prop · GG03109 · 1992-12-31 00:00:00 — Företrädare från Rättshjälpsnämndenbefarade att förslaget bl.a. skulle kunna leda till ett ökat antal besvärsärenden.Företrädare för och menade att detfinns andra möjligheter att åstadkomma reella besparingar på rättshjälpen iärenden enligt utlänningslagen (1989:529). Föregen tfe/vill jag anföra följande. I tidigarelagstiftningsärenden (bl.a. prop. 1987/88:73) har somjag redovisat klart uttalats att den nuvarande generella presumtionsregeln inte befriar den som har att besluta om rätts hjälp genom offentligt biträde från skyldigheten att göra en individuell pröv ning i det enskilda fallet. Om regeln ändras och i stället utformas med en omvänd presumtion, dvs. att biträde skall förordnas om det behövs, skulle i och för sig den avsedda individuella prövningen bättre återge lagstiftarens intentioner. Därmed skulle också de tillämpande myndigheterna få ett bättre stöd för att underlåta förordnanden när bistånd genom offentligt biträde inte behövs. Även om behovet av offentligt biträde kan variera mellan olika 36 ärendetyper är det enligtmin mening en fördel att ha kvar en enhetligt utformad regel för de olikaärendeslagen. Jag är därför inte beredd att förorda skilda presumtionsregler.Jag vill här erinra om att en särskild utredare har tillkallats för att göra enöversyn av vissa delar av utlänningslagstiftningen (Dir. 1992:51). Uppdragetberör också rättshjälpslagstiftningen. Redovisning av uppdraget beräknas skenågon gång . Jag vill inte föregripa resultatet av denutredningen och är därför inte beredd att föreslå några ändringar när detgäller reglerna om förordnande av offentligt biträde. I utkastet diskuteradesockså om rätten till offentligt biträde även fortsättningsvis bör regleras irättshjälpslagen och betalas frän rättshjälpsanslaget. Kanhända vore detlämpligare att reglera rätten till biträde direkt i den materiellalagstiftning som det handlar om och kostnaderna hållas utanför rättshjälpssystemet.En fördel med en ändrad ordning är att bestämmelserna -t.ex. i fråga ombeviljande och omfattning - bättre kan anpassas och utformas efter despecifika behov som gör sig gällande i de olika ärendekategorierna. En sådanordning kan också motverka generella urholkningar på rättshjälpsområdet. Närändrade regler i annan lagstiftning gör att de samlade rättshjälpskostnadernastiger i höjden har erfarenhetsmässigt besparingskrav riktats moträttshjälpsanslaget och särskilt drabbat den allmänna rättshjälpen. Detta ärinte rimligt. Men också andra skäl som har att göra med kostnadsansvar ochkostnadskontroll talar för att rättshjälp genom offentligt biträde inte alltidbör falla under rättshjälpslagstiftningen och betalas med rättshjälpsmedel. Jagåterkommer till denna fråga senare (avsnitt 2.10). Mitt förslag:Reglerna om rättshjälp genom rådgivning behälls i huvudsak oförändrade.Förslaget om ett ändrat avgiftssystem föranleder dock vissa följdändringar i 47§ RHL. Utkastetöverensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Överläggningarna iJustitiedepartementet: Från ett håll riktas kritik mot att förslaget medför atteftergift av rådgivningsavgiften kan medges. Från ett annat hållpåtalas en lagteknisk justering. I övrigt lämnas förslaget utan erinran. Skälen för mitt förslag:Rådgivning kan lämnas under högst av advokat eller biträdande juristpå advokatbyrå (46-48§§ RHL). Den står öppen för alla och kan lämnas i de allraflesta rättsliga angelägenheter. Rådgivningen kan sålunda lämnas inomtillämpningsområdet för samtliga rättshjälpsformer. Ersättning för rådgivningsker mot en fast avgift som för varje påbörjad kvart motsvarar en fjärdedel avgrundbeloppet för rättshjälpsavgiften (). Avgiften fårsättas ned så att den inte överstiger det maximibelopp för rättshjälpsavgiftensom skulle ha fastställts om allmän rättshjälp hade beviljats. Beviljas allmänrättshjälp efter rådgivning, skall kostnaden för rådgivningen anses som en kostnadför den allmänna rättshjälpen. Betalning av rådgivningsavgift skall anses