prop · GF0375 · 1992-01-01 00:00:00 — 205), om förändrade arbetsuppgifter för UHä etc. I proposition 1991/92:76 har regeringen förelagt förslag om en helt ny myndighetsstruktur på högskoleområdet. har ett omfattande utvecklingsarbete på förvaltningsområdet bedrivits inom hela det statliga området. Grundläggande i detta arbete har varit att införa en resultatorienterad styrning av statsförvaltningen, vilket innebär att de direkt verksamhetsansvariga ges ett större handlingsutrymme för att uppnå de mål som statsmakterna satt upp. skärps kraven på uppföljning och utvärdering. 4.1 Avskaffande av linjesystemet kompletteringsproposition (prop. 1990/91:150 bil. II:7 s. 71-79, UbU21, rskr. 389) redovisades inriktningen av det då planerade arbetet med bl.a. högskolans studieorganisation. Denna inriktning innebar att det centralt fastställda linjesystemet skulle upphöra och ersättas med en ny organisation, där den centrala regleringen främst skulle ske genom en examensordning. Med en sådan ordning kan de direktiv som regering och riksdag har anledning att avge i större utsträckning än vad som är fallet ta sikte på resultatet av högskolans utbildningsverksamhet, medan de enskilda universiteten och högskolorna får ta ansvaret för organisationen och genomförandet av själva utbildningen. Bestämmelser om den nya studieorganisationen beräknas komma att gälla fr.o.m. . En organisation av den grundläggande högskoleutbildningen av detta slag påverkar också utbildningen av lärare. 4.2 och högskolor - promemoria (Ds 1992:1) Inom har utarbetats en diskussionspromemoria med en reformstrategi för universiteten och högskolorna. Promemorian är just nu föremål för remissbehandling. I promemorian och högskolor (Ds 1992:1) presenteras förslag om en väsentligt avkortad och förenklad reglering för högskolan (högskolelag och högskoleförordning) samt motiveringar för denna avreglering. Bl.a. presenteras förslag till examensordning (bilaga till högskoleförordningen) i vilken anges vilka examina som bör få utfärdas och vilka krav som skall uppfyllas för att erhålla respektive examen - examensbeskrivningar. Förslag till examina inom lärarutbildningen lämnas emellertid inte med hänvisning till förevarande proposition. Vidare diskuteras bl.a. principer för dimensionering av och resursfördelning till den grundläggande utbildningen. 5 Lärarutbildningen och läraryrket 5.1 Skärpta krav på lärarutbildningen och övriga krav på läraryrket Skälen för mitt förslag: En ny tid ställer ökade krav på djupa kunskaper. Utbildningen av skolans lärare måste utgå från detta. De förändringar som genomförts och genomförs på skolans område - skolans avreglering, kommunernas ökade ansvar och ökade möjligheter för föräldrar och elever att välja skola, samt avvecklingen av linjesy-stemet inom den högre utbildningen - ändrar dessutom förutsättningarna för lärarutbildningen . De allmänna utbildningslinjerna i högskolan avses bli avvecklade fr.o.m. . En central examensordning, i vilken bl.a an-ges vilka universitet och högskolor som har examinationsrätt för lärare sätts då i linjernas ställe. Inte minst av rekryteringsskäl har jag funnit det angeläget att redan nu presentera vad som bör gälla för lärarutbildningen . föreslår jag att en ny grundskollärarutbildning, med fritt valda ämnen och djupare ämnesinnehåll, öppnas redan från . Likaledes föreslår jag att en ny gymnasielärarutbildning inrättas från samma tidpunkt. Kommunerna har genom de senaste årens reformer på skolans område fått en ökad frihet och därmed ett ökat ansvar för skolan. Den ökade friheten innebär att kommuner och skolor på egen hand får bestämma om skolans organisation och arbetsformer. Huvudprincipen är att staten skall ange nationella mål och riktlinjer. Staten har ansvar för att elever i hela landet får en likvärdig utbildning. Kommunerna skall ha ansvaret för att de av staten uppställda målen uppnås. De grundläggande målen an- ges i skollagen. övriga generellt giltiga mål och riktlinjer för utbildningen