prop · GG031 · 1992-12-31 00:00:00 — Skälenför min bedömning: I promemorian angavs att yrkesexamina i huvudsak bordeavsluta utbildningar som var inriktade mot yrken där det finns olika former avofficiellt fastställd legitimation eller behörighetskrav. För sådanautbildningar ansågs det angeläget att formulera specifika centrala mål irespektive examensbeskrivning. Det framhölls dock ipromemorian att enbart det förhållandet att ett visst kunskapsmått krävs för auktorisationeller legitimation för ett yrke inte nödvändigtvis behövde leda till att detordnades en examen med en specifik yrkesinriktning. Inom ramen för generellaexamina, som t.ex. magister- och kandidatexamen, borde det i åtskilliga fallvara möjligt att skapa den önskvärdakunskapsprofilen. En sådan väg ansågs också kun- Prop. 1992/93:1 na gestörre möjligheter till utveckling och differentiering av kunskapsprofilernaför det reglerade yrket. Förutomde förslag om 23 yrkesexamina som framlades i promemorian tillkom ytterligare9 examina i propositionen om lärarutbildning (prop. 1991/92:75). Vidriksdagsbehandlingen tillkom folk-högskollärarexamen (bet. UbU20, rskr.282). Antalet yrkesexamina inom angavs inte ipromemorian med hänvisning till det avlämnade betänkandet (SOU1991:101) Landskap, Näring, Kunskap. Iflera remissyttranden framförs önskemål om ytterligare ett antal yrkesexamina.Framför allt gäller detta arbetsterapeut- och ekonomexamen, men ävenbibliotekarie-, journalist-, konservators-, miljö- och hälsoskydds-, dietist-,laboratorieassistent-, sociala omsorgs- och driftteknikerexamen nämns. SFSanser att teologie och juris kandidatexamina borde hänföras till de generellamagister- och kandidatexamina. SFS anser också att den yrkesexamen för juristersom uppfyller vissa behörighetskrav borde benämnas juristexamen. Ikonsekvens med vad jag har föreslagit om examensordning och omgenerella examina bör det ankomma på regeringen att bestämma om särskildayrkesexamina. Även i detta fall vill jag dock redogöra för vad jag avser att idenna del föreslå regeringen. Utöverde skäl som anfördes i departementspromemorian anser jag att särskildayrkesexamina också bör finnas för utbildningar som syftar till vård samt omsorgom barn och äldre. Mot bakgrund av min allmänna strävan att begränsa antaletexamina anser jag att följande 36 yrkesexamina borde ingå iexamensordningen: barn-och ungdomspedagogisk examen, Därtill kommer fem yrkesexamina som skall kunna ges vidSveriges (), nämligen: övrigautbildningar vid bör kunna inordnas antingen inom degenerella examina eller inom ingenjörsexamen. Enligt vad jag inhämtatavser statsrådet att återkomma till regeringen med examensfrågorna vid SLUefter det att den pågående översynen av utbildningarna avslutats. Vad gäller jurisrespektive teologie kandidatexamen anser jag att dessa examensbenämningar harså lång tradition att det skulle skapa förvirring att inordna dem i detgenerella kandidat- och magisterexamenssystemet. Däremot bör det enligt minmening vara möjligt att ta ut både magister- och kandidatexamen, vari ingårsåväl teologiska som juridiska och andra ämnen (tekniska, medicinska etc), mendessa bör då benämnas på ett sådant sätt att ingen förväxling kan uppstå meddessa speciella yrkesexamina. Minbedömning: Studenter som så önskar bör ges rätt att - inom rimlig tid -fortsätta och avsluta sina studier enligt nu gällande studieorganisation. Skälen for min bedömning:De nuvarande allmänna utbildningslinjerna kommer således att upphöra i och medutgången av /93. Jag anser, i enlighet med promemorian, att desom börjat studier på dessa linjer bör om möjligt få avslutadessa med examen enligt den nya examensordningen. De som inte önskar detta börgenom särskilda övergångsbestämmelser tillförsäkras rätten att fortsätta ochavsluta sina studier i enlighet med nu gällande ordning. Min bedömning är attdetta måste vara möjligt åtminstone t.o.m. /98. Jag förutser att frågankommer att uppstå om studenter som avlagt examen enligt nu gällandestudieordning och som uppfyller de nya kraven för t.ex. en magisterexamenskall få rätt att ta ut en sådan. Min uppfattning är att detta inte bör fåske, om inte någon del av studierna fullgjorts efter . Däremotbör studenten kunna få ett intyg som klargör att de tidigare genomfördastudierna motsvarar en viss examen i den nya examensordningen. 