prop · GF0346 · 1992-01-01 00:00:00 — 2.4 En lagreglering om överförande av frihetsberövade personer för vittnesförhör m.m. utomlands Mitt förslag: En person i som är berövad friheten skall på begäran av en främmande stat kunna föras över till den främmande staten för förhör eller konfrontation i samband med utredning om brott eller vid rättegång, om förhöret eller konfrontationen avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet. På motsvarande sätt skall en i utlandet frihetsberövad person kunna överföras till för förhör eller konfrontation här i landet. Regeringen skall pröva om en framställning om överförande av en här i landet frihetsberövad person skall beviljas. En förutsättning för att ett sådant överförande skall kunna ske är bl.a. att den frihetsberövade samtycker till åtgärden. Den myndighet som svarar för omhändertagandet skall yttra sig över framställningen och uttala sig om det från andra utgångspunkter möter hinder att den frihetsberövade lämnar landet. En frihetsberövad person som har överförts från en främmande stat till för förhör eller konfrontation skall tas i förvar av polisen under vistelsen här i landet. Chefen för skall kunna meddela tillstånd till transport genom av en i främmande stat frihetsberövad person som skall föras över till en tredje stat för förhör eller konfrontation (transitering). Promemorians förslag: Överensstämmer i stora drag med mitt förslag. Promemorieförslaget tar emellertid sikte endast på personer som är frihetsberövade inom ramen för kriminalvården eller som är häktade eller anhållna. Förslaget gäller inte för de s.k. administrativa frihetsberövandena, dvs. personer som t.ex. är intagna för psykiatrisk tvångsvård. Enligt promemorieförslaget skall och riksåklagaren vara beslutande myndigheter i fråga om de personer som skall överföras till främmande stat. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har godtagit promemorians förslag eller lämnat det utan erinran. Ett par remissinstanser har lämnat synpunkter av främst teknisk karaktär. En remissinstans är kritisk mot förslaget att låta fatta beslut om överförande av frihetsberövade personer och förordar i stället att saken prövas i domstol. Skälen för mitt förslag: Som framgår av vad jag har sagt är avsikten med det nu framlagda förslaget att i större utsträckning än vad som sker skall kunna delta i internationellt samarbete på brottmålsområdet vad gäller inbördes rättshjälp mellan olika stater. Grunden för detta samarbete är främst den europeiska rättshjälpskonventionen, och tanken är att det lagförslag som läggs fram skall göra det möjligt för att återta det förbehåll beträffande artikel 11 i konventionen som gjordes i samband med ratificeringen. Utgångspunkten vid utformningen av förslaget är således konventionens bestämmelser om överförande och transitering av frihetsberövade personer (se avsnitt 2.2). Dessa regler innebär i korthet att en person som är frihetsberövad i en stat skall överföras till en annan stat där förhöret eller konfrontationen skall äga rum, om personlig inställelse begärs av den senare staten (punkt 1). Enligt artikeln får en framställning om överförande vägras under vissa förutsättningar (punkt 1 a -- d). Det gäller bl.a. om den frihetsberövade själv inte vill medverka vid förhöret eller konfrontationen. Ytterligare vägransgrunder framgår av artikel 2. Enligt den artikeln får en framställning om rättshjälp vägras i fråga om politiska brott och om det föreligger hinder av ordre public-karaktär. Av konventionens artikel 1 slutligen framgår att konventionen över huvud taget inte omfattar militära brott. Artikel 11 innehåller också bestämmelser om transitering av personer som är frihetsberövade (punkt 2) och regler om att den som har överförts till en annan stat skall hållas i förvar på den ansökande statens område (punkt 3). Promemorieförslaget har utarbetats med beaktande av de nu angivna huvudprinciperna i konventionen, och jag ansluter mig i allt väsentligt till vad som sägs i promemorian i dessa delar. Remissinstanserna har också över lag godtagit den principiella uppläggningen av förslaget. Jag vill tillägga att promemorians förslag ligger väl i linje med det förslag till konventionstext som har diskuterats inom , såvitt gäller den där aktuella modellkonventionen (se avsnitt 2.1). I likhet med vad som föreslås i promemorian anser jag vidare att reglerna bör utformas så att de får generell tillämplighet och att de således bör gälla också i förhållande till stater som står utanför rättshjälpskonventionen. I ett par hänseenden anser jag emellertid att lagen bör ges en delvis annan utformning än den som föreslås i promemorian. Det