sombetalning på rättshjälps- avgiften.Den som meddelar rådgivning beslutar också om rådgivningsavgif- Prop. 1992/93:109ten. Domstolsverkethar för föreskrivit (DVFS 1991:25, B29) att rådgivningsavgiften fårefterges om sökandens beräknade årsinkomst inte uppgår till ett basbelopp ochatt rådgivningsavgiften får sättas ned till om sökandens årsinkomstuppgår till ett men inte ett och ett halvt basbelopp. Detär viktigt att rådgivningsinstitutet är smidigt integrerat med de övriga rättshjälpsformerna enligt RHL. Det måste dock konstateras att rådgivningen inte harfått den betydelsefulla funktion som avsågs vid rättshjälpssystemetsinförande, nämligen att verka preventivt genom att bl.a. förhindra processer.Riksrevisionsverket konstaterar i sin rapport (s.29) att antalet rådgivningarvid de allmänna advokatbyråerna blivit färre . Statenskostnader för rådgivning, som är förhållandevis blygsamma, har dockfördubblats -1990. Kostnaderna hänför sig i princip endasttill de rådgivningar där rådgivningsavgiften satts ned eller eftergivits. En delav kostnadsökningarna kan förklaras med att rådgivningsavgiften år 1988kopplades till grundbeloppet för rättshjälpsavgiften, och en annan del beror påhöjda advokatkostnader och mervärdesskatt. förutsattes grundbeloppetvara lika stort som den timkostnadsnorm som tillämpas när taxan för gemensamansökan om äktenskapsskillnad bestäms (prop. 1987/88:73 s. 100). Riksrevisionsverketmenar att rådgivning borde kunna utnyttjas i större utsträckning än , bl.a.som ett alternativ till allmän rättshjälp i vissa ärendetyper på familjerättensområde. Somjag redan påpekat (avsnitt 2.4) är jag inte bereddatt föreslå några ändringar i rätten till allmän rättshjälp på familjerättens omräde.Jag är inte heller i övrigt beredd att föreslå några ändringar när det gällerrådgivningsinstitutet. Detta beror framför allt på det förslag om en awecklingav de allmänna advokatbyråerna som remissbehandlas (jfr avsnitt2.9). framtida utformning bör därför anstå till dessremissbehandlingen av promemorian om aweckling av byråerna är avslutad ochslutlig ställning tagits till förslaget. Minaförslag i avsnitt 2.5 om ett nytt avgiftssystem föranleder vissa följdändringari 47 § RHL. Förslagen innebär att den generella möjligheten till nedsättningoch eftergift av rådgivningsavgiften med stöd av 12 § RHL försvinner. Dettakritiserades av företrädare från Föreningen jurister vid allmännaadvokatbyråer vid överläggningarna i . När det gällerrådgivningsavgiften anser jag på samma sätt som när det gäller erläggandet av grundavgift (avsnitt 2.5) att det är rimligt att detalltid skall kosta att få tillgång till systemet. Rådgivningsavgift tas i normalfalletut med (för ) per hel timme. Möjligheten att sätta ned avgif ten sä att den inte överstiger den nya grundavgiften bör, i enlighet med för slaget i utkastet till lagrådsremiss, finnas kvar. Detta innebär attrådgivnings avgift som lägst kan tas ut med , eller med per påbör jad femtonminutersperiod. Det kan också erinras om att kostnaden för råd givningen enligt bestämmelsen i 47 § tredje stycket RHL skall anses som en kostnad för den allmänna rättshjälpen, om rättshjälp beviljas efter rådgiv ning. I förhållande till förslaget i utkastet bör också en lagteknisk justering 38 göras i den bestämmelsen.Det bör alltså framgå att eriäggande av rådgivningsavgift skall anses sombetalning på grundavgift. 2.9 Timkostnadsnormen och taxor på rättshjälpsområdet Min bedömning:Timkostnadsnormen bör också i fortsättningen tills vidare bestämmas avregeringen. Differentierade timkostnadsnormer bör gälla för brottmål ochtvistemål. Möjligheten att utvidga brottmålstaxans tillämpningsområde börövervägas. Den ändrade ordningen kräver inga lagändringar. Utkastetöverensstämmer med min bedömning. 