5.6Övriga regler för grundutbildningen Minbedömning: Universitet och högskolor bör kunna fatta beslut om begränsningarav studentens rätt att genomgå prov eller praktik. Betyg bör normalt varagraderade. Skälenför min bedömning: finns inga begränsningar i studentens rättatt genomgå förnyat prov för att få godkänt betyg. I promemorian anfördes attdet borde vara möjligt för de lokala högskolemyndigheterna att i kursplanföreskriva om en sådan begränsning. I promemorians förslag till nyhögskoleförordning hade därför intagits bestämmelser om att föreskrift fick gesom att en student inte skulle få genomgå förnyat prov mer än högst fyra gånger,dvs. maximalt fem provtillfällen. En sådan bestämmelse angavs främst varaavsedd för att förhindra att en student genom upprepade misslyckade prov skulleta orimligt stora resurser i anspråk. Denna föreslagna möjlighethar orsakat delade meningar i remissopinionen, där främst , , ,enskilda studentkårer och enskilda studenter vänder sig mot förslaget. Universitetenoch högskolorna är däremot i de flesta fall positiva till förslaget och en delvill ha utökade möjligheter att begränsa studenternas rätt att upprepade gångergenomgå praktik etc. Några av universiteten anser att den här typen av beslutborde kunna fattas av dem själva utan särskild reglering i förordningen. För egen del vill jagframhålla att syftet med den föreslagna bestämmelsen var att göra det möjligtför ett universitet eller högskola att begränsa antalet provtillfällen - bådetentamenstillfällen och praktik - i de fall en obegränsad rätt skulle leda tillorimligt resursslöseri. Jag har - efter att nogaha övervägt de olika argumenten - kommit Prop. 1992/93:1 fram till att det börvara möjligt för varje universitet och högskola att själv fatta beslut omeventuella begränsningar i rätten att genomgå tentamina och genomförapraktikperioder. Grunden för sådana beslut kan sökas i högskolelagens krav påeffektivt resursutnyttjande. Jag anser därför inte att det är nödvändigt attinföra en någon bestämmelse i förordningen för att universitet och högskolorskall ha den rätten. Jag utgår från att de beslutsorgan som har att ta ställningtill sådana begränsningsförslag i sin bedömning väger in den typen av argumentsom bl.a. framförts av de fackliga organisationerna och studenterna. Ipromemorian föreslogs vidare att man som betyg normalt borde använda något avuttrycken underkänd, godkänd och väl godkänd. Det borde dock vara möjligt attför varje universitet och högskola besluta om annan betygsskala. Mot dettaförslag har praktiskt tagit inte anförts några invändningar, varför jag räknarmed att det införs en bestämmelse om graderade betyg i förordningen. 6 Tillträde och antagning till grundläggande högskoleutbildning Enligtmin mening - som för övrigt delas av praktiskt taget alla remissinstanser -blir en naturlig följd av den tidigare förordade studieorganisation med ökadfrihet för universitet och högskolor vad gäller uppläggning av verksamhetenoch dess innehåll att beslut om utformning av tillträdesregler och antagning avstudenter bör fattas av varje universitet och högskola. Minprincipiella utgångspunkt för utarbetandet av reglerna om tillträde i den nyahögskoleförordningen kommer att vara att universitet och högskolor i störreutsträckning än utifrån de mål och riktlinjer som statsmakterna ställerupp själva skall bestämma över antagningen till kurser och utbildningsprogram.Antagning och rekrytering av studenter blir därmed mer än tidigare enintegrerad del av den samlade utbildningsprocessen. Medtanke på det intresse som alltid tidigare visats för tillträdesfrågorna villjag ta tillfället i akt och orientera om de ramar som jag avser attföreslå regeringen vad gäller tillträdet till grundläggande högskoleutbildning. Minbedömning: När den nya gymnasieskolan är införd kommer den som fullföljt ettnationellt program i gymnasieskolan eller har motsvarande kunskaper att fåallmän behörighet. Skälenför min bedömning: Jag anser att dokumenterat goda kunskaper skall vara enförutsättning för högre utbildning. Högskolestudier förutsätter att denblivande studenten har kunskaper motsvarande dem som kan inhämtas igymnasieskolan. I den nya, beslutade gymnasieskolan blir alla nationellaprogram treåriga. Ettfullföljt nationellt program i gymnasieskolan bör enligt min mening ge allmänbehörighet till högskoleutbildning, vilket för övrigt ansett isamband med beslut om införande av den nya gymnasieskolan (prop. 1990/91:85,bet. UbU16, rskr. Den som har motsvarande svensk eller utländskutbildning, t.ex. från vuxenutbildning, folkhögskola eller genomannan verksamhet, t.ex. yrkesarbete, har uppnått motsvarande kunskaper skaUnaturligtvis anses uppfylla kraven för allmän behörighet. Mångauniversitet och högskolor redovisar förhållandevis positiva erfarenheter av destudenter som antagits med 25:4-behörighet. Det ligger självfallet också iuniversitetens och högskolornas intresse att rekrytera studerande med skiftandebakgrund och med goda förutsättningar att med gott resultat klara högrestudier. Vad jag anfört om yrkesarbete som grund för allmän behörighet ärett uttryck för detta. Avgörande skall alltid vara om den sökandes kunskapermotsvarar de formella kunskaper som krävs för tillträde, inte hur dessainhämtats. De nya reglerna innebäratt de som har allmän behörighet enligt den s.k. 25:4-regeln även ifortsättningen kommer att ha denna behörighet, även om kraven vad gällerframför allt kunskaper i svenska och engelska skärps så att de motsvarar kraveni ett treårigt gymnasieprogram. Även sökande som är kommeremellertid att i vissa fall ha kompetens motsvarande den allmänna behörighetentill följd av förvärvad yrkeserfarenhet. Ibetänkandet (SOU 1992:12) Konstnärlig högskoleutbildning (s. 41-42) föreslogsatt samtliga konstnärliga utbildningarna skulle bygga på genomgångengymnasieskola. Dådetta betänkande är föremål för remissbehandling vill jag inte nuta ställning i denna fråga. I lagen föreslås därför en möjlighet förregeringen att medge undantag från regeln att högskoleutbildning skall vila påtreårig gymnasieutbildning. Dennya bestämmelsen om allmän behörighet kan inte börja tillämpas i full skalaförrän tidigast inför antagningen till . Därutöver kommerbehörigheten för dem som genomgått den äldre gymnasieutbildningen även efter1998 att behöva regleras i övergångsbestämmelser ,förslagsvis . Minbedömning: eller högskola beslutar själv om vilka särskildabehörighetsvillkor som skall gälla för olika kurser och utbildningsprogram. Skälenför min bedömning: De särskilda behörighetsvillkoren bör, som jag tidigareanfört, beslutas av varje universitet och högskola. Dock bör kraven när detgäller kunskaper från gymnasieskolan utformas så att det blir möjligt attuppfylla dem inom ramen för åtminstone ett nationellt program. För vissakurser kan naturligtvis krav på genomgång av annan högskolekurs ställas. Ipromemorian föreslogs diskussionsvis en viss inskränkning i möjligheterna attutforma förkunskapskraven när det gällde betyg. Förutomatt betygssystemet är under utredning anser jag att det inte finns anledningatt reglera sådana detaljer utan anser att det i förordningen endast bör angesatt de särskilda behörighetsvillkoren skall ställas så att de är relevanta förden aktuella kursen eller utbildningsprogrammet. Minbedömning: Bestämmelser om urval bör meddelas av regeringen. Grundläggande förframtida lokala beslut om urval bör vara den sökandes kunskaper, erfarenheter ochsärskilda fallenhet för den sökta utbildningen. Vid urval får endast ett ellerflera av urvalsgrunderna befyg, högskoleprov, annat särskilt prov, tidigare utbildrungsamt arbetslivserfarenhet kunna