gäller dels frågan vilka personer som bör omfattas av reglerna, dels frågan vilken myndighet som lämpligen bör besluta i fråga om överförande av frihetsberövade personer. Jag kommer i det följande att i förhållande till promemorieförslaget också föreslå ett par mindre ändringar vad gäller möjligheten till avslag av framställningar om överförande eller transitering av frihetsberövade personer. Slutligen skall jag ta upp frågan om lagförslagets tekniska utformning. Promemorieförslaget innebär att endast personer som är intagna i kriminalvårdsanstalt eller är anhållna eller häktade kan komma i fråga för överförande till en främmande stat. De personer som är frihetsberövade inom ramen för den psykiatriska tvångsvården, eller smittskyddet faller utanför lagens tillämpningsområde. Frågan diskuteras inte närmare i promemorian och inte heller har någon av remissinstanserna haft synpunkter på förslaget i denna del. Enligt min mening är den tolkning av rättshjälpskonventionens bestämmelser i detta hänseende som kommer till uttryck i promemorian alltför snäv. I konventionen används uttrycket ''''''''en person som är föremål för frihetsberövande'''''''' utan att det görs någon inskränkning av innebörd att konventionen skulle omfatta endast frihetsberövade personer som har begått eller är misstänkta för brott. Syftet med konventionen talar också för att någon sådan inskränkning knappast har varit avsedd. Meningen är ju att personer som har något att bidra med i en rättegång i en främmande stat inte skall vara förhindrade att närvara vid rättegången enbart av det skälet att de är berövade friheten. Med hänsyn till det nu sagda anser jag det bäst förenligt med konventionens bestämmelser att låta den föreslagna lagen omfatta alla typer av frihetsberövanden, alltså även sådana som har skett på administrativ väg. Det betyder att personer som tvångsvis är omhändertagna t.ex. med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga samt smittskyddslagen (1988:1472) bör omfattas av förslaget och kunna överföras till en främmande stat för förhör eller konfrontation under de förutsättningar i övrigt som anges i lagen. Med ett sådant tillämpningsområde för lagstiftningen är det inte möjligt att, som föreslås i promemorian, låta och riksåklagaren besluta i de frågor som här avses. Dessa myndigheter har inget tillsynsansvar avseende den psykiatriska tvångsvården, eller smittskyddet och bör således inte fatta beslut som rör frihetsberövade personer på dessa områden. Inte heller anser jag det lämpligt att vid sidan av och riksåklagaren låta ytterligare en myndighet, t.ex. , vara beslutande myndighet såvitt gäller de administrativt frihetsberövade. En sådan ordning skulle leda till att inte mindre än tre centrala myndigheter gavs uppgifter på området, vilket inte kan anses motiverat med hänsyn till det antal ärenden som det kan bli fråga om. Enligt uppgift från de åklagarmyndigheter som främst berörs av internationellt samarbete på brottmålsområdet uppgår antalet ärenden där frihetsberövade personer i hörs på begäran av främmande stat till högst 10 . Det finns skäl att tro att antalet ärenden där frihetsberövade personer i kommer att begäras överförda till främmande stat med stöd av den nya lagen kommer att ligga på en motsvarande nivå. Det begränsade antalet ärenden och önskvärdheten av att få en enhetlig praxis talar för att beslutanderätten i dessa frågor bör ligga hos en myndighet. För egen del skulle jag kunna tänka mig att t.ex. justitiekanslern eller möjligen en centralt placerad domstol skulle kunna handlägga ärendena. Jag har emellertid vid mina överväganden slutligen stannat för att beslutanderätten tills vidare bör ligga hos regeringen. Det har visserligen varit en strävan att försöka avlasta regeringen de renodlade förvaltningsärendena. Jag anser emellertid att de bedömningar som kan komma att behöva göras i dessa ärenden är av sådan art att uppgiften, i vart fall i ett inledande skede, inte lämpligen bör anförtros någon annan än regeringen. Skälen till mitt ställningstagande är följande. Den lagstiftning som föreslås kommer att gälla inte bara i förhållande till stater som är anslutna till den europeiska rättshjälpskonventionen utan även till andra stater. I flertalet stater som kan tänkas utnyttja den svenska lagstiftningen råder stabila förhållanden från säkerhetssynpunkt. Det finns emellertid anledning räkna med att även länder som är invecklade i krig eller där krigsrisken är överhängande kan komma att göra framställningar om överförande av frihetsberövade personer. Svenska myndigheter har ett ansvar för säkerheten för de personer som är berövade friheten här i landet. Av detta