1 utkastet föreslogs också att termentimkostnadsnorm förs in i 22 § RHL. Överläggningarna iJustitiedepartementet: De flesta har lämnat förslaget utan erinran. Någraförordar en annan formulering av 22 § RHL än i utkastet, medanadvokatsamfundet avstyrker förslaget i den delen. Bl.a. ställersig tveksamt till en utvidgning av brottmålstaxans tillämpningsområde. Nägraförordar nya taxor på ytterligare områden. De flesta har ingen invändning motatt timkostnadsnormen differentieras. Skälen för min bedömning:I förarbetena till RHL (prop. 1972:4 s. 273 ff) förutsattes att ersättning tillbiträde och offentlig försvarare i betydande utsträckning skulle regleras medhjälp av taxor. Bestämmelsen finns intagen i 22 § första stycket RHL. Förnärvarande finns tvä taxor på rättshjälpsområdet, en taxa för ersättning tilloffentlig försvarare i vissa brottmål i tingsrätt och hovrätt, den s.k. brottmålsiaxan,och en taxa för ersättning fill biträde i mål om äktenskapsskillnad eftergemensam ansökan, den s.k. äktenskapsskillnadstaxan. Enligt brottmålstaxanbestäms ersättningen efter förhandlingens längd, medan ersättningen enligtäktenskapsskillnadstaxan beräknas i huvudsak efter en i taxan angiven summa förallt arbete i målet. baseras de båda taxorna på engemensam timkostnadsnorm. Timkostnadsnormen grundaspå självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna. I praxis hartimkostnadsnormen blivit normgivande vid bestämmande av biträdesersättninginom hela rättshjälpsområdet. Regeringen beslutade inovember 1990 att återta den beslutanderätt beträffande bl.a. brottmålstaxanoch äktenskapsskillnadstaxan som delegerats till . Anledningenvar att regeringen i det då rådande samhällsekonomiska läget inte ville varabetagen möjligheten att kontrollera den del av statens utgifter som består iersättning till biträden i ärenden med allmän rättshjälp och offentligaförsvarare. Dessa förhållanden kvarstod också , men regeringensmedverkan har när det gäller taxor ansetts kunna koncentreras tillden för det ekonomiska utfallet viktigaste komponenten i taxesystemet,nämligen timkostnadsnormen. gäller alltså att Domstolsverketfastställer taxorna på gmndval av en timkostnadsnorm som beslutas avregeringen. Timkostnadsnormen för har bestämts till exklusivemervärdesskatt (inklusive mervärdesskatt). Nedanståendeuppställning visar hur timkostnadsnormen förändrats un- Prop. 1992/93:109 deråren 1975-1991. 660 (825 inklusive moms) 660 (825 inklusive moms) Nivän på timkostnadsnormenär viktig eftersom den inte bara ligger till grund för brottmåls- ochäktenskapsskillnadstaxorna utan också har kommit att få genomslag förbiträdesersättningar inom hela rättshjälpsområdet och pårättsskyddsförsäkringarnas omräde. För det allmännas del har nivå enomedelbar effekt på rättshjälpsanslaget. anger i sinrapport att timkostnadsnormens utveckling förklarar ungefär hälften av helakostnadsökningen på rättshjälpsanslaget. ifrågasättertimkostnadsnormens nuvarande konstruktion och anger ett par alternativa beräkningssätt(rapporten s. 49 och 65 f). De nuvarandeberäkningsgrunderna för att fastställa timkostnadsnormen är relativtkomplicerade och förenade med en hel del svagheter. haräven tidigare riktat invändningar mot metoden att basera på självkostnademavid de allmänna advokatbyråerna (1987:889 Deallmänna advokatbyråerna). Även jag anser att den nuvarande konstruktioneninte är anpassad till den utveckling som skett på advokatområdet. Det är därförangeläget att överväga andra lösningar. För dagen är jag dock inte beredd attta slutlig ställning i frågan. I promemorian (Ds 1992:51) De allmännaadvokatbyråerna föreslås att systemet med allmänna advokatbyråer awecklas. Omförslaget, som remissbehandlas, genomförs måste självfalletandra beräkningsgrunder för timkostnadsnormen bestämmas. I awaktan på ettslutligt ställningstagande i bl.a den frågan bör regeringen fills vidarebestämma fimkost-nadsnormen. Enligt min mening är regeringen därvid intetvingad att enbart utgå från självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna.I förarbetena till rättshjälpsreform uttalades att självkostnadernavid de allmänna advokatbyråerna torde få tillmätas stor betydelse när detgäller storleken på timkostnadsnormen (prop. 1972:4 s. 278). Detta