användas. Särskilda skäl skall dock också kunnaåberopas. Vilka urvalsgrunder som används för respektive utbildning beslutasav varje universitet och högskola. Skälenför min bedömnmg: Diskussionen kring tillträdet till högre utbildning har oftarört reglerna för urval av studenter bland behöriga sökande. De centraltföreskrivna urvalsreglerna har varit omfattande, även om de på senaretid blivit mer påverkbara för högskolorna, främst när det gäller friståendekurser. Det framtida behovet av urval kommer i hög grad att bero på hur antaletplatser vid universitet och högskolor förhåller sig till antalet sökande. Dencentrala regleringen av urvalet bör kunna begränsas till ett minimum. Dennareglering bör få ankomma på regeringen. Jag ser dock skäl att redan i dettasammanhang något utveckla min syn på vad en sådan reglering bör innehålla. Grundläggandeför urvalet bör vara den sökandes kunskaper, erfaren- Prop. 1992/93:1 heter ochsärskilda fallenhet för den sökta utbildningen. I promemorians förslag tillförordning angavs de kriterier som kunde användas vid urval av studenter, vilkahuvudsakligen är de samma som . Vilka urvalskriterier som skulle användasför olika typer av kurser och utbildningsprogram skulle sedan avgöras av respektiveuniversitetet eller högskola. Därmedökar friheten för varje universitet och högskola att besluta om principer ochkriterier som anknyter till respektive utbildning. Detta gynnar den enskildestudenten vars möjligheter att bli prövad utifrån sina individuellastudieförutsättningar ökar. Det framhölls särskilt i promemorian att behovet avatt ge förtur för de studenter som har läst andra kurser (s.k.poängförtur) troligen skulle komma att öka i en friare studieorganisation. Blandremissvaren finns en del synpunkter på att intervjuer inte skulle varatillåtna med de angivna kriterierna. Vidare framförs från flera hålluppfattningen att viktning av betyg borde tillåtas. Föregen del menar jag att inom ramen för särskilda prov kan - i likhet med vadsom bedrivits som försöksverksamhet i flera fall - förekomma såväl intervjuersom arbetsprover, tester etc. Jaganser - till skillnad från promemorians förslag -att föreskrifter inte bör gesom hur betygspoäng skall beräknas. Därmed tillåts t.ex. viktning av betygeller användande av endast vissa betyg. Slutligenvill jag kommentera användningen av högskoleprovet. Det viktigaste syftet medprovet i det nuvarande tillträdessystemet är att det skall komplettera betygenvid antagningen på så sätt att det fungerar som en andra chans för de sökandesom inte uppnått tillräckligt höga betyg i gymnasieskolan (motsvarande), mensom genom högskoleprovet ändå kan visa på en god studiefärdighet. Detär min avsikt att föreslå regeringen att ett samordnat ansvar för högskoleprovetskall ligga på den nya servicemyndigheten inom högskoleområdet (prop.1991/92:76, bet. UbU18, rskr. Uppgifter i samband med konstruktion ochgenomförande av prov bör organiseras på liknande sätt som . Den konkretaprovkonstruktionen bör ske vid institutioner med forskarkompetens inom aktuellaområden. För genomförandet av högskoleprov svarar universitet och högskolor.Kostnader finansieras genom avgift för anmälan. Detframtida behovet av högskoleprovet är svårt att bedöma. Det är ännu inteklart hur det nya betygssystemet för skolan kommer att utformas. Jag anseremellertid - i likhet med universiteten i och - att giltighetenför provet skulle kunna utsträckas till . Mittforslag: och högskola blir antagningsmyndighet för sinautbildningar. Plats skall beredas sökande så långt det är förenligt medkvalitetskravet. Skälenfor mitt förslag: Med den nya studieorganisationen blir det naturligt attrespektive universitet och högskola ansvarar för antagningen av sina studenter.Det bör därför ankomma på varje universitet och högskola att avgöra omstudenten skall antas till en kurs i taget - eventuellt med förtur till senarekurser - eller till ett mer eller mindre sammanhållet utbildningsprogram. Ensådan ordning för enligt min