ansvar följer att en frihetsberövad person inte skall föras över till en främmande stat, om det finns en risk för att han kan komma till skada på grund av krigshandlingar, attentat eller liknande i den främmande staten. Vid prövningen av en sådan framställning är det därför naturligt att de kunskaper utnyttjas som finns inom om det säkerhetspolitiska läget i det land som gjort framställningen. Enligt rättshjälpskonventionen kan vidare en framställning om överförande av en frihetsberövad person avslås, om den gärning som framställningen avser utgör ett politiskt eller militärt brott. Även vid de bedömningar som måste göras i dessa hänseenden kan det enligt min mening vara lämpligt att utnyttja de särskilda kunskaper som finns inom . Jag vill här tillägga att enligt den europeiska konventionen om bekämpande av terrorism (SÖ 1977:12) som är ansluten till skall vissa brott, bl.a. vissa typer av grova våldsbrott, inte betraktas som politiska brott. Det föreskrivs uttryckligen i den konventionen (artikel 8) att begärd rättshjälp inte får vägras enbart på grund av att rättshjälpen bedöms avse brott av politisk natur (se också prop. 1976/77:124 s. 32 ff. och 1 § andra stycket lagen, 1946:816, om bevisupptagning åt utländsk domstol). Med hänsyn härtill anser jag att promemorians förslag att politiska brott alltid skall utgöra grund för avslag på en begäran om rättshjälp är alltför kategorisk. Enligt min mening bör avslagsgrunden för politiska brott göras fakultativ, vilket för övrigt ligger i linje med rättshjälpskonventionens bestämmelser. Regeringen skall alltså kunna avslå en framställning om överförande av en frihetsberövad person på den grunden, men det skall inte vara obligatoriskt. När det gäller handläggningen av dessa ärenden i övrigt ansluter jag mig till promemorians förslag att en framställning på sedvanligt sätt bör ges in till . Med hänsyn till att den frihetsberövade enligt förslaget skall ge sitt samtycke till överförande, bör yttrande om den frihetsberövades inställning i saken inhämtas från den myndighet som svarar för omhändertagandet. Mitt förslag innebär vidare -- i linje med rättshjälpskonventionens bestämmelser -- att en framställning om överförande får vägras också om andra vägande skäl talar mot ett överförande. Den myndighet som svarar för omhändertagandet av den frihetsberövade bör därför också göra en egen bedömning av om något hinder möter mot att den frihetsberövade överförs till den främmande staten. Ett sådant hinder kan vara att en planerad domstolsförhandling i brottmål som den frihetsberövade måste närvara vid kommer att äga rum eller att den person som avses med framställningen är sjuk och därför inte kan närvara vid utredning eller domstolsförhandling utomlands. Jag återkommer till de bestämmelser i lagen som reglerar dessa förhållanden i samband med att jag närmare kommenterar de enskilda paragraferna. I övrigt krävs en bestämmelse om omhändertagande av frihetsberövade personer som kommer till för att här närvara i samband med förundersökning eller vid en rättegång. I fråga om de närmare detaljerna vad gäller den bestämmelsen hänvisar jag till specialmotiveringen. Artikel 11 i rättshjälpskonventionen föranleder också regler om tillstånd till transitering av frihetsberövade personer genom . I promemorian föreslås den begränsningen att tillstånd till transitering inte får meddelas svenska medborgare, såvida inte förhöret skall äga rum i något av de nordiska länderna. Jag anser inte att någon sådan begränsning är nödvändig. I de fall där frågan om transitering uppkommer ligger det sannolikt i de flesta fall i den frihetsberövades eget intresse att medverka vid förhöret eller konfrontationen utomlands. Ett direkt förbud att medge transitering genom skulle då framstå som ett omotiverat hinder. Om den frihetsberövade inte vill medverka vid förhör utomlands, kan han enligt konventionens bestämmelser motsätta sig ett överförande. I flertalet länder är detta tillräckligt för att något överförande inte skall komma i fråga. Jag anser därför att bestämmelsen bör utformas så att regeringen kan meddela tillstånd till transport. Skulle förhållandena i det enskilda fallet vara sådana att transitering framstår som stötande, kan framställningen alltså avslås. I promemorian föreslås vidare att ärenden om tillstånd till transitering skall avgöras av chefen för . Jag anser för egen del att dessa frågor, i överensstämmelse med vad som gäller för transiteringsärenden enligt 26 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, lämpligen bör avgöras av chefen för . I detta sammanhang vill jag också beröra de föreslagna reglernas förhållande till reglerna om