uttalandeinnebär inte att självkostnaderna vid de allmänna advokatbyråerna behöver varaså utslagsgivande som de kommit att bli . Det finns somjag ser detalltså - utan att lagen behöver ändras för den skull - utrymme för att i kostnadsdämpande riktninggöra en friare bedömning än den som kommit att utvecklas under Prop.1992/93:109 den tid fastställt taxorna. Föreår 1988 gällde olika timkostnadsnormer för brottmålstaxan resp. äktenskapsskillnadstaxan.Differensen mellan normerna var . Anledningen tilldifferentieringen var att undersökningar som gjort visade attett brottmål för det juridiska ombudet drog lägre kostnader änett äktenskapsskillnadsärende. I samband med att grundbeloppet infördes ochsamordnades med timkostnadsnormen 1988 (prop.1987/88:73) övergav i förenklingssyfte differentieringen ochbestämde i stället en gemensam timkostnadsnorm. Detfinns inte något som tyder pä att de av genomförda kostnadsberäkningarnainte längre äger giltighet. Vid överläggningarna i fannsdelade uppfattningar om huruvida timkostnadsnormen bör vara gemensam ellerdifferentierad. De som förespråkade en gemensam norm menade att en sådan ärenkel och lätthanterlig. Det nuvarande statsfinansiella läget tillåter ossemellertid inte att behålla kostsamma regler som främst tillkommit iförenklingssyfte. Jag förordar alltså i enlighet med utkastet en ordning sominnebär att differentierade timkostnadsnormer återinförs. Regeringen bör därförenligt min mening se till att bestämma olika timkostnadsnormer förbrottmålstaxan resp. äktenskapsskillnadstaxan. Denersättning som utgår till målsägandebiträde bör självfallet ansluta till timkostnadsnormenför brottmålstaxan. Vid överläggningarna i ifrågasatte bl.a.företrädare för om inte också den ersättning som utgår tilloffentliga biträden borde följa timkostnadsnormen för brottmålstaxan. Enligtmin mening låter detta rimligt. Vidareframfördes en idé om att differentiera timkostnadsnormen på så sätt att enhögre norm skulle tillämpas för advokater och en lägre för biträdandejurister. Jag medger att det finns skäl som talar för en sådan differentieringoch att det i lämpligt sammanhang kan finnas anledning att se över olikamöjligheter att differentiera också i det hänseendet. Denändrade ordningen kräver i sig inga lagändringar. I utkastet föreslogs atttermen timkostnadsnorm införs i 22 § RHL. Att timkostnadsnormen är en av flera komponenter vid bestämmande avtaxor på rättshjälpsområdet framgår redan av 22 § rättshjälpsförordningen(1979:938). Jag anser inte att det är nödvändigt att lyfta fram detta också irättshjälpslagens bestänunelser. Jag föreslår därför inte någon sådanlagteknisk justering. Iutkastet togs också frågan om att utvidga området för brottmålstaxan upp. Taxan gäller för brottmål med en tilltalad och en offentlig försvarare och den är tillämplig också i hovrätt när den tilltalade i hovrätten biträds av samma försvarare som i tingsrätten. Taxan gäller för mål där en eller flera förhandlingar förekommit och där den sammanlagda förhandlingstiden i be rörd instans inte överstiger och . I utkastet ifrågasattes om det kan finnas skäl att utsträcka taxetiden till exempelvis , vil ket motsvarar en normal förhandlingsdag i rätten. En sådan ordning skulle bl.a. underlätta kostnadskontrollen för domstolens del. arna iJustitiedepartementet menade företrädaren för en domstol att en sådan ordningskulle vara utmärkt, medan bl.a. företrädare för , som redangjort vissa preliminära undersökningar på området, uttryckte viss tveksamhettill att utsträcka taxetiden. Jag avser att låta undersöka denna fräga närmare.Jag vill påpeka att en sådan ändring - om den visar sig möjlig och lämplig -inte kräver lagändringar. När detgäller taxor på familjerättens omräde vill jag för dagen inte förorda någonändring. Det kan dock vara lämpligt att, som är inne på,se över utgångspunkterna för beräkning av saktaxan och i det sammanhangetundersöka om något ytterligare område, t.ex. mål och ärenden om underhållsbidrag,kan lämpa sig för taxereglering. Vid överläggningarna uttrycktes från lierahåll önskemål om att det borde undersökas om inte också rättshjälpsärenden påutlänningslagstiftningens område lämpar sig för taxeregleringen. Från någothåll nämndes också möjligheten att taxe-reglera rättshjälpsärenden inom denpsykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Även jag anser att detta bör undersökasnärmare genom och . 2.10 Organisatoriska frågor, talerätt m.m. Mittförslag: Vissa ändringar föreslås i RHL för att göra det möjligt för regeringenatt låta ta över uppgifterpå rättshjälpsområdet. Det handlar bl.a. om att fastställa taxor och beslutaolika föreskrifter, att överklaga rättshjälpsbeslut och att påkalla beslut omatt allmän rättshjälp skall upphöra enligt 34 §. En sådan ändring skullemedföra att det ansvar för och den dispositionsrätt till anslagetRättshjälpskostnader som finns hos förs över tillRättshjälpsmyndigheten. Utkastet: Förslaget överensstämmer i allt väsentligt medmitt. Överläggningarna i : Förslaget har iprincip lämnats utan erinran. avstyrker dock attRättshjälpsmyndigheten blir centralmyndighet på omrädet. Skälen förmitt förslag: I en rättslig angelägenhet som anhängiggjorts vid en domstolprövas frågan om beviljande av allmän rättshjälp av domstolen. Det är ocksådomstol som beviljar rättshjälp i brottmål. Det ankommer även på den domstolsom beviljat allmän rättshjälp att besluta om jämkning av maximibeloppet förrättshjälpsavgiften och högsta belopp för tilläggsavgiften. Domstolen beslutarockså om befrielse från tilläggsavgift. Allmänrättshjälp kan också beviljas av advokat eller biträdande jurist påadvokatbyrå. Detta gäller endast såvitt avser vissa rättsliga angelägenheterinom familjerättens område. Jurist vid advokatbyrå får också meddela rådgivning. Har allmänrättshjälp inte beviljats vid advokatbyrå och är den rättsliga angelägenheteninte anhängiggjord i domstol, prövas frågan om beviljan de av allmän rättshjälpav . medett rättshjälpsärende upphör i och med att den rättsliga angelägenheten Prop.1992/93:109 avgjorts. Det är då som står för deefterföljande åtgärderna. Det är alltså som fastställerde slutliga avgifterna och gör avräkning bl.a. mellan den rättssökande ochstaten. 1vissa mål eller ärenden kan rättshjälp också lämnas genom offentligt biträde.Med vissa undantag fattas beslut i en sådan fråga av den myndighet somhandlägger mälet eller ärendet. Ett stort antal av dessa rättshjälpsärendenhanteras av . Domstolsverkethar det övergripande ansvaret för rättshjälpen. Verket fastställer taxor ochvissa andra föreskrifter inom rättshjälpsområdet. Verket för också talan motbeslut i fråga om rättshjälp och får påkalla att rättshjälp skall upphöra (6,18a, 22, 30, 40, 49 a och 49 b §§ RHL). Det är ocksä som underregeringen har det samlade ansvaret för rättshjälpsmedlens användning ochlämnar underlag för rättshjälpsanslagets utveckling i sin anslagsframställning.Kostnader och intäkter för rättshjälpen redovisas under ett särskiltförslagsanslag. Domstolsverketär också central förvaltningsmyndighet i förhållande fill Rättshjälpsmyndigheten.Anslaget disponeras av . Verket har i sintur delegerat budgetansvaret till Rättshj älpsmy ndighe ten. Rättshjälpssystemetuppvisar en mycket splittrad bild i ansvarshänseende. Det finns ettstort antal myndigheter som har roller inom systemet. Riksrevisionsverketuttalar i sin rapport (s. 67f) kritik mot den nuvarande organisationen ochanser bl.a. att bör få ett klart och entydigt ansvar förrättshjälpsmedlens användning och att ansvarsfördelningen mellan verket ochRättshjälpsmyndigheten bör klargöras. Enligt bör ocksåStatens invandrarverk få ta ansvaret för sin rättshjälpsverksamhet och bärasina egna kostnader. Dennuvarande ordningen i fråga om beviljande av rättshjälp fungerar i huvudsakbra. Ansvaret för tillämpningen av rättshjälpslagens bestämmelser ärvisserligen spritt på mänga händer. Att domstolarna själva får bevilja rättshjälpi de mål de handlägger är emellertid en både rationell och rättssaker ordningoch detsamma gäller de fall där advokaterna själva får bevilja rättshjälp. Detframstår inte heller som ändamålsenligt ur allmänhetens synvinkel attytterligare centralisera beslutanderätten. Några bärande skäl för att ändra påden nuvarande ordningen i denna del finns därför inte. Vadsom däremot kan ifrågasättas är om den nuvarande organisationen är denlämpligaste för att garantera ett övergripande kostnadsansvar för rättshjälpsmedlensanvändning. I första hand uppkommer då frågan om respektiveRättshjälpsmyndighetens roller. Fråganom uppgifter på rättshjälpsområdet har behandlats idepartementspromemorian (Ds 1992:38) Domstolsväsendet - Organisation ochadministration i framfiden. Där föreslås att helt skallfrigöras från verksamhetsområde och att myndigheten bör ta öververkets uppgifter att fastställa taxor och föreskrifter i övrigt inomrättshjälpen. Detta skall ses i ljuset av att enligtpromemorieförslaget skall awecklas som central förvaltningsmyndighet. Genomde organisatoriska åtgärder som föreslås i organisationspromemo- 43 rianskulle de fördelarna uppnås att ges det övergri- Prop.1992/93:109 pande ansvaret för rättshjälpen. Dessutom skulleuppföljningsansvaret för kostnadsutvecklingen hamna hos den myndighet som harunderlaget för uppföljningen. Det finns därför starka skäl att genomföra ensådan ordning. Vid överläggningarna i har bl.a.Rättshjälpsmyndigheten tillstyrkt förslaget, medan har avstyrktdetsamma. Föregendel menar jag att slutlig ställning inte bör tas innan remissbehandlingen avorganisationspromemorian har avslutats. Redan nu bör emellertid en lagtekniskjustering ske i 6, 18 a, 22, 30 och 40 §§ RHL för att ge regeringen störreutrymme att välja till vilken myndighet uppgifterna skall delegeras. Domstolsverketsuppgifter enligt RHL innefattar också som redan nämnts rätt att föra talan motbeslut i fråga om rättshjälp och att påkalla beslut om att rättshjälp skallupphöra. bevakar alltså statens intressen i beslut som fattas avdomstol eller av . Verket har också rätt att föra talantill förmån för enskild part. Detallmännas möjlighet att överklaga rättshjälpsfrägor var begränsad fram till den1 då i sin egenskap av central tillsynsmyndighet ficksådan talerätt (49 a § RHL; prop. 1978/79:90, bet. 1978/79:JuU30, rskr.1978/79:105). talerätt utvidgades ytterligare då detfick behörighet att påkalla beslut om att rättshjälp skall upphöra enligtbestämmelserna i 34 § RHL (49 b § RHL; prop. 1981/82:28, bet. 1981/82:JuU52, rskr.1981/82:320). Domstolsverketutför ocksä en rad andra uppgifter på rättshjälpsområdet, t.ex. att spridainformation, avge förklaringar, genmälen och yttranden. Även utanförrättshjälpsområdet begärs yttranden i frågor som rör ersättningar som utgåttav allmänna medel. Verket har i en skrivelse till begärtatt få partsställning på området. Iorganisationspromemorian behandlas också frågan om talerättenligt RHL. Med hänvisning till att rättshjälpslagstiftningen för närvarandeär föremål för en översyn redovisas dock inget ställningstagande till frågan omvem som bör utöva talerätten. Det anförs dock att den måste liggapå en annan myndighet än den som beviljar rättshjälp, men att den inte mednågon nödvändighet behöver ligga på en centralmyndighet inom domstolsväsendet. skulle ta över administrativafunktioner är det naturligt att också tar över Domstolsverketsuppgifter när det gäller behörigheten att föra talan mot beslut pårättshjälpens område och att påkalla beslut om att rättshjälp skall upphöra.Därmed skulle få ett sädant övergripande och samlatansvar för rättshjälpsmedlens användning, som torde vara en förutsättning föratt uppnå och främja kostnadskontrollen och en enhetlig tilllämpning. Rättshjälpsmyndighetenkan givetvis inte överta uppgift att överklaga myndighetens egna beslut. Frågan är dock om det är nödvän digt att behålla någon särskild talerätt mot egna beslut vid sidan av den talerätt som Jusfitiekanslern redan har enligt sin in straktion (2§ förordningen 1975:1345 med instmktion för Justitiekanslem).