anges i läroplaner, programmål och kursplaner. Avvecklingen av de statligt reglerade tjänsterna för lärare och skolledare (prop. 1989/90:41, UbU9, rskr. 58) innebär att kommunerna har det fulla arbetsgivaransvaret för lärare och skolledare. Kommunerna har ansvar för att i landets skolor anställs kompetenta lärare med för sina uppgifter adekvat utbildning. Detta är reglerat i 2 kap. 3 § skollagen (1985:1100). Decentraliseringen av skolverksamheten innebär att utrymme skapas för en profilering av undervisningen olika skolor emellan. Det innebär i sin tur att efterfrågan på lärare med olika ämnesprofil kommer att variera mer mellan olika skolor och kommuner. Detta understryks ytterligare genom den vidgade rätten för eleverna att välja skola. Skolans decentralisering skapar alltså behov av en mångfald lösningar. I och med att den statliga regleringen av lärartjänsterna upphörde har möjligheterna öppnats för att skapa olika slags befattningar som kan anpassas till lokala behov i kommunerna. Flera former av lärarutbildningar är bäst ägnade att tillgodose en decentraliserad skolas krav. Det finns emellertid för hela skolan gemensamma kvalitetskrav. Enligt min bedömning kommer kommunernas ökade behov av lärare med olika bakgrund och kompetens liksom det mer flexibla lärarutbildningssystem jag förslår nu att ställa nya krav på det slutliga verifierandet av lärarkompetensen. styrs lärarutbildningarna genom centrala, av universitets- och högskoleämbetet (UHä) fastställda, utbildningsplaner. Dessa beskriver mål och syften med verksamheten. De reglerar också utbildningens innehåll och uppläggning. Till dessa centrala utbildningsplaner kommer lokala planer. Efter genomgången lärarutbildning utfärdar högskolorna utbildningsbevis. I och med att nuvarande centralt fastställda linjesystem upphör kan man förutse en väsentligt ökad variation vad gäller studieorganisationen. Högskolorna kommer att i stor utsträckning kunna bestämma utbildningsutbudet själva. För lärarutbildningarna finns det emellertid anledning att ställa särskilda krav. Det viktigaste skälet härför är att lärarutbildningen utgör en viktig garanti för skolans kvalitet och likvärdighet i landet. har vid olika tillfällen slagit fast att lärarutbildningen vid sidan av läroplaner är ett av statens viktigaste styrinstrument för att garantera likvärdigheten. Examinationsrätten för olika lärarutbildningar bör vara begränsad till vissa universitet och högskolor. Lärare på skolans olika stadier måste besitta gedigna ämneskunskaper. Dessa utgör grunden för lärargärningen. ämneskunskaperna kompletteras med praktisk-pedagogiska kunskaper och färdigheter. Utbildningens uppläggning kan variera. För lärare för senare del och däröver bör ämneskunskaperna kunna inhämtas på olika sätt, med eller utan ursprunglig inriktning på läraryrket. För lärare i teoretiska ämnen är en akademisk grundutbildning det normala. För undervisning i yrkesämnen i gymnasieskolan och vuxenutbildning är det naturligt att ämneskunskapen inhämtats på annat sätt. I all lärarutbildning skall ingå en praktisk-pedagogisk utbildning som omfattar ca 40 poäng. Jag kan för min del se fyra huvudvägar till läraryrket: 1. Fullständig lärarutbildning, sammanhållen eller i form av fritt valda ämnen i valfri kombination och studiegång. Yrkesutbildning och/eller längre yrkeserfarenhet. Fullständig annan högre utbildning som innehåller för skolan relevanta ämnen. Kunskaper och erfarenheter som kompenserar och bedöms motsvara de ovan nämnda kraven. Den praktisk-pedagogiska delen i utbildningen utgör den egentliga yrkesutbildningen. Oavsett bakgrund ifråga om ämneskunnandet enligt ovan måste en ca 40 poängs praktisk- pedagogisk utbildning fullgöras innan kompetens för läraryrket uppnåtts. Krav för olika lärarutbildningar Jag vill mot den principiella bakgrund jag just har angivit för information nu precisera vad jag för min del anser bör vara förutsättningarna för att kunna utöva läraryrket. Jag anser som jag redan nämnt, att