prop · GG0364 · 1992-12-31 00:00:00 — Regelnskulle innebära att EES-advokaten blev fråntagen den särställning som följer avvad som föreslagits ovan och säledes skulle vara hänvisad att vara verksam påsamma villkor som andra rådgivare och biträden som saknar advokats ställning.Lagtekniskt skulle detta enligt Justitiekanslem kunna lösas genom en regleringsom motsvarar den som gäller för uteslutning. har jag ingen annan uppfattning än Justitiekanslem. Jag anser också att ensädan regel skulle kunna utformas med reglerna om uteslutning som förebild.Enligt min mening skulle det emellertid inte räcka med en reglering som byggerpå reglerna om uteslutning. Ett beslut om att en EES-advokat fråntas sinsärställning kan inte gälla utan måste kompletteras medföreskrifter om under vilka villkor EES-advokaten kan återvinna sinarättigheter. Det kan också bli svårt att särskilja de advokater som har fråntagitssina rättigheter. Hur skall ett sädant beslut bli synligt för allmänheten ocholika domstolar och myndigheter? Advokaten är ju alltjämt medlem av sitthemlands advokatsamfund och är således oförhindrad att åberopa den titeln. Detkan också sättas i fråga om behovet är så stort med hänsyn till CCBE:s reglerom gränsöverskrid-ande verksamhet som jag redovisade. De flesta fall dären EES-advokat åsidosätter sina plikter kommer därigenom att bedömas avhemlandets advokatorganisation. Jag är därför för dagen inte beredd att föreslånågra sådana regler. Avslutningsvisvill jag nämna att artikel 6 i advokatdirektivet medger undantag för advokatersom har avlönad anställning i offentlig eller privat verksamhet. Dessa fårvägras att vid domstol representera denna verksamhet i den mån advokater som äretablerade i inte har tillstånd att utöva denna verksamhet. I 12 kap.RB finns inte någon motsvarighet till denna regel. I 8 kap. 2§ femtestycket RB rörande förutsättningarna att bli advokat finns däremot ett undantagsom gär betydligt längre i detta avseende. Den som är anställd i statens ellerkommuns tjänst får inte antas till ledamot av samfundet såvida styrelsen intemedger undantag. I likhet med det av remissinstanserna tillstyrktapromemorieförslaget anser jag att det inte torde föreligga nägot behov attutnyttja undantaget för del. Deändringar i 8 kap. RB som här föreslagits bör samlas i en ny paragraf. Denna kan lämpligen placeras sist i 8 kap. 36 Bör en EES-advokat alltidfå samma särställning som en svensk advokat? Denföreslagna regleringen innebär säledes att i de avseenden svenska advokaterintar en särställning (jfr. avsnitt 3.3.4) kommer detta i fortsättningen attgälla även för EES-advokater som verkar här. Det finns därför skäl att även gåigenom de fall där en särställning föreligger för svenska advokater och därdenna särställning är reglerad på annat häll än i 8 kap. RB, för att se om EES-advokateri något fall bör undantas. Straffskyddetför advokattiteln motiveras av advokatyrkets centrala betydelse förrättegångsväsendet liksom för det förtroende som även i många andra församhällslivet viktiga förhållanden bör kunna sättas till advokattiteln.Motsvarande skäl torde inte med samma styrka göra sig gällande beträffandeutländska advokattitlar. Härtill kommer att det inte framstår som rimligt att iSverige ge en utländsk advokattitel straffskydd i de fall ett motsvarandeskydd inte finns i det andra landet. Det straffbara omrädet bör därför även ifortsättningen vara begränsat till de fall där nägon obehörigen ger sig ut föratt vara medlem av . Detta undantag bör utttyckligenframgå av den nya bestämmelsen. Vidförordnande av offentliga försvarare skall alltid göras en lämplighetsbedömning.Det finns därför knappast nägot behov av särskilda regler för EES-advokater.Generellt för försvarare kommer också i enlighet med vad jag varit innepä (avsnitt 4.3) att gälla att utländska medborgare och den som har hemvistutom riket i allmänhet inte bör utses till offentlig försvarare om det ärolämpligt med hänsyn till rikets säkerhet. Tillbiträde enligt rättshjälpslagen