utlämning för brott. Enligt 2 § utlämningslagen får svenska medborgare inte utlämnas. Att en svensk medborgare, som överförs hit för att t.ex. höras som vittne i en rättegång, efter avslutat förhör återförs till den främmande staten för att där fortsätta straffverkställigheten möter dock inte hinder från utlämningssynpunkt. Överförande för förhör eller konfrontation enligt de föreslagna reglerna är ett i särskild ordning reglerat förfarande och utlämningslagens regler blir över huvud taget inte tillämpliga i dessa fall. några ord om lagförslagets tekniska utformning. Inom har inletts en översyn av de internationella straffprocessuella frågorna. Arbetet syftar till att skapa en mer enhetlig och modern lagstiftning som kan svara mot de krav som ställs i det internationella samarbetet. Arbetet är emellertid omfattande och någon mer heltäckande lagstiftning kan knappast bli färdig förrän tidigast om . Regeringen lade fram en proposition om informationsutbyte i internationella förhållanden (se prop. 1990/91:131). Den i propositionen föreslagna nya lagen med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet antogs av (se JuU28, rskr. 297) och trädde i kraft (SFS 1991:435). Tanken har varit att den lagen skall bilda utgångspunkt för det fortsatta lagstiftningsarbetet vad gäller de internationellt straffprocessuella frågorna (se anf. s. 10). Mot den nu angivna bakgrunden är det enligt min mening lämpligt att de föreslagna nya reglerna om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. utomlands införs som ett särskilt avsnitt i lagen. Jag har vidare övervägt om några kompletterade bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer behöver tas in i de lagar som reglerar de olika typer av frihetsberövanden som är aktuella. Med ett undantag har jag funnit att några sådana regleringar inte behövs. Undantaget gäller lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt där en särskild bestämmelse om tillgodoräknande av strafftid bör införas. 2.5 Beslut om ersättning till offentlig försvarare i utlämningsärenden Regeringen avgör omkring 25 ärenden som gäller utlämning enligt utlämningslagstiftningen. I några av dessa ärenden uppkommer frågor om ersättning till offentlig försvarare för arbete hos regeringen. Yrkandet om ersättning framställs i allmänhet efter det att beslut fattats i utlämningsärendet. Enligt den nuvarande ordningen avgörs dessa ersättningsfrågor av regeringen. Vid tingsrätterna avgörs motsvarande frågor i regel av ensamdomare. Med hänsyn till frågornas karaktär framstår det i flertalet fall som olämpligt att regeringen skall behöva ta ställning till dem. Jag föreslår därför att det införs en möjlighet för att fatta beslut om sådan ersättning. De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs enligt min mening inte. Förslagen kommer inte att medföra några ökade kostnader för staten. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet 2. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt 3. lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott 4. lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och 4.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet Paragrafen är oförändrad i förhållande till motsvarande bestämmelse i nu gällande lag. Det redaktionella tillägget har gjorts att en rubrik ''''''''Informationsutbyte'''''''' har införts före paragrafen. Vittnesförhör m.m. med frihetsberövade personer Detta avsnitt i lagen är nytt. Det består av sex paragrafer som har samlats i tre skilda underavsnitt. Avsnitten har försetts med rubriker i syfte att göra reglerna mer överskådliga. I 2 -- 5 §§ behandlas frågan om överförande av frihetsberövade personer till främmande stat. Regler om överförande av frihetsberövade personer till och transport av sådana personer genom finns i 6 -- 7 §§. Överförande av en frihetsberövad person till en främmande stat I paragrafen anges att en person, som är berövad friheten, efter framställning från en främmande stat får överföras dit för förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller vid rättegång, om förhöret eller konfrontationen avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet. De närmare bestämmelserna om under vilka förutsättningar ett sådant överförande får ske anges i 3 -- 5 §§. Bestämmelsen uttrycker vad som är utgångspunkten vid prövningen av en framställning, nämligen att ger den ifrågavarande internationella rättshjälpen om det inte finns starka skäl som i det enskilda fallet talar emot att ge sådan rättshjälp. inställning i dessa frågor ligger därmed i linje med bestämmelserna i den europeiska rättshjälpskonventionen. Det bör dock framhållas att lagen inte är tillