagen bör bli vägledande vid tillämpningen av den nya regeln i förevarande paragraf. Ett speciellt fall där den nya regeln kan komma att tillämpas är vid en fastighetsreglering som syftar till att upphäva skogsfångsservitut (jfr prop. 1978/79:38 s. 11). Vid tillämpningen av regeln om ersättning för övrig skada i sådana fall då en vinstfördelning har skett måste beaktas att ersättning bör lämnas endast för en sådan ekonomisk skada som inte täcks av likvidvärdet inklusive vinstandelen. Detta innebär att bagatellartade ''''''''personliga skador'''''''' som uppenbarligen ligger inom vinstandelen inte behöver prövas i detalj. skall självmant utreda om annan ersättning skall lämnas. Om sakägaren inte gör gällande att någon sådan skada som avses i förevarande paragraf uppkommer, bör endast en summarisk utredning göras. Sakägare är bl.a. ägare till fastighet som berörs av regleringen (se 4 kap. 11 §). Även den som har nyttjanderätt till sådan fastighet kan vara sakägare (se 5 kap. 34 §). Det ligger i sakens natur att frågan om annan ersättning inte kan officialutredas på samma sätt som en intrångsersättning. blir här på ett helt annat sätt beroende av sakägarnas medverkan i utredningen. Det bör åligga fastighetsbildningsmyndigheten att allmänt informera sakägarna om möjligheterna till annan ersättning. står det utan vidare klart att det uppkommer en skada som skall kompenseras genom annan ersättning. Om inlösen sker av en hel bostadsfastighet uppkommer t.ex. flyttningskostnader. Vid intrång av vägar eller ledningar i jordbruksmark brukar ersättningen beräknas enligt schabloner (s.k. ersättningsnormer) och enligt dessa lämnas i vissa fall regelmässigt annan ersättning. I fall då skadan är förutsebar bör det åligga fastighetsbildningsmyndigheten att fullständigt klarlägga ersättningsmöjligheterna. När det inte kan förutses uppkomma någon skada bör fastighetsbildningsmyndigheten, efter att ha informerat sakägarna allmänt om ersättningsmöjligheterna, höra efter om det finns ersättningsyrkanden. Framställs inte något sådant yrkande, har fastighetsbildningsmyndigheten inte någon anledning att längre sysselsätta sig med frågan. Om ersättning yrkas, får prövas om skadan är ersättningsgill och i så fall hur stor ersättning som skall lämnas. Därvid bör det normalt ankomma på sakägaren att lägga fram värderingsunderlag, t.ex. bokföring eller verifikationer på uppkomna kostnader. Om någon sådan utredning inte kan företes, får beslutet givetvis grundas på det tillgängliga underlaget. Detta stycke motsvarar det nuvarande tredje stycket. Detta stycke motsvarar det nuvarande fjärde stycket. Efter särskilt yrkande får fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt, hänvisa sakägare att vid särskild förrättning föra talan om sådan ersättning för skada och intrång som är svår att uppskatta i samband med fastighetsregleringen. Ansökan om särskild förrättning skall göras inom den tid, högst , som fastighetsbildningsmyndigheten bestämmer. Avser regleringen en fastighet som svarar för en fordran, får fastighetsbildningsmyndigheten besluta enligt första stycket endast om fordringshavaren medger det. Besväras fastigheten av en gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Om beslutet är väsentligen utan betydelse för någon rättsägare, krävs dock inte något medgivande av denne. (Jfr 5 kap. 15 a § i lantmäteriverkets rapport). Första stycket innehåller en bestämmelse som ger fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att skjuta prövningen av vissa ersättningsfrågor . Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.1. Där har förordats att bestämmelsen skall tillämpas försiktigt. Det får inte komma ifråga att fastighetsbildningsmyndigheten underlåter att ta ställning till en ersättningsfråga enbart därför att avgörandet är rättsligt komplicerat eller av känslig art. Huvudregeln skall liksom vara att skade- och intrångsfrågor slutregleras utan dröjsmål. För att en ersättningsfråga skall skjutas enligt den nu aktuella bestämmelsen fordras att det verkligen kommer att finnas ett bättre beslutsunderlag och att ett uppskov är nödvändigt för att uppnå godtagbar kvalitet på ersättningsbeslutet. Givetvis får det inte heller komma i fråga att skjuta upp ett ersättningsbeslut därför att man vill avvakta eventuella oförutsebara skador. Frågor om ersättning för framtida skador som inte kunnat förutses vid förrättningen skall -- såsom framgår av 12 b § -- överhuvudtaget inte prövas enligt fastighetsbildningslagen. Som framgår av lagtexten har fastighetsbildningsmyndigheten att särskilt överväga om det är lämpligt att skjuta upp en ersättningsfråga. Möjligheterna att få tillgång till ett bättre beslutsunderlag får vägas mot olägenheterna av att ersättningsfrågorna inte avgörs och i ett sammanhang. Kan det redan på det föreliggande materialet bedömas att ett visst ersättningskrav inte är ersättningsgillt, finns det givetvis inte skäl att skjuta upp ersättningsfrågan. En situation där det också som regel får anses olämpligt att ersättningsfrågor skjuts är den då vinsten av regleringen skall fördelas mellan sakägarna. Vinstfördelningen skall ske inom ramen för likvidvärderingen, som i sin tur skall spegla de berörda fastigheternas värdeförändringar. Om en fråga som hänger samman med likvidvärderingen skjuts fram, måste även vinstfördelningen skjutas . Detta framstår normalt inte som lämpligt. Främst torde den föreslagna regeln kunna tillämpas på olika slag av s.k. annan ersättning. Under remissbehandlingen har hävdats att den motsvarande bestämmelsen i 5 kap. 27 § expropriationslagen inte ger möjlighet att skjuta fram prövningen av de andra ersättningsslag som kan komma i fråga enligt expropriationslagen, nämligen löseskilling och intrångsersättning. Detta skulle följa av att värdetidpunkten såvitt avser löseskilling och intrångsersättning skall vara dagen för dom alternativt tidpunkten för förhandstillträde. Det finns enligt min mening emellertid inte anledning att helt begränsa användandet av den nu föreslagna regeln till annan ersättning. I tidigare rättspraxis har uppskov med skadeprövningen beviljats beträffande bullerintrång å restfastigheten (jfr NJA 1960 s. 277). Expropriationslagens utformning ger också vid handen att bestämmelsen i 5 kap. 27 § avser även frågor om löseskilling och intrångsersättning (se bl.a. 6 kap. 20 §). Särskilt när det gäller ersättning för s.k. företagsskada torde ett uppskov ibland göra det möjligt att komma till ett mera rättvist resultat än vad som annars skulle ha varit möjligt. Även bedömningen av skada och intrång som skall ersättas inom ramen för löseskilling eller intrångsersättning bör därför kunna skjutas . Sådan skada eller sådant intrång skall visserligen ersättas på grundval av marknadsvärdena vid värdetidpunkten, dvs. tidpunkten för ersättningens bestämmande eller, om tillträde ägt rum, tillträdestidpunkten. Uppgifter om dessa marknadsvärden torde normalt kunna inhämtas utan att ersättningsfrågan skjuts fram. Undantagsvis kan det dock vara en fördel att skjuta en sådan fråga , framför allt då det inte finns någon enhetlig uppfattning om restfastighetens marknadsvärde därför att omfattningen av framtida immissioner är oklar. har särskilt berört möjligheterna att skjuta upp en ersättningsfråga med hänsyn till att ett beslut om att upplåta mark skulle kunna försvåra den framtida användningen av den fastighet, vars mark tagits i anspråk (rapporten s. 53 f). Enligt min uppfattning finns det endast ett ganska begränsat utrymme för att på sådana grunder skjuta frågor om löseskilling och intrångsersättning . Sådan ersättning skall ju i princip bestämmas med hänsyn till förhållandena vid värdetidpunkten. Ett uppskov med ersättningsbeslutet torde därför inte medföra bättre beslutsunderlag. Endast om det vid förrättningen inte finns någon entydig utredning om marknadsvärdet bör frågan om löseskillingens eller intrångsersättningens storlek kunna skjutas upp. Däremot torde det finnas större utrymme för att i liknande situationer skjuta upp frågor om annan ersättning. Det gäller exempelvis det fallet att ledningsservitut eller ledningsrätt upplåts i gatumark. En sådan upplåtelse kan begränsa kommunens möjligheter till om- eller utbyggnad av gatan. Den skada som detta innebär kan i det enskilda fallet vara omöjlig att genast beräkna. Ett ledningsservitut eller en ledningsrätt kan vara förenad med en rätt för ledningshavaren att vidta vissa åtgärder för ledningens tillsyn och skydd. Det kan t.ex. vara fråga om rätt att avverka eller beskära kantträd. Frågor om ersättning för det intrång som detta innebär för fastighetsägaren torde regelmässigt böra avgöras i samband med fastighetsbildningen och således inte skjutas med stöd av förevarande paragraf. Det är givet att fastighetsbildningsmyndigheten, när den bedömer om det är lämpligt att skjuta en ersättningsfråga , särskilt måste beakta sakägarnas intresse av att få till stånd en slutlig prövning av ersättningsfrågan. Om å andra sidan alla berörda sakägare medger att en ersättningsfråga skjuts upp, finns det mindre anledning för fastighetsbildningsmyndigheten att motsätta sig detta. Om fastighetsbildningsmyndigheten finner att det föreligger förutsättningar för att skjuta ersättningsfrågan , skall myndigheten hänvisa den ersättningsberättigade att föra talan om ersättning vid särskild förrättning. I ett sådant beslut skall givetvis ersättningsfrågan preciseras. Hänvisningen skall rikta sig till viss person och blir därigenom avgörande för vem som senare har rätt att återkomma med ersättningsanspråk. En genomgående princip vid tillämpningen av fastighetsbildningslagen är visserligen att ställningen som sakägare för en fastighet är knuten till äganderätten till fastigheten (se NJA 1985 s. 368; även vattenlagens ersättningssystem bygger på en sådan princip, se NJA 1989 s. 529). Saken ställer sig emellertid annorlunda när den egentliga förrättningen avslutats och en namngiven person givits hänvisning att senare återkomma med ytterligare ersättningsanspråk. Endast den som fått sådan hänvisning -- eller dennes rättsinnehavare -- kan senare begära att ersättningsfrågan tas upp på nytt. Har fastigheten försålts, kommer den nye ägaren inte att vara sakägare vid den nya förrättningen. Rätten till ersättning kommer således inte längre att vara knuten till fastigheten. Det är enligt min mening mest följdriktigt att även skyldigheten att utge eventuell ytterligare ersättning åvilar den som skulle ha ålagts ersättningsskyldighet om frågan prövats vid den ursprungliga förrättningen, dvs. den som ägde den fastighet som tillförts mark eller rättighet. Har fastigheten överlåtits till någon annan, kan således endast den tidigare ägaren åläggas ytterligare personlig ersättningsskyldighet. Vad som har anförts om vem som är ersättningsberättigad respektive ersättningsskyldig kan naturligtvis påverkas av eventuellt förekommande avtal mellan berörda parter. Det är naturligt att fordran på ersättning för skada som åsamkas sakägare genom fastighetsreglering skall åtnjuta förmånsrätt i den fastighet som har förbättrats och ökat i värde genom regleringen. Detta har kommit till uttryck i 1 § lagen (1970:990) om förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning. Har sålunda vid förrättning enligt fastighetsbildningslagen bestämts att ägaren av en fastighet skall utge ersättning till en annan sakägare, är denna fordran också förenad med förmånsrätt enligt 6 § 1 förmånsrättslagen (1970:979). Förmånsrätten gäller dock endast om fordringen har förfallit till betalning tidigast före utmätning eller konkursansökan. Enligt det i förevarande lagstiftningsärende framlagda förslaget till ändring i den lagen (se lagförslag 5) bör förmånsrätten gälla även om ersättningsfrågan skjutits upp enligt förevarande paragraf och den som åläggs betalningsskyldighet är ägare till fastigheten när ersättningsfrågan avgörs. Har fastighetsbildningsmyndigheten hänvisat sakägare att föra talan om ersättning vid särskild förrättning och kommer sedan sådan förrättning till stånd, skall den nya förrättningen givetvis handläggas enligt de förfaranderegler som finns i 4 kap. fastighetsbildningslagen. Detta torde inte kräva något uttryckligt stadgande. Även när det gäller värdering av skada och intrång (5 kap. 10 -- 12 §§), fördelning av kostnader för förrättningen (13 och 14 §§), ränta, förfallodag och avräkning (15 §) samt betalning (16 och 17 §§) är det naturligt att samma regler tillämpas som vid en vanlig fastighetsregleringsförrättning. Någon uttrycklig bestämmelse om detta torde inte vara behövlig. Från lantmäteriverkets sida har uttalats att värderingen av skadan eller intrånget skall knytas till tidpunkten för det senarelagda ersättningsbeslutet. Jag delar denna uppfattning såvitt gäller sådan ersättning som ska utgå såsom annan ersättning. I det stora flertalet fall torde det vara frågor om just sådan ersättning som skjuts . Skall emellertid ersättningen utgå såsom löseskilling eller intrångsersättning, blir värdetidpunkten normalt en annan. Enligt 4 kap. 3 § expropriationslagen skall löseskilling och intrångsersättning bestämmas med hänsyn till fastighetens skick när ersättningsfrågan avgörs eller, om fastigheten har tillträtts , när tillträdet skedde. Enligt 4 kap. 4 § samma lag skall hänsyn inte tas till de ändringar i fastighetens värde som uppkommer efter tillträdet. Ersättningen skall emellertid kunna jämkas med hänsyn till den höjning i det allmänna prisläget som skett därefter. När en uppskjuten ersättningsfråga avgörs har tillträde som regel redan skett. Det blir därför förhållandena vid tillträdet som skall läggas till grund för värderingen. Det innebär emellertid inte att endast skador som framträtt vid tiden för tillträdet kan beaktas. Medför regleringen en förutsebar skada, vars omfattning inte har kunnat preciseras vid den ursprungliga förrättningen, bör den sedermera uppmätta skadan kunna läggas till grund för bedömningen av skadans ekonomiska betydelse. Det sagda kan åskådliggöras genom följande exempel. Vid en fastighetsreglering finner fastighetsbildningsmyndigheten att det finns anledning att räkna med att verksamheten på det reglerade området kommer att orsaka immissioner på restfastigheten. Eftersom omfattningen av immissionerna är oklar beslutar fastighetsbildningsmyndigheten att hänvisa fastighetens dåvarande ägare att föra talan om ytterligare ersättning för företagsskada (immissioner). fastställer fastighetsbildningsmyndigheten viss ersättning, som motsvarar den marknadsvärdeminskning som förlusten av det reglerade området innebär. Hänsyn tas därvid inte till de förväntade immissionerna. Det reglerade området tillträds. Sedermera konstateras att verksamheten på området föranleder immissioner av viss preciserad omfattning. Restfastighetens ägare ansöker då om ny förrättning enligt förevarande paragraf. Vid denna beräknar fastighetsbildningsmyndigheten på nytt det intrång som regleringen inneburit, med beaktande av den faktiska immission, som uppmätts efter regleringen, men fortfarande på grundval av de priser som gällde på marknaden vid tiden för regleringen/tillträdet. Intrångsersättningen skall sammanlagt motsvara den värdeminskning som immissionerna jämte förlusten av marken skulle ha förorsakat om det för regleringen/tillträdet varit känt att immissionerna skulle få den omfattning som de faktiskt fått. (Om immissionerna bedöms som allmänvanliga kan ersättningen dock komma att justeras nedåt med hänsyn till vad fastighetsägare i allmänhet får tåla utan ersättning; jfr NJA 1977 s. Ett uppskovsbeslut kan få konsekvenser för rättsägare, som inte är sakägare vid förrättningen. Det gäller framför allt inteckningshavare i fastigheten. Den rätt att tillgodogöra sig ersättning, som de har enligt 16 §, kan genom ett uppskovsbeslut delvis komma att skjutas . De har inte några garantier för att den uppskjutna ersättningsfrågan någonsin tas upp på nytt av fastighetsbildningsmyndigheten. I många fall kan sakägarna komma att göra upp sinsemellan och någon fördelning av ersättningen enligt 16 § kommer då aldrig till stånd. För att skydda inteckningshavarnas rätt har i förevarande stycke intagits en bestämmelse om att fastighetsbildningsmyndigheten i dessa fall som regel måste inhämta medgivande från vissa rättsägare innan den beslutar att undanta en ersättningsfråga från ersättningsbeslutet. Kraven på sådant medgivande är enligt förslaget desamma som beträffande medgivande enligt 16 §. Detta innebär bl.a. att något medgivande inte behöver inhämtas om ett beslut att undanta en ersättningsfråga från ersättningsbeslutet är väsentligen utan betydelse för inteckningshavarna. Denna lag är inte tillämplig i fråga om ersättning för skada eller intrång som uppkommer efter fastighetsregleringen och som inte har kunnat förutses vid denna. (Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets rapport) I denna paragraf klargörs att fastighetsbildningslagens regler inte är tillämpliga i fråga om ersättning för skada eller intrång som har uppstått efter fastighetsregleringen och inte kunnat förutses vid denna. Stadgandet torde överensstämma med vad som har ansetts gälla (jfr prop. 1973:157 s. 138). En motsvarande bestämmelse finns i 1 kap. 7 § expropriationslagen. Av stadgandet följer att fastighetsbildningsmyndigheten inte är behörig att pröva fråga om skada och intrång, som uppstått efter regleringen och inte heller har kunnat förutses vid denna. Skadeståndstalan får i stället prövas av domstol enligt de skadeståndsrättsliga regler som gäller utanför fastighetsbildningslagens område. Om det är lämpligt och berörda sakägare medger det, får fastighetshetsbildningsmyndigheten vid fastighetsregleringen även pröva ett av en sakägare framställt yrkande om ersättning som har samband med regleringen men som rör ett rättsförhållande som inte skall prövas enligt denna lag. Vid prövning enligt första stycket tillämpas bestämmelserna i 4 och 15--18 kap. Kostnaden för fastighetsbildningsmyndighetens prövning skall betalas av berörda sakägare solidariskt. Om sakägarna inte har kommit överens om något annat, får fastighetsbildningsmyndigheten på yrkande av någon av dem besluta att kostnaden slutligt skall fördelas efter de grunder som anges i 13 §. (Jfr 5 kap. 12 a § i lantmäteriverkets rapport) Paragrafen är ny. Den ger fastighetsbildningsmyndigheten rätt att pröva vissa tvister mellan sakägarna. Skälen för att fastighetsbildningsmyndigheten bör ha denna befogenhet har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.2. Enligt lantmäteriverkets förslag skulle bestämmelsen begränsas till frågor om ersättning för skador i samband med arbeten på den anläggning för vilken mark tagits i anspråk. Bestämmelsen har emellertid i stället getts en utformning som anknyter till det motsvarande stadgandet i 5 kap. 3 § expropriationslagen. Det torde visserligen främst vara ersättningsfrågor av det slag som lantmäteriverket har angivit som kommer att prövas enligt den nya bestämmelsen. Det kommer då huvudsakligen att ske med tillämpning av miljöskadelagen (1986:225) eller skadeståndslagen. I samband med fastighetsreglering kan emellertid förekomma även andra tvister, som det kan finnas skäl att pröva vid förrättningen. Ett exempel är frågor om ersättning för tillfälligt upplåtande av mark i samband med regleringsföretagets genomförande. Ett annat exempel är ersättning för miljöskador med anknytning till verksamheten på den andra fastigheten. Ett grundläggande krav måste dock vara att det finns ett naturligt samband med de egentliga förrättningsfrågorna. En förutsättning för att fastighetsbildningsmyndigheten skall kunna ta upp ett yrkande av det här slaget till prövning är att det är lämpligt att så sker. I förarbetena till den motsvarande bestämmelsen i expropriationslagen har uttalats att yrkandet skall ha sådant samband med expropriationen att det ter sig naturligt och ändamålsenligt att behandla det med expropriationsfrågorna samt att domstolen också bör beakta den exproprierandes intresse av att avgörandet av expropriationsmålet inte fördröjs. Detta bör i motsvarande mån gälla när fastighetsbildningsmyndigheten bedömer om det är lämpligt att myndigheten prövar en tvist med stöd av förevarande paragraf. Endast yrkanden från sakägare kan prövas. Det ligger i sakens natur att yrkandena måste rikta sig mot annan sakägare. Det måste dessutom vara fråga om ersättningsyrkanden. Såväl fastställelseyrkanden som yrkanden om fullgörelse i annat än pengar faller utanför bestämmelsen. får pröva frågor som ligger utanför fastighetsbildningslagen endast om alla berörda sakägare medger det.