kan enligt 21 § första stycket RHL förordnasbl.a. Om den sökande föreslår en viss advokat skall nägonlämplighetsprövning av denne inte ske. Advokatdirektivet torde inte medge attEES-advokater generellt undantas från möjligheten att bli rättshjälpsbiträden.En möjlighet vore därför att i stället införa en lämplighetsprövning. Som jagnämnde tidigare (avsnitt 3.3.4) uttalade departementschefen i prop. 1987/88:73att en sådan ordning av flera skäl inte är lämplig. Advokatdirektivet tordeinte heller medge att det införs särskilda regler om lämplighetsprövning avadvokater från EES-staterna. I promemorian föreslogs mot denna bakgrund intenågon lämplighetsregel. Detta förslag har lämnats utan erinran avremissinstanserna. Jag delar denna bedömning. Somanfördes i promemorian torde det i praktiken inte heller bli vanligt medförordnande av EES-advokater som rättshjälpsbiträde. Redan språkkravet förombud begränsar i avsevärd utsträckning EES-advokaters möjligheter attuppträda vid domstol. Vidare torde de situationer dä det typiskt settföreligger intresse för en huvudman att använda sig av en EES-advokat iallmänhet ligga utanför det område där rättshjälp kan beviljas. Härtill kommeratt rätten inte skall förordna ett biträde som den sökande föreslär om detskulle medföra avsevärt ökade kostnader. Detta torde ofta bli fallet om enEES-advokat skulle förordnas som rättshjälpsbiträde. Ivissa familjerättsliga mäl får en advokat själv bevilja rättshjälp. Att fattaett sädant beslut är en förvaltningsuppgift. Som departementschefen uttalade isamband med att det infördes en möjlighet till dispens frän kravet på svensktmedborgarskap för sökande till (se avsnitt 3.3.4) föreligger det inte hindermot att överlämna en sädan förvaltningsuppgift till en enskild individ som inteär svensk medborgare. Därmed är inte sagt att en sådan ordning skulle varalämplig. Enligt får undantag göras för fall av offentligmaktutövning. Det praktiska behovet av ett sådant undantag torde dock varamycket litet. Redan det förhållandet att rättshjälp inte fär beviljas i de fallden rättssökande är bosatt utom riket minskar avsevärt antalet tänkbara fall.Härtill kommer vad jag nämnde om bl.a. språkkravet. I likhet medpromemorieförslaget, som lämnats utan erinran av remissinstanserna, anser jagmot denna bakgmnd att nägon undantagsbestämmelse inte behövs. Det bör ankommapå Justitiekanslem att inom ramen för sin tillsynsverksamhet hålla sigunderrättad om utvecklingen. När det gäller advokatspriviligierade ställning vid inkassoverksamhet torde det inte vara möjligt attgöra undantag för EES-advokater. Alternativet är dä att införa ett generelltkrav pä tillstånd för och tillsyn av advokater. En sådan åtgärd framstår docksom för långtgående. Nuvarande ordning bör därför enligt min mening gälla ävenEES-advokater. Det överensstämmer med förslaget i promemorian mot vilketremissinstanserna inte har haft några invändningar. Ävenreglerna om att i vissa fall skall höras eller underrättas ärsådana att EES-advokat bör jämställas med svensk advokat. 4.5 Behörighetskraven för medlemskap i det svenskaadvokatsamfundet Mittförslag: Medborgarskaps- och hemvistkraven för ledamotskap i Sverigesadvokatsamfund anpassas till . Den som i ett EES-land genomgått enutbildning som där krävs för att bli advokat och som i genomgått ettprov som visar att han har tillräckliga kunskaper om den svenska rättsordningenskall anses uppfylla de svenska utbildningskraven. advokatsamfundskall fä möjlighet att dispensera från kravet på utbildning när det gällerutländska advokater. Promemoriansförslag: Överenstämmer i huvudsak med mitt. Promemorian innehöll dock intenägot förslag om en dispensregel när det gäller utbildningskravet. Ipromemorian föreslogs däremot att hemvistkravet skulle behållas oförändrat. Remissinstanserna: Enremissinstans anser att medborgarskapskravet för inträde i advokatsamfundethelt kan avskaffas. Ett par remissinstanser anser att den som kommer från en EES-statskall undantas frän hemvistkravet. anser att det bör överlåtaspå samfundets styrelse att avgöra vilka krav på kunskaper i svensk rätt somskall ställas på en sökande från ett EES-land. Ett par remissinstanserefterlyser en närmare beskrivning av det föreslagna lämplighetsprovet. Skälenför mitt förslag: Avdet tidigare redovisade fallet Reyners (avsnitt 4.3) följer att det inte ärtillätet att i förhällande till den som kommer från en EES-stat uppställa ettkrav på visst medborgarskap för medlemskap i ett advokatsamfund. Något sådantkrav uppställs inte heller exempelvis i . I vissa länder, exempelvisDanmark och , har man gått längre. I dessa länder finns således överhuvudtagetinga medborgarskapsbegränsningar för att bli advokat. 1promemorian föreslogs att medborgarskapskravet skulle anpassas till EES-avtaletmen behållas i övrigt. Förslaget har mottagits positivt av remissinstanserna.En remissinstans har dock föreslagit att medborgarskapskravet helt avskaffas. Jaganser att det är klart att medborgarskapskravet åtminstone måste ändras så attundantag görs för medborgare frän ett EES-land. Frågan är om man skall gå ännulängre. Tänkbara alternativ är att undantaget görs mer omfattande eller attmedborgarskapskravet tas bort helt. Med tanke på svårigheterna att finnalämpliga avgränsningskriterier torde dock valet i realiteten stä mellan attavgränsa medborgarskapskravet till EES-staterna eller att helt avskaffa kravet. Detkan i olika sammanhang vara av intresse för att kravet pä medborgarskapytterligare inskränks. Ett sådant sammanhang är de pågåendeGATT-förhandlingarna som omfattar advokatyrket. Mot att helt avskaffamedborgarskapskravet talar den centrala roll som advokaterna spelar i detsvenska rättsväsendet. Vidare är det ofta en fördel om principen omreciprocitet kan upprätthållas, dvs. medborgarskapskravet bör inte tas bort iSverige med mindre vi har garantier för att en svensk advokat inte möts av ettmedborgarskapskrav i det andra landet. Detta talar enligt min mening mot att nuhelt ta bort medborgarskapskravet. I sammanhanget bör beaktas attadvokatsamfundets styrelse har möjlighet att lämna dispens från kravet. Advokatsamfundetsstyrelse och dess disciplinnämnd har i vissa avseenden en myndighetsutövandefunktion. För den som skall bli ledamot av styrelsen eller disciplinnämndenbör det vara möjligt att uppställa krav på svenskt medborgarskap. Ett sådantkrav bör kunna ställas upp i stadgar och behöver intelagregleras. Närdet gäller kravet pä hemvist har målet (avsnitt 4.3) betydelse.I det fallet slog fast att krav pä hemvist fick uppställas om detfinns objektivt försvarbara etiska regler för personer som är etablerade imedlemsstaten och om en person kan undvika att vara bunden av dessa reglergenom att ha sin hemvist i en annan medlemsstat. Ipromemorian föreslogs att hemvistkravet skulle behållas. Tvä remiss instanserhar ifrägasatt om inte hemvistkravet bör ändras sä att det omfattar allaEES-stater. Övriga remissinstanser har lämnat förslaget utan erinran. Ävenen ledamot av det svenska som är bosatt utomlands är bundenav de svenska reglerna om god advokatsed. Han kan därför inte i och för sigundgå att bli bunden av reglerna genom att ha sin hemvist utomlands.I promemorian påpekades dock att möjlighetema att komma Prop. 1992/93:64tillrätta med ett oetiskt handlande från en sådan advokat skulle försvåras.Även jag anser att det i och för sig bör vara möjligt att ta hänsyn till ettsådant förhällande när man bedömer frågan om vilka krav som kan ställas på ensvensk advokat. Som har påpekats av en remissinstans torde dock möjligheternaatt utöva exempelvis tillsyn inte försvåras i sädan utsträckning att detmotiverar uppställandet av ett hemvistkrav. En fördel med att anpassa hemvistkravettill EES-stater är ocksä att en svensk advokat som vill etablera sig i ettEES-land inte behöver ansöka om dispens enligt 8 kap. 2 § andra stycket RB. Attbeakta är även att det i en beslutad lagrådsremiss ianledning av har föreslagits att hemvistkravet för revisorer tasbort. Det anförda