prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — behörighetsregler kan antas medföra en omfördelning mellan staterna av rättegångar med internationell anknytning. Med dagens begränsade möjligheter att verkställa utländska domar i nödgas utländska kärande väcka talan vid svensk domstol om domen skall kunna verkställas här, oavsett om parterna eller tvisten har någon närmare anknytning till . Genom ett tillträde till kan tvisten prövas i den EG- eller EFTA-stat till vilken parterna och/eller tvisten har anknytning medan svensk domstols medverkan begränsas till en exekvaturprövning. I gengäld kan tvister som med dagens regler skulle handläggas utomlands bli föremål för rättegång i , med efterföljande verkställighet utomlands. Inte heller exekutionsväsendet torde behöva ökade resurser; de utländska domar som kan verkställas i enligt Lugankonventionen ersätter i många fall helt enkelt de svenska exekutionstitlar som annars hade behövt meddelas. Kronofogdemyndigheterna kommer också att få en viss avlastning genom att exekvaturprövningen, frågan om nordiska avgöranden skall verkställas här eller inte, avgörs av och inte -- som nordiska verkställighetslag föreskriver -- vid kronofogdemyndigheten. I finns bestämmelser om ett system för informationsutbyte mellan konventionsstaterna. Det torde för svensk del ligga närmast till hands att lägga den uppgiften på . Uppgiften bör -- såvitt nu kan bedömas -- kunna fullgöras inom ramen för tillgängliga resurser. torde således vara kostnadsneutral. Härav följer också att man inte behöver förutse några ökade kostnader för den allmänna rättshjälpen. Ett svenskt tillträde till torde totalt sett inte kräva ökade resurser till domstols- och exekutionsväsendet men kan inte heller sägas medföra några besparingsmöjligheter. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag med anledning av tillträde till , 2. lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1), 3. lag om ändring i lagen (1936:79) om erkännande och verkställighet av domar som meddelats i , 4. lag om ändring i sjömanslagen (1973:282), 5. lag om ändring i lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område, 6. lag om ändring i lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område, 7. lag om ändring i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Beträffande lagförslag 4 har jag samrått med chefen för . 1991/92 128 5 Närmare om konventionen, artikel för artikel Konventionens huvudsakliga innehåll och struktur har presenterats i avsnitt 2. I den följande redovisningen av konventionens olika artiklar upprepas i allmänhet inte sådant som, ganska detaljerat, redan har redovisats i avsnitt 2. Brysselkonventionen resp. finns kommenterade i fem rapporter som har publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning, EGT ('''''''', OJ''''''''). Det rör sig om en rapport av Jenard till den urprungliga Brysselkonventionen (, C 59, Volume 22), en rapport av Schlosser till tillträdeskonvention (samma publikation), en rapport av Evrigenis/Kerameus till tillträdeskonvention (86/C 298/01, Volume 29), en rapport av Jenard/ till (90/C 189/07) och, slutligen, en rapport av de /Desantes Real/Jenard (90/C 189/06) till tillträdeskonvention. Rapporterna finns tillgängliga i ärendet (Dnr 88-682) i engelsk version. Såsom har påpekats i avsnitt 2.11 och 3.4 skall olika artiklar förstås och läsas i belysning av hur har tolkat motsvarande bestämmelser i . har bl.a. uttalat att många av de rättsliga begrepp och kriterier som förekommer i konventionen skall tolkas autonomt, i ljuset av konventionens syfte och system och, i andra hand, i ljuset av de allmänna principer som kan härledas ur medlemsstaternas nationella rätt. Sådana begrepp och kriterier skall alltså tolkas oberoende av hur begreppen i fråga tolkas i de enskilda staterna. Olika rättsfall från anmärks i det följande i viss utsträckning vid resp. artikel. I övrigt hänvisas till den förteckning över avgöranden (från till ) som finns intagen i Jenard/och den kortfattade redovisning av de olika rättfallen som finns i samma rapport (bilaga 2 till propositionen). En viss rättsfallsredovisning är nödvändig för att ge en rättvisande blid av konventionens närmare innehåll. Med en sådan redovisning riskerar man att värdera eller rent av misstolka praxis och redovisningen måste därför inskränkas till ett minimum. och Brysselkonventionens dynamiska karaktär manar också till försiktighet; rättsutvecklingen får inte låsas genom olika nationella förarbetsuttalanden. Detta att skall tolkas i belysning av tolkningsbesked, gäller naturligtvis inte i de delar artiklarna har formulerats annorlunda i än i Brysselkonventionen. Ett skäl för den ändrade lydelsen av exempelvis artikel 16.1 var just att artikeln, i belysning av praxis, fått ett alltför stort tillämpningsområde. Genom den ändrade formuleringen har man således ''''''''skrivit bort'''''''' EG- domstolens praxis till en del. I enstaka fall kommenteras i det följande dessutom rättsfall som har meddelats efter det att antogs. Av artikel 1 i Protokoll Nr 1 och två av de till konventionen fogade förklaringarna framgår att ömsesidig hänsyn skall tas till avgöranden som meddelas enligt de båda konventionerna när konventionernas olika artiklar tolkas och tillämpas. Artikeln som anger konventionens tillämpningsområde har kommenterats i avsnitt 2.2. Konventionen är enligt första stycket tillämplig på privaträttens område (''''''''civil and commercial matters''''''''). Det framgår vidare att konventionen är tillämplig på förfaranden vid alla slags domstolar. Det är alltså frågans art som avgör om konventionen är tillämplig och detta gäller således oberoende av om målet handläggs vid allmän domstol, specialdomstol eller olika slags administrativa domstolar. Av artikel Va i Protokoll Nr 1 följer att uttrycket domstol även omfattar de danska, isländska och norska administrativa myndigheter som handlägger mål om underhållsbidrag. Också den finska överexekutor, som parallellt med allmän domstol är behörig att bl.a. besluta om säkerhetsåtgärder enligt artikel 24 och att handlägga mål om vräkning och annan summarisk process, jämställs enligt artikel Va i Protokoll Nr 1 med domstol. Bestämmelsen är av övergångskaraktär eftersom man i planerar att helt överföra handläggningen av dessa mål till allmän domstol. Också förfaranden inför brottmålsdomstolar omfattas, men endast i den mån saken gäller ett civilrättsligt anspråk. Vidare omfattas skadeståndsmål som handläggs inom ramen för ett brottmål vid allmän domstol (jfr artikel 5.4). En dom i ett brottmål skall alltså erkännas och verkställas enligt konventionens regler i den del däri avgjorts en skadeståndsfråga. Konventionens verkställighetsregler omfattar inte brottmålsdomen i övrigt. Den reglerar heller inte på något sätt domstols behörighet på straffrättens område. Den omständigheten att svaranden i ett brottmål som handläggs utomlands kan känna sig hindrad att utföra sin talan i skadeståndsdelen eftersom han riskerar straff om han inställer sig till rättegången i den främmande staten har föranlett vissa bestämmelser i artikel II i Protokoll Nr 1 (se vid denna; jfr också 3 § i propositionens lagförslag 1). Att det är tvistefrågans natur som avgör om konventionen är tillämplig innebär för svensk del att konventionen kan komma att tillämpas inte bara i fråga om mål enligt RB utan även beträffande ärenden som handläggs enligt lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden (ärendelagen), t.ex. rörande försäljning av egendom enligt lagen (1904:48 s. 1) om samäganderätt. Konventionen innehåller ingen definition av vad som avses med privaträttens område. Gränsen mellan offentlig rätt och privaträtt är inte densamma i alla EG- och EFTA- länder och i vissa länder saknas denna uppdelning i stort sett helt. Av detta skäl markeras uttryckligen i artikelns första stycke att därmed inte avses skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor. Av praxis följer att begreppet privaträttens område (''''''''civil and commercial matters'''''''') skall tolkas autonomt och oberoende av hur begreppet förstås i de nationella rättsordningarna (se bl.a. LTU mot Eurocontrol och mot Rüffer). Begreppet skall enligt praxis tolkas dels utifrån konventionens syfte och struktur, dels utifrån gemensamma principer som kan härledas ur konventionsstaternas rättsordningar. Offentlig rätt omfattas således inte av konventionen. I vad mån konventionen är tillämplig på mål där staten eller dess myndigheter är inblandade beror således av om statens eller myndighetens agerande innebär utövande av offentlig makt, i vilket fall konventionen enligt praxis inte gäller (bl.a. de nämnda målen LTU mot Eurocontrol och mot Rüffer). Om staten eller myndigheten är inblandad i en privaträttslig angelägenhet, dvs. har agerat i egenskap av privaträttsligt och inte offentligrättsligt rättssubjekt, gäller däremot konventionen (se Schlosser s. 83). Arbetsrättsliga mål är i allmänhet privaträttsliga och omfattas därmed av konventionens bestämmelser. Detta framgår bl.a. av den särskilda behörighetsregeln i artikel 5.1 och av praxis (bl.a. Sanicentral mot ). Konventionen omfattar inte hela privaträttens område. I artikelns andra stycke finns en uttömmande uppräkning av undantagen från konventionens tillämpningsområde. Avsikten bakom denna teknik var att göra konventionens tillämp ningsområde så omfattande som möjligt och att således alla civila och kommersiella mål som inte kan föras in under de angivna undantagen skall omfattas av konventionen (Jenard s. 10). Konventionen gäller enligt punkten 1 inte mål och ärenden om fysiska personers rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv och testamente. Det viktigaste skälet bakom detta undantag är att rättssystemen och lagvalsreglerna på familjerättens område är så olika utformade i de olika staterna. Från konventionens tillämpningsområde är således undantagna bl.a. mål som gäller fastställelse av att ett äktenskap består eller inte består, mål om äktenskapsskillnad, vårdnadsmål och adoptionsmål. Mål om underhållsbidrag omfattas däremot av konventionen (se artikel 5.2). Inte heller undantas gåvor från konventionens tillämpningsområde. Uttrycket makars förmögenhetsförhållanden (''''''''rights in property arising out of a matrimonial relationship'''''''') omfattar enligt praxis inte bara sådana frågor som uttryckligen enligt nationell rätt hänför sig till makars förmögenhetsförhållanden utan också annat äganderättsförhållande som direkt hänger samman med äktenskapet eller dess upplösning (J. De Cavel mot L. De Cavel). Enligt punkten 2 omfattar konventionen inte konkurs, ackord och liknande förfaranden (''''''''bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings''''''''). Också detta undantag är motiverat av att konkurslagstiftningen inte är harmoniserad. Enligt punkten 3 omfattar konventionen inte mål som gäller social trygghet. Anledningen till detta uttryckliga undantag är att sådana mål i vissa stater faller under den offentliga rätten medan de i andra rör sig i ett gränsland mellan privat och offentlig rätt. Konventionen innehåller ingen definition av vad som avses med uttrycket social trygghet, främst mot bakgrund av att lagstiftningen på detta område är föremål för en utveckling. Av Jenard- rapporten framgår att man därmed avsett exempelvis mål som gäller socialbidrag, sjukpenning, föräldrapenning och pensioner (s. 12). Enligt punkten 4 slutligen undantas skiljeförfarande från konventionens tillämpningsområde. Skälet härför är främst det stora antal internationella konventioner som finns på området. Alla EG- och EFTA- stater utom och har f.