det är en fördel att lärarna har olika utbildningsbakgrund. Det berikar arbetet i skolan och öppnar dess-utom läraryrket för fler. Detta är utgångspunkten för mina förslag om de olika vägar som bör kunna leda fram till läraryrket. * Lärare som genomgått fullständig lärarutbildning vid universitet eller högskola En fullständig lärarutbildning leder fram till lärarexamen som utfärdas av universitet eller högskola. Lärarexamen är den viktigaste vägen till läraryrket. Lärarexamen ges till lärare som genomgått fullständig lärarutbildning, antingen genom att ha fullföljt ett fast studieprogram eller genom ett friare val av ämnen. Det praktiskt-pedagogiska innehållet i utbildningen skall uppgå till ca 40 poäng. Den som genomgått lärarutbildning på detta sätt förutsätts uppfylla vad som fastställts i examensbeskrivningen för respektive lärarexamen. Beträffande examensbeskrivningarna för lärarexamina utgår jag från följande: - För utbildning inriktad mot undervisning i årskurser 1-7 bör kraven tills vidare ställas i enlighet med nuvarande utbildningsplan för denna utbildning. Den sammanlagda omfattningen av ämnesstudierna skall vara minst 100 poäng. - För utbildning inriktad mot årskurser 4-9 bör krävas * minst 60 poäng ämnesstudier i huvudämnet (och alltid i svenska) och 40 poäng i övriga ämnen. Den sammanlagda omfattningen av ämnesstudierna skall uppgå till minst 140 poäng eller * genomgången lärarutbildning som uppfyller de krav som ställs på den nuvarande grundskollärarlinjen. - För utbildning inriktad mot undervisning på gymnasienivå bör krävas minst 80 poäng ämnesstudier i huvudämnet (och alltid i svenska, samhällskunskap, moderna språk och praktiskt-estetiskt ämne) samt minst 60 poäng i annat ämne. Den sammanlagda omfattningen av ämnesstudierna skall uppgå till minst 140 poäng. - För utbildning inriktad mot undervisning i praktiskt- estetiska ämnen (PE-ämnen) bör av ettämneslärare krävas minst 80 poäng ämnesstudier i PE-ämnet för undervisning på såväl grundskole- som gymnasienivå. För tvåämnesutbildning inriktad mot årskurser 4-9 bör kravet på PE-ämnet ställas i enlighet med nuvarande utbildningsplan. Examensbeskrivningarna för respektive lärarexamen anger vilka kunskaper och färdigheter den studerande skall ha tillägnat sig för att erhålla lärarexamen. Dessa beskrivningar bör vara relativt preciserade i förhållande till examensbeskrivningar för andra högskoleutbildningar. De nuvarande 21 linjebundna lärarutbildningarna motsvaras i mitt förslag av 9 examina. Det bör ankomma på regeringen att fastställa målen för respektive lärarexamen. Det bör också ankomma på regeringen att fastställa de närmare utbildningsnivåer som ovan har illustrerats med poängangivelser. Utvärdering och uppföljning skall säkerställa utbildningarnas kvalitet och likvärdighet i landet. Dessa frågor har jag behandlat i proposition 1991/92:76 om vissa förändringar av myndighetsstrukturen inom hög-skole- och studiestödsområdena m.m. Förslag till lärarexamina fogas, för information, som bilaga 1 till denna proposition. Förslag till examensbeskrivningar för lärarexamina fogas, för information, som bilaga 2 till denna proposition. * Lärare som genomgått yrkesutbildning eller har längre yrkeserfarenhet Också den som gått igenom en yrkesutbildning och skaffat sig sådan erfarenhet från yrket att kunskaperna kan bedömmas motsvara de krav som måste ställas för undervisning i ett ämne bör kunna bli lärare på gymnasial nivå och erhålla lärarexamen. Enligt min uppfattning bör yrkeserfarenhet krävas. Saknas formell yrkesutbildning bör yrkeserfarenheten vara . I övriga fall gäller motsvarande minst de krav som gäller för antagning till de yrkesinriktade gymnasielärarlinjerna. För denna kategori gäller också kravet på ca 40 poäng praktisk-pedagogisk utbildning av samma typ som nämnts. Vad jag framhållit om karaktären på examensbeskrivningarna, målen för respektive lärarexamen, utbildningsnivåer och utvärdering är självklart tillämpliga också för denna kategori