mening med sig att det är rimligt att ihögskolelagen ha en bestämmelse om en principiell rätt för dem som är behörigaatt också bli antagna till högskoleutbildning. I stället bör i lagen tas in enbestämmelse som innebär att varje universitet och högskola skall - så långtplats kan beredas med hänsyn till kvalitetskravet - ta emot de studenter somfyller behörighetskraven för studierna. Med regeln attantagningsvolymen ytterst får styras av kvalitetshänsyn framstår det inte somrimligt att antagningsbeslutet som sådant skall kunna överklagas. En aiman sakär däremot antagningsmyndighetens ställningstagande i behörighetsfrågan. Där ärdet av rättssäkerhetsskäl rimligt att beslutet kan överklagas om det har gåttsökanden emot. Dessa Överklagandefrågor bör dock inte regleras i lagen, utansom hitintills i förordningsform. Det bör få ankomma på regeringen att beslutaom dessa regler. Överklagandeav avgöranden om behörighet bör liksom ett antal andra överklaganden inomhögskoleväsendet samlas till for högskolan som inrättasden . En bestämmelse om nämnden bör tas in i högskolelagen. Dennya studieorganisationen får även konsekvenser för antagningens organisationoch genomförande. och högskolor själva kommer att fattabesluten om utbildningsplanering och tillträdesregler leder till ett störreengagemang också i den administrativa delen av antagningen. Min utgångspunkt förregleringen är således att det är respektive universitet och högskola som ärantagningsmyndighet. En samordning av antagningen bör dock framstå som rimlig.Hur och i vilken utsträckning denna samordning skall ske blir dock enangelägenhet för universiteten och högskolorna själva. Ipromemorian framhölls att det av effektivitetsskäl och för de blivandestudenternas skull var önskvärt med en teknisk samordning av universitetensoch högskolornas antagningsverksamhet. Universitet och högskolor skulle annarsriskera att stå med tomma, outnyttjade platser. Studenterna skullesannolikt också behöva hjälp med de olika, lokala informationsmaterialen ochrutinerna. Efter det att promemorianremitterades har regeringen i tilläggsdirektiv till organisationskommittén förden centrala servicemyndigheten (dir. 1992:32) föreslagit att ett centraltflexibelt system för antagning skall finnas vid myndigheten. Detta skall varaanpassat till de nya reglerna för urval och antagning. Förslaget har mötts medstor tillfredsställelse av flertalet universitet och högskolor. Jag räknar medatt detta delvis kommer att anslagsfinansieras. Minbedömning: För forskarutbildning bör regeringen - främst av kvalitets- och rättssäkerhetsskäl- utfärda vissa ramföreskrifter som reglerar utbildningens längd, tillträde,examination m.m. Skälenfor min bedömning: Forskarutbildning bör liksom nu bedrivas vid samtligauniversitet och de högskolor som har fakultet, dvs. de som har fastaforskningsresurser. Kvalitetenär djupast sett vetenskapssamhällets eget ansvar. Statsmakterna ansvarar dockför att forskarutbildning bedrivs i sådana former att garantier skapas för attresurserna till forskarutbildning utnyttjas på bästa sätt och att utbildningengenomgående har en hög nivå. Det ligger i sakens natur att statsmakterna intekan göra bedömningar av forskarutbildningens kvalitet i varje enskilt fall.Regering och riksdag måste i stället ansvara för att organisationen har ensådan utformning att relevanta bedömningar görs av vetenskapligt kompetentaorgan och personer. Förvarje ämne där forskarutbildning anordnas bör liksom nu finnas en studieplan,som fastställs av fakultetsnämnd. I denna bör anges utbildningens syfte,huvudsakliga innehåll och uppläggning, behörighetsvillkor (t.ex. krav påförkunskaper och eventuella andra villkor) och vilka urvalskriterier som gällerför antagning. Dessutom bör studieplanen ange vilka krav på kunskaper ochvetenskaplig skicklighet som gäller för doktorsexamen, liksom vilka prov och,i förekommande fall, etapper som ingår i utbildningen. Kravenpå kunskaper för doktorsexamen bör avse dels moment som gäller för samtligadoktorander som följer studieplanen, dels moment som i enlighet med deriktlinjer som anges i studieplanen bör fastställas för varje enskilddoktorand. Dessa moment bör fastställas efter samråd med doktoranden i enindividuellt relaterad plan. Särskild hänsyn bör i derma tas till att mäns ochkvinnors villkor kan vara olika. 4 1992/93. Fordringarna fördoktorsexamen bör bestämmas och utbildningen planeras så att studierna normaltskall kräva fyra läsår, om doktoranden studerar på heltid och utnyttjarundervisningen effektivt. För doktorand skall utsesen eller flera handledare, som således kan finnas på olika fakulteter ochhögskolor. Om doktoranden har flera handledare skall en av dem varahuvudhandledare. Normalregeln bör vara att en heltidsdoktorand har rätt tillhandledning och en deltidsdoktorand . Jag utgårfrån att deltidsstudier normalt inte kommer att bedrivas med en alltför lågaktivitetsgrad. Handledningstiden bör kunna förlängas genom beslut ifakultetsnämnd. Vad jag anförtöverensstämmer i princip med nuvarande ordning. I det följande vill jag dockberöra några punkter där jag bedömer att förändringar bör genomföras. Det är isamtliga fall sådana frågor som det bör få ankomma på regeringen att beslutaom. Minbedömning: Den allmänna behörigheten bör skärpas från 80 till 120 poäng. Densärskilda behörigheten bör fastställas av fakultetsnämnden, som också fattarbeslut om det högsta antal doktorander som får antas. Skälenfor min bedömning: All högskoleutbildning bygger i varierande utsträckning påvetenskaplig grund. I forskarutbildningen är träningen i vetenskaplig kunskap,teori och metod och förmågan att använda dessa verktyg i egen självständigforskning, studiernas kärnpunkt. Det är därför viktigt att den som antas tillforskarutbildning - doktoranden - har såväl en tillräckligt god utbildningsgrundatt bygga på som den förmåga till kritiskt omdöme och analys som är nödvändigför att man skall kunna bedriva ett avhandlingsarbete. Forskarutbildningen kangenomföras endast om doktoranden har de nödvändiga förkunskaperna ochförutsättningarna. Det är rimligt attforskarutbildningen kan bygga på att doktoranderna har såväl djup som bredd isin grundläggande högskoleutbildning. Jag anser därför att kravet på allmänbehörighet för forskarutbildning bör höjas från 80 poäng till 120 poäng, vilketmotsvarar vad som krävs inte bara för kandidatexamen utan för flertaletyrkesexamina. Dessa ger således allmän behörighet till forskarutbildning. Avstegfrån kravet på allmän behörighet om 120 poäng bör enligt min mening kunna görasi vissa speciella fall när en student uppfyller de särskilda behörighetskraveninom ämnesområdet. Givetvismåste även motsvarande utländsk utbildning ge allmän behörighet tillforskarutbildning. Olika discipliner ochforskningsområden kan komma att ställa särskilda krav på kompetens av visst slag.De särskilda behörighetskraven för forskarutbildning inomett speciellt ämnesområde bör enligt min mening vara preciserade och relevanta.Särskild behörighet är inte en utvidgad allmän behörighet utan ett krav på enför forskningsområdet i fråga nödvändig kunskapsbas. För den enskilde studentenär det betydelsefullt att klara regler gäller för fastställande avbehörighetskraven för forskarutbildning. Det är därför enligt min meningviktigt att organ med vidare ansvarsområde än en enskild institution ellerarbetsenhet fastställer de särskilda behörighetskraven. Detta ansvar bör vilapå fakultetsnämnden. Till forskarutbildning böri likhet med nu gällande ordning endast få antas det antal doktorander som kanerbjudas godtagbara villkor i fråga om handledningsvillkor, individuellastudieplaner och studievillkor i övrigt. Beslut om det högsta antaldoktorander som under ett läsår får finnas antagna till forskarutbildning, börenligt min mening fattas av fakultets-närrmd, som alltså ansvarar förkvaliteten både vad gäller de olika forskarutbildningarnas vetenskapliga ochinnehållsliga delar och doktorandemas övriga studievillkor.