leder enligt min mening till att hemvistkravet för advokaterbör ändras så att hemvist inom en EES-stat jämställs med hemvist i . Vadhärefter gäller kravet på utbildning måste utbildningsdirektivet beaktas.Direktivet är relativt kort och allmänt hållet. Stora delar av direktivets tilllämpningöverlämnas till medlemsstaterna. Det kan hävdas att direktivet i vissa delar ärvagt och oklart. Särskilt gäller detta för artikel 4. InomEG insåg man att implementeringen av direktivet skulle medföra problem.Samtidigt som direktivet var allmänt hållet var det avsett att tillämpas påhundratals olika yrken. För att underlätta implementeringen skulle därför varjeland utse en koordinator. Dessa koordinatörer har bildat en arbetsgrupp somverkar för att underlätta direktivets implementering. Trots detta harimplementeringen av direktivet gått långsamt. Ävennär det gäller direktivets tillämpning på advokatyrket har det uppståttproblem. Olika tolkningar har gjort sig gällande i frägan vad direktivetinnebär när det gäller behörighetsvillkoren för advokater. Den fråga man ställtsig är om direktivet tar sikte på all teoretisk och praktisk utbildning somkrävs för att bli advokat eller om direktivet bara tar sikte på en akademiskexamen. Med den senare tolkningen skulle det vara möjligt att upprätthällaegna krav på praktisk erfarenhet efter examen. Det som gav upphov tilltolkningsproblemen var troligen definitionen av examensbevis i artikel 1 a).Där sägs att med examensbevis bl.a. avses varje bevis på formellakvalifikationer eller dylikt "som utvisar ... att han med godkänt resultatavslutat den utbildning som krävs utöver den postgymnasiala utbildningen". Tysklandvalde vid implementeringen av direktivet den förstnämnda tolkningen. Dettagjorde att man också kunde anknyta till definitionen av advokat iadvokatdirektivet. Om exempelvis en dansk jurist vill bli advokat i Tysklandräcker det inte med att han har en teoretisk juristutbildning. Han mäste ocksäha klarat av den praktik som krävs för att bli advokat i . Däremotfinns det inte nägot krav på att man verkligen skall vara advokat i hemlandet.-1 har lagts fram en proposition med en reglering som utgår från sammatolkning. Entveksamhet med den tolkning som valts i är att den utgår från 40 definitionen av advokat iadvokatdirektivet. Det är inte säkert att utbild- Prop. 1992/93:64ningsdirektivet är avsett att tillämpas så snävt. Det utesluter således viktigagmpper av jurister, exempelvis "conseil juridiques" i . Urnationell synvinkel är en negativ effekt av den valda tolkningen att Tysklandinte kan påverka vilken praktisk utbildning den sökande kommer att ha. Dennafråga blir istället beroende av vilken praktisk utbildning som krävs i det landden sökande kommer ifrån. Dessa krav varierar högst avsevärt. Som exempel kannämnas att det i inte krävs någon praktisk utbildning alls för att bliadvokat medan kräver praktisk erfarenhet. Förden tyska tolkningen talar bl.a. att detta alternativ bäst överensstämmer meddirektivets lydelse. Det är ocksä den mest integrationsvänliga tolkningen. Ävenom den tolkning som valts i inte är självklar talar dock övervägandeskäl för att den är riktig. Det var ocksä den bedömning som gjordes ipromemorian. Remissinstanserna har inte invänt häremot. I likhet med förslageti promemorian bör därför i 8 kap. 2 § RB föreskrivas att den som i en stat inomdet europeiska ekonomiska samarbetsområdet har genomgått en utbildning som därkrävs för att bli advokat skall anses uppfylla kraven enligt 3-4. Regeln börutformas så att den även beaktar att utbildningen inte nödvändigtvis behöverha ägt rum i ett EES-land. Enutländsk examen skall emellertid inte utan vidare vara giltig i . Iartikel 4 finns olika möjligheter att uppställa kompletterande krav. Med dentolkning som jag nu gjort av begreppet utbildning - dvs. att det innefattarsäväl teoretiska som praktiska moment - kan till en början punkt 1 a) i artikel4 tillämpas, dvs. det kan krävas att den som ansöker om att bli ledamot av detsvenska visar att han eller hon har viss yrkeserfarenhet fördet fall utbildningen är kortare än den svenska. I krävsnormalt en sammanlagd .utbildningstid om för att bliantagen i samfundet. Om den sökande har en utbildning som är mer än ett årkortare får man alltsä uppställa krav på yrkeserfarenhet, som dock inte fårvara längre än . En sädan erfarenhet kan advokaten ha skaffat sig i sitthemland. Enligtpunkt 1 b) i artikel 4 kan man vidare uppställa krav pä en praktiktid . Man kan därvid föreskriva att praktiktiden skall utövas i Sverige.Alternativt fär man enligt samma punkt uppställa krav pä ett lämplighetsprov.Krav enligt punkt 1 a) och 1 b) får inte i det enskilda fallet uppställaskumulativt. Vid valet mellan de olikaalternativen har man att beakta att den svenska allmänheten förutsätter att en svensk advokat har goda kunskaper i svensk rätt. Det naturliga kravet att även EES-advokater har sådana kunskaper torde bl.a. med hänsyn till de relativt stora skillnader som finns mellan de olika rättsordningarna inom EES-området bäst tillgodoses genom ett läm plighetsprov. Det är också den metod som har valts av alla länder som har bestämt sig i frågan. I promemorian föreslogs mot denna bakgmnd att bestämmelserna i 8 kap. 2 § RB bör kompletteras med en särskild föreskrift i enlighet med detta. Remissinstanserna har godtagit förslaget. Även jag delar promemorians uppfattning. Jag återkommer strax till advokatsam- 41 funds önskan attsamfundets sfyrelse skall fä inflytande över vilka krav som Prop.1992/93:64 i detta hänseende skall ställas på EES-advokaten. Någraremissinstanser har ansett att det vore värdefullt att redan i detta sammanhangge en bild av hur utbildningen och lämplighetsprovet kommer att utformas.Frägan hur utbildning och lämplighetsprov skall vara utformade och vilkenmyndighet eller annan som skall handha detta fär tas upp i ett annatsammanhang. Så mycket bör dock redan nu sägas att det - naturligtvis - intekan komma ifråga att kräva att EES-advokaten skall gå igenom en hel svenskjuristutbildning. Utbildningen och provet bör istället vara inriktade på förden svenska rättsordningen typiska drag. Även yrkesetiska moment bör beaktasliksom de praktiska sidorna av advokatyrket. Utbildningen och provet börvidare anpassas efter den nationella utbildning som den sökande har genomgått.Det framstår som naturligt att utbildning och lämplighetsprov handhas avuniversiteten. I sammanhanget bör nämnas att rådet och kommissionen i endeklaration givit till känna att proven får hällas på de nationella språken. Jagföreslär inga ändringar i regeln att skall pröva om enutländsk advokat som ansöker om medlemskap i övrigt är lämplig, bl.a. medhänsyn till redbarhet. Denna bestämmelse blir således också tillämplig päutiändska jurister som söker in i samfundet. Detta torde inte strida motutbildningsdirektivet, eftersom direktivet endast tar sikte på erkännande avutbildningar. Den är också nödvändig för de fall den sökande inte är medlem aven utländsk advokatorganisation. I de fall ett sådant medlemsskap föreliggerbör den sökande ofta kunna presumeras uppfylla det här aktuella kravet på allmänlämplighet. Idetta sammanhang bör beaktas att har intresse av att ingåbilaterala överenskommelser med andra advokatsamfund när det gäller frägor somavser antagning till advokatorganisationer. har också i sittremissvar framhållit att det är viktigt att får möjligheteratt ingå avtal som rör bl.a. de krav på utbildning som skall ställas på enutländsk advokat för att denne skall kunna bli ledamot av Sverigesadvokatsamfund. Samfundet anser därför att bör utformas så att deger möjlighet för att ingå sådana avtal. Enligtmin mening är det av stort värde om kan utformas så att denna formav internationellt samarbete på advokatområdet blir möjlig. Jag anser attsådant samarbete är den naturliga och mest praktiska formen för att lösa frågorom vilka villkor som skall uppställas när en advokat från en viss stat,exempelsds , önskar bli ledamot av . Överenskommelserolika advokatorganisationer emellan i sådana frågor bör kunna ses som ettpraktiskt instrument för ett ömsesidigt erkännande av respektive landsutbildningar. Jag vill framhålla att principen om full reciprocitet numeravunnit stor genomslagskraft och att sådana överenskommelser därför förbättrarmöjligheterna för svenska advokater att fä tillträde till utländskaadvokatorganisationer. Ipromemorian konstaterades att det inte skulle vara möjligt att generellt föreskriva ett undantag från 8 kap. 2 § RB vad avser kravet på viss utbildning "när så följer av överenskommelse mellan och utländsk 42 advokatorganisation".I promemorian diskuterades inga andra lösningar. 1992/93:64stitiekanslern har däremot i sitt remissvar pekat på ett tänkbart alternativ.Justitiekanslem framför således tanken att advokat samfundet skulle gesmöjlighet att i det enskilda fallet medge dispens från kravet på svensk juridiskutbildning. Enligt Justitiekanslem skulle en sådan dispensrätt kunna förenasmed överenskommelser mellan och ett annatadvokatsamfund. Även jag anser att det är möjligt att lösa frågan på dettasätt. Jag beaktar i det sammanhanget att denna lösning innebär att en sökandesom vägras dispens inte kan överklaga beslutet till (jfravsnitt 3.3.1). Jagföreslår därför en bestämmelse enligt vilken styrelse i detenskilda fallet får medge dispens från utbildningskraven enligt punkterna 3 och4 om den sökande är medlem i ett utländskt advokatsamfund. Jag anser inte attdet är nödvändigt att i lagtexten spegla detta samband mellan dispensregelnoch överenskommelser som samfundet träffar. Även om regeln således i allmänhetär avsedd för sädana fall dä en sådan överenskommelse finns anser jag attmöjligheten att dispensera i det enskilda fallet bör kunna utnyttjas ocksäbeträffande EES-advokater. I vissa fall bör det således vara möjligt att göraundantag frän kravet pä lämplighetsprov. Ett exempel när det kan finnas skälatt utnyttja dispensregeln kan vara beträffande en erfaren EES-advokat som ärverksam inom nägot relativt begränsat rättsområde, vari han besitter särskildakunskaper och där skillnaderna mellan rättssystemen inte är så stora. Det finns också skäl attberöra den särskilda nordiska regleringen i 8 kap. 2 § tredje stycket RB. En frågeställning, som har berörts av en remissinstans, är om inte särregleringen för nordiska medborgare strider mot icke-diskrimineringsregel. Jag delar inte den uppfattningen och vill då hän visa till artikel 121. I den artikeln föreskrivs att bestämmelser inte skall utgöra hinder för samarbetet mellan de nordiska sta terna, i den utsträckning sådant samarbete inte motverkar goda funktion. Min bedömning är alltså att den nordiska regleringen kan kvarstå. En nordisk medborgare skall självklart inte behöva uppfylla kraven enligt såväl advokatdirektivet som den nordiska överenskommelsen. Regle ringen innebär istället att en advokat från något av de andra nordiska län derna kan välja mellan lämplighets prov enligt EES-reglerna och praktiktid enligt de gamla nordiska reglema. Någon skärpning för nordiska advokater innebär därför inte de nya reglerna. Det kan visserligen ifrågasättas om det är logiskt att kräva ett lämplighetsprov när en juridisk examen från ett annat nordiskt land jämställs med en svensk. Bakgmnden till att en juridisk ex amen från ett annat nordiskt land erkänns i är dock att det uppställs ett krav på att advokaten under skall tjänstgöra som biträdande jurist på en svensk advokatbyrå. Departementschefen uttalade i samband därmed att praktiktiden utgjorde en fullgod garanti för att den sö kande uppfyllde högt ställda krav även i kunskapshänseende (prop. 1990/91:116 s. 15). Det är därför rimligt att uppställa krav på lämplighets prov även för en advokat frän ett annat nordiskt land om denne inte har ge nomgått en praktiktid. Frågan om den nordiska regleringen skall kvarstå el ler inte kan i och för sig diskuteras. Den fär i sä fall tas upp med de övriga 43 Jag villhär dock nämna att den nordiska regleringen har Prop.