ö. tillträtt New om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar (jfr för del SÖ 1972:1). skall således inte tillämpas i fråga om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar. Den gäller heller inte i mål som gäller skiljedoms ogiltighet eller vid av skiljedom. Angående rättsfall från som gäller tolkningen av artikel 1, se bilaga 2. Avdelning II Domstols behörighet Avsnitt 1 Allmänna bestämmelser Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Den innehåller i första stycket huvudregeln om att talan skall väckas i den stat där svaranden har hemvist. I artikeln behandlas endast staternas internationella behörighet och det anges således inte vid vilken domstol i rättegångsstaten som talan skall väckas (jfr motsatt lösning i artiklarna 5 och 6). Den interna behörigheten bestäms således av rättegångsstatens interna rättsordning (jfr 10 kap. 1 § RB). Konventionen innehåller ingen definition av begreppet hemvist. I stället regleras i artiklarna 52 och 53 tillämplig lag vid avgörandet av frågan om var part har hemvist. Vid avgörandet av frågan om part har hemvist i den stat där målet är anhängigt skall domstolen enligt artikel 52 tillämpa sin egen lag. Om parten inte har hemvist i denna stat skall domstolen, vid prövning av frågan om parten har hemvist i en annan konventionsstat, tillämpa den statens lag. Av artikel 53 framgår att en juridisk person anses ha hemvist i den stat där den har sitt säte och att domstolen skall tillämpa de internationellt privaträttsliga regler som gäller i rättegångsstaten för att bestämma var en juridisk person har sitt säte. Bestämmelsen i andra stycket har kommenterats i inledningen till avsnitt 2.3.1. Denna artikel har behandlats i inledningen till avsnitt 2.3.1. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Av artikelns första stycke följer att konventionens behörighetsregler är tillämpliga endast i de fall då svaranden har hemvist i en konventionsstat. Är så inte fallet får domstolen bestämma sin behörighet med tillämpning av rättegångsstatens egna regler. Detta gäller dock inte när artikel 16 är tillämplig eftersom reglerna i artikel 16 är exklusiva och gäller oberoende av var parterna har hemvist. Bestämmelsen i andra stycket har kommenterats i inledningen till avsnitt 2.3.1. Avsnitt 2 Särskilda behörighetsregler Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1. Angående rättsfall från som gäller tolkningen av denna artikel, se bilaga 2. Enligt denna artikel kan käranden i de fall som närmare anges i artikeln välja att väcka talan i en annan stat än den där svaranden har hemvist. I vissa typer av tvister finns det således en särskild anknytning till andra stater än den där svaranden har hemvist och detta har motiverat ett avsteg från konventionens grundprincip om att talan normalt skall väckas där svaranden har hemvist. Bestämmelserna skall enligt praxis tolkas restriktivt. I artikeln utpekas inte bara i vilken konventionsstat talan får väckas. Det anges också -- utom i fråga om punkten 6 -- vid vilken domstol i denna stat målet skall prövas (jfr motsatt lösning i artikel 2 och artiklarna 16 och 17 m.fl. artiklar). Enligt denna bestämmelse kan talan som avser avtal väckas vid uppfyllelseforum (forum solutionis), nämligen ''''''''vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas''''''''. I fråga om tvister som gäller anställningsavtal finns en särskild bestämmelse (se vidare nedan). Uttrycket ''''''''talan som avser avtal'''''''' (''''''''matters relating to a contract'''''''', ''''''''en matière contractuelle'''''''') skall tolkas autonomt utifrån konventionens syfte och system och oberoende av hur uttrycket tolkas enligt nationell rätt (mot ZNAV). Den omständigheten att avtalets existens är föremål för tvist mellan parterna hindrar enligt praxis inte att denna behörighetsgrund åberopas och tillämpas (mot Kantner). Ett avtal innehåller normalt två eller flera ömsesidiga förpliktelser -- säljaren skall leverera en vara och köparen betala -- och dessa förpliktelser kan ofta ha skilda uppfyllelseorter. Med uttrycket ''''''''förpliktelse'''''''' avses enligt praxis den förpliktelse som utgör grund för talan i det aktuella målet (De Bloos mot Buyer och Shevanai mot Kreischer). Avtalet ses således inte som en helhet utan de olika förpliktelserna behandlas separat. Detta innebär att det ofta kan föreligga flera olika uppfyllelseorter för ett och samma avtal. Uppfyllelseorten skall bestämmas enligt den lag som enligt rättegångsstatens internationella privaträtt är tillämplig på förpliktelsen i fråga (Tessili mot och Shevanai mot Kreischer). Domstolen måste således först avgöra vilken lag som är tillämplig på avtalet och det är därmed inte utan vidare så att det är rättegångsstatens interna lag som skall tillämpas för avgörandet av frågan om var förpliktelsen skall uppfyllas. Som exempel kan nämnas det fallet att en svensk säljare vill väcka talan mot en tysk köpare om betalning för levererade varor. Om parterna inte har avtalat om var betalningen skall erläggas skall enligt huvudregeln i svensk internationell privaträtt säljarens lag, dvs. svensk lag, tillämpas (4 § lagen 1964:528 om tillämplig lag beträffande internationella köp av lösa saker). Svensk lag utgör i detta fall lagen (1987:822) om internationella köp som föreskriver att betalningen normalt skall erläggas där säljaren har sitt affärsställe. Härav följer att svensk domstol skulle vara behörig att pröva målet enligt den nu redovisade artikel 5.1 och att säljaren således kan välja att väcka talan här i stället för vid svarandens hemvist, i . Om parterna har kommit överens om uppfyllelseorten är domstolen på denna ort behörig att pröva målet, om denna överenskommelse är giltig enligt den på avtalet tillämpliga lagen. Detta gäller även om de formkrav som ställs upp i artikel 17 i fråga om prorogationsavtal inte har iakttagits (Zelinger mot Salinitri). En överenskommelse om uppfyllelseort får med andra ord en verkan som liknar ett prorogationsavtal. I det ena fallet grundar domstolen sin behörighet på artikel 5.1 och i det andra på artikel 17. Från reglerna i artikel 5.1 finns ett undantag i artikel I i Protokoll Nr 1 som gäller i det fall talan väcks mot någon som har hemvist i . Bestämmelsen kommenteras närmare vid Protokoll Nr 1 nedan. Artikel 5.1 har också föranlett ett undantag för . Undantagsregeln innebär inte att en svarande med hemvist i kan förhindra en rättegång i annat land. I stället gäller enligt artikel I a i Protokoll nr 1 att en dom från en sådan rättegång, under vissa förutsättningar, inte erkänns och verkställs i . För tvister som gäller anställningsavtal finns i artikel 5.1 en särskild regel som föreskriver att uppfyllelseorten är den ''''''''där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete eller, om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i en och samma stat, den ort där det affärsställe genom vilket han anställdes är beläget''''''''. Den valda formuleringen är i linje med den praxis som har utvecklat när det gäller tvister om anställningsavtal (bl.a. Ivenel mot Schwab och Shevanai mot Kreischer) och knyter dessutom an till formuleringen i artikel 6 andra stycket i den mellan gällande Romkonventionen om tillämplig lag på avtalsrättsliga förpliktelser. Bestämmelsen är speciell så till vida att den till skillnad från vad som gäller för avtal i allmänhet innehåller en autonom bestämning av uppfyllelseorten och att den anger en enda uppfyllelseort för alla förpliktelser som grundar sig på anställningsavtalet. Den för avtalet karaktäristiska prestationen, arbetsprestationen, är avgörande för valet av ort. Syftet med bestämmelsen är i första hand att skydda arbetstagaren, som normalt är den svagare avtalsparten, och att söka åstadkomma korrespondens mellan forum och tillämplig lag. I sammanhanget kan anmärkas att huvudregeln enligt svensk rätt när det gäller tillämplig lag i dessa slags tvister är att lagen i det land där arbetet huvudsakligen utförs skall tillämpas. Av struktur följer alltså att en tvist som gäller anställningsavtal kan prövas vid svarandens hemvist (artikel 2), vid domstol som