lärarexamina. * Lärare med annan fullständig högskoleutbildning i teoretiska ämnen Det skulle enligt min mening vara vitaliserande för skolan att få tillgång till lärare med olika profiler och specialiseringar. kan i första hand personer med forskarutbildning inom ämnesområden med anknytning till undervisning i gymnasieskolan samt personer med teknisk eller ekonomisk högskoleexamen antas till praktisk-pedagogisk utbildning. Jag anser det värdefullt och angeläget att rekryteringen till läraryrket av välmeriterade personer med olika yrkes- och utbildningsbakgrunder ytterligare vidgas. Det kan t.ex. gälla utbildningsintresserade personer som arbetat i näringsliv och offentlig förvaltning, som har för skolan relevanta ämneskunskaper och som skulle vilja byta yrke och bli lärare. Jag utgår från att lärare med den här angivna bakgrunden blir aktuella i första hand för skolans högre stadier. Den praktisk- pedagogiska delen av lärarutbildningen skall vara densamma för lärare med den alternativa bakgrunden som för andra lärare. Undantag eller avkortning bör kunna göras för den som kan styrka en mycket god förmåga att undervisa. För tillträde till den praktisk-pedagogiska utbildningen bör beträffande de särskilda ämneskunskaperna följande gälla: För undervisning i ett ämne skall följande krav vara uppfyllda - fullständig utbildning på högskolenivå av motsvarande längd som ämnesutbildningen i annan lärarutbildning, - kunskaperna i ämnen bedömts motsvara de poängtal som gäller för motsvarande lärarexamen. * Lärare med annan bakgrund Jag vill peka på en fjärde kategori lärare, nämligen de som utan formell utbildning har kunskaper och erfarenheter som kan sägas motsvara de lärarkrav jag beskrivit. Det är framförallt två kategorier lärare jag avser: 1. De som utan formell lärarutbildning tjänstgjort i skolan. I denna grupp finns sådana som genom sin erfarenhet och genom deltagande i fortbildning eller annan utbildning erhållit sådana ämneskunskaper att de helt eller delvis motsvarar dem som utbildning för läraryrket ger. Väl dokumenterad och väl vitsordad lärartjänstgöring bör också helt eller delvis kunna ersätta kravet på genomgången prak-tisk-pedagogisk utbildning. De som erhållit en grundläggande lärarutbildning vid andra institutioner än universitet och högskolor. Rätten att undervisa bör i dessa fall avse undervisning med den pedagogiska inriktning utbildningen är avsedd för. Innehållet i den praktisk-pedagogiska utbildning om ca 40 poäng, som jag tidigare förordat som villkor för läraryrket kan och bör variera med hänsyn till bl.a. utbildningens form och för vilken skolform/ålderskate-go-ri den riktar sig till. Den nuvarande praktisk-pedagogiska utbildningen om 40 poäng omfattar pedagogik, metodik och praktik. För vissa lärarkandidater ingår dessutom arbetslivsorientering. I varierande utsträckning ingår även didaktiska moment. Jag har i det föregående i samband med min behandling av lärarnas professionalitet bl.a. pekat på att en lärare måste ha kunskaper om hur eleverna tänker och hur de begrepp som introduceras i undervisningen står i relation till elevernas begreppsbildning. Såväl metodiska som didaktiska frågor måste självfallet anknytas till de ämnen/ämnesområden och den ålderskategori utbildningen riktas mot. Jag ser det som angeläget att de blivande lärarna genom denna del av utbildningen blir väl förtrogna med de av staten uppställda målen för skolan, dvs. med läro- och kursplaner. De bör vidare ha fått sådan kunskap om skolans regelsystem m.m. att de i sin yrkesverksamhet kan påverka planering och resursfördelning. Utbildningen skall också ge kunskaper om elevdemokrati och elevmedverkan i planeringen av undervisningen och vad detta innebär i den dagliga verksamheten i skolan liksom om samarbete i olika former. Arbetsformer bör utvecklas som tar hänsyn såväl till de studerandes kunskaper och färdigheter som till mognad och kunskapstillämpning, förmåga till kritisk analys och självständigt omdöme. I den nuvarande organisationen utbildas ämneslärare och yrkeslärare i separata utbildningar. Det finns, som jag återkommer till då jag behandlar gymnasielärarutbildningen (5.3), motiv för att de olika kategorierna av blivande gymnasielärare får delar av sin pedagogiska utbildning tillsammans. Att de olika lärarkategorierna har samma kunskaper och vana att diskutera målfrågor liksom arbetsuppgifter och möjligheter bör leda till att samarbetet i skolan stärks. Detta är en förutsättning för t.ex. arbetet med arbetsplaner och arbetet i lärarlag för t.ex. ämnesövergripande teman. I budgetpropositionen 1991/92:100 bil. 9 (s. 12) redovisades vissa översiktliga synpunkter på läraryrkets framtida utveckling. Bl.a. konstaterades att det finns argument som talar för att läraryrkets krav bör definieras genom någon typ av "lärarcertifikat". Jag återkommer till denna fråga. har den statliga detaljregleringen av lärartjänsterna i det kommunala skolväsendet upphört. De har ersatts av två kortfattade föreskrifter om kompetenskraven för att få undervisa och för att få anställning tills vidare. I det föregående har jag beskrivit de huvudvägar till läraryrket som jag finner ändamålsenliga. Dessa innebär bl.a. ökade möjligheter att nå läraryrket från andra yrken och Lärarnas kompetens och bakgrund har en så avgörande betydelse för kvaliteten i skolans arbete att jag finner det nödvändigt att staten tar ett ansvar för att komplettera underlaget för anställning av lärare enligt nu gällande ordning. Det som benämndes lärarcertifikat bör kunna utgå från bedömningen att en till yrket nyrekryterad lärare oftast har behov av ett inledande stöd, innan denne kan känna sig fullt ut introducerad och prövad i löpande skolarbete. Genom att komplettera högskoleutbildningen med provtjänstgöring - med stöd av en introduktör - ges den blivande läraren en möjlighet att med hjälp av en erfaren pedagog utveckla sin yrkesskicklighet. Provtjänstgöringen i denna form är en naturlig introduktion i lärar-yrket. Därmed bör ansvaret för denna ligga på skolans rektor som en del av arbetsledaransvaret, eller den som han sätter i sitt ställe. Provtjänstgöringen och rektors bedömning av utfallet för den enskilde läraren av denna utgör underlag för "lärarcertifikatet". Jag vill betona att den ordning som jag nu skisserat är tänkt att tilllämpas för lärare som inte redan har fast anställning i skolan. Jag har i stora drag redogjort för hur jag anser att ett system med "lärarcertifikat" skulle kunna se ut. Jag avser att efter närmare beredning återkomma till regeringen med konkreta förslag. Detta bör ske i sådan tid att en nyordning kan införas . förväntas avtalet mellan EG och EFTA om ett europeiskt ekonomiskt samarbete att vara klart. Detta innebär att fr.o.m. kommer EGs och EFTAs medlemsländer att utgöra en gemensam arbetsmarknad. För att inte nationella regler om tillträde till ett yrke skall förhindra eller försvåra den fria rörligheten finns ett direktiv inom EG som reglerar det ömsesidiga godkännandet av examensbevis för tillträde till reglerade yrken om yrket i fråga bygger på en högskoleutbildning som omfattar (Dir. 89/48 EG). Huvudsyftet med direktivet är att examensbevis, som i hemlandet ger tillträde till ett reglerat yrke också ger behörighet att utöva yrket i andra , och vid ikraftträdande också i EFTA-länder-na. Om yrket inte är reglerat i hemlandet skall examen likväl godkännas som grund för att utöva ett reglerat yrke i ett annat EES-land, under förutsättning att personen i fråga har varit verksam i yrket under . Om utbildningen i hemlandet är kortare än den som krävs i vistelselandet, kan detta lands myndigheter kräva att personen i fråga genomgår handledd praktik på högst . Den sökande kan också välja att i stället genomgå ett lämplighetsprov för att få behörighet. Ett system med lärarcertifikat skulle innebära att läraryrket i blir ett reglerat yrke. Den myndighet som anförtros uppgiften att utfärda lärarcertifikat skulle också bli den som ansvarar för att bedöma EES-lärares behörighet för läraryrket enligt detta EG-direktiv och som ansvarar för att erbjuda ett lämplighetsprov i de fall detta efterfrågas. En utgångspunkt för den tidigare genomförda förändringen av utbildningen för lärare var att skulle ses som en helhet och att låta den framstå som en skola som utformas efter sina egna villkor. Detta ledde till en lärarutbildning som riktades direkt till utan koppling till gymnasieskolan. Grundskollärarutbildningen kom att organiseras inom en utbildningslinje i avsikt att skapa en mera enhetlig kultur för lärare. Alla lärare skulle emellertid inte ha identiskt samma utbildning. Tvärtom ansågs det viktigt att förse skolan med personal som representerar olika kompetenser vad gäller ämneskombinationer och årskursinriktning, men som är inställda på att söka förverkliga samma mål. En sammanhållen utbildning var också ett uttryck för uppfattningen att läraryrket - oberoende av på vilken nivå i det bedrivs - till väsentliga delar innehåller gemensamma inslag. Som en följd av detta synsätt föreskrivs i utbildningsplanen att utbildningen bör innehålla en för alla studerande gemensam del om 45-50 poäng inklusive den prak-tisk- pedagogiska delen av utbildningen. I riksdagsbeslutet om en ny grundskollärarutbildning angavs vissa preliminära poängramar för de olika delarna av utbildningen, bl.a. att den praktisk-pedagogiska delen av utbildningen skulle omfatta 40 poäng. Vikten av att utbildningen skulle behandla alla delar av lärarens verksamhet framhölls. För att detta syfte skulle kunna uppnås var det nödvändigt att också ämnesstudierna gavs en tydlig yrkesanknytning. Denna inriktning mot läraryrket har åstadkommits dels genom att ämnesstudierna givits en didaktisk inriktning, dels genom att ämnesstudier och praktisk-pedago-gisk utbildning varvas med varandra. Då det gäller utbildningens innehåll och uppläggning kan dessutom följande nämnas. Samtliga varianter av grundskollärarutbildningen är längre än motsvarande tidigare utbildningar - inriktningen mot årskurserna 1-7 är t.ex. ett halvt till längre än den tidigare klasslärarutbildningen. Inriktningen mot årskurserna 1-7 innehåller två fördjupningsalternativ med avsikt att flera lärare skall kunna arbeta i samma klass redan från lågstadiet. De olika specialiseringarna inom inriktningen mot årskurserna 4-9 innehåller, i de flesta fall, flera ämnen än tidigare ämneslärarutbildning med avsikt att medge färre lärare per klass. För samtliga lärare som skall undervisa i samhällsorienterande (SO)- eller naturorienterande (NO)-ämnen omfattar utbildningen alla ämnen i respektive block med avsikt att underlätta en ämnesintegrerad undervisning i skolan. Lärare i SO-ämnen får således utbildning i historia, religionskunskap, samhällskunskap och geografi och för blivande lärare i NO-ämnen ingår ämnena fysik, kemi, biologi och teknik i utbildningen. Utbildningstiden i något eller några av de ämnen som ingår i resp. block kan därför bli relativt kort. De första grundskollärarna med inriktning mot årskurserna 1-7 exa-minerades , och de första lärarna med inriktning mot årskurserna 4-9 examineras . UHä genomför , på regeringens uppdrag, en utvärde-ring av grundskollärarutbildningen, och det är ännu för tidigt att uttala sig om i vilken utsträckning högskoleenheterna lyckas nå de uppställda målen. UHä har vidare i tilläggsdirektiv fått i uppdrag att ge underlag för en bedömning av om lärarutbildningen i sin nuvarande form och med nuvarande centrala styrning är tillräckligt effektiv för styrning och utveckling av skolan. Utvärderingen skall redovisas . Jag finner det för min del angeläget att betona lärarutbildningens betydelse för skolans kvalitet, oavsett läroplaner och för stunden gällande mål. De flesta lärare verkar i yrket över flera läroplaner och måste genom sin utbildning förberedas för detta. ämneskunnande får i detta perspektiv ett särskilt värde. Inom ramen för ett sådant synsätt finner jag det naturligt att stimulera variation och mångfald.