utpekas i artikel 5.1, vid domstol som utpekats i ett prorogationsavtal, om detta avtal ingåtts efter det att tvist uppstått mellan parterna (artikel 17.5), eller vid domstol som svaranden accepterar genom tyst prorogation (artikel 18). Detta förutsätter naturligtvis att tvisten innehåller ett internationellt moment. I de fall arbetsgivare och arbetstagare har hemvist i det land där arbetet också utförs är konventionen över huvud taget inte tillämplig. Om å andra sidan svaranden har hemvist i en tredje stat och inte i en konventionsstat gäller artikel 4, dvs. nationella behörighetsregler får tillämpas. Bestämmelsen syftar enbart på enskilda anställningsavtal (''''''''individual contracts of employment'''''''', ''''''''contrat individuel de travail'''''''') och således inte på kollektivavtal. Till Brysselkonventionen har numera, genom tillträdeskonvention, fogats en motsvarande, men något annorlunda formulerad, bestämmelse. Skillnaden ligger däri att möjligheten att väcka talan vid den ort där arbetsgivarens affärsställe är beläget enligt Brysselkonventionens artikel 5.1 endast står öppen för arbetstagaren; enligt kan också arbetsgivaren välja detta forum. Enligt artikel 5.2 får talan väckas vid domstolen i den ort där den underhållsberättigade har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort (''''''''domicile or habitual ''''''''). Den som yrkar underhållsbidrag har alltså möjlighet att väcka talan vid sitt eget forum och är inte tvingad att väcka talan där den underhållsskyldige har sitt hemvist. Bestämmelsen överensstämmer med de indirekta behörighetsreglerna om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet, som tillträtt. I används också det lösligare begreppet ''''''''habitual ''''''''. Svensk rätt har ingen motsvarande uppdelning och orden ''''''''domicile'''''''' och ''''''''habitual '''''''' har därför båda översatts med uttrycket hemvist (se bl.a. prop. 1985/86:161 s. 24 med hänvisningar). För att det av den svenska versionen skall framgå att konventionen här har två olika begrepp har uttrycket ''''''''habitual '''''''' översatts med ''''''''vanlig vistelseort''''''''. Skillnaden mellan de två begreppen ''''''''domicile'''''''' och ''''''''habitual '''''''' har betydelse i vissa konventionsstater. Enligt svensk rätt föreligger däremot ingen sådan skillnad. Såväl begreppet ''''''''domicile'''''''' som begreppet ''''''''habitual '''''''' betyder därför hemvist vid tillämpningen av denna artikel och detta begrepp skall i sin tur ges samma innebörd som det har i annan svensk familjerättslig lagstiftning (se exempelvis 7 kap. 2 § lagen 1904:26 s. 1 om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap och 14 § lagen 1990:272 om vissa internationella frågor rörande makars förmögenhetsförhållanden; prop. 1989/90 s. 58 f.). I sammanhanget bör påpekas att svensk domstol skall tillämpa svensk lag vid avgörandet av frågan om en part har hemvist här. Om den däremot skall avgöra om en part har hemvist i en annan konventionsstat skall den tillämpa den statens lag (artikel 52). Det är endast den underhållsberättigade som på detta sätt får möjlighet att väcka talan på hemmaplan. En underhållsskyldig som önskar jämka ett beslutat underhållsbidrag har ingen motsvarande möjlighet utan får väcka talan vid den domstol där den underhållsberättigade har hemvist enligt huvudregeln i artikel 2. I likhet med vad som gäller enligt täcker också de fall där bidragsförskott utgått (jfr artiklarna 18 och 19 i ) och detta således även i de fall en myndighet begär återbetalning av förskott som utgivits i enlighet med administrativa föreskrifter eller annan socialförsäkringslagstiftning. Avsikten med artikel 5.2 har dock inte varit att göra det möjligt för en sådan myndighet att åberopa sig på artikel 5.2 och väcka talan om återbetalning vid sitt eget forum (Schlosser p. Bestämmelsen i artikel 5.2 är således enbart förbehållen den verkliga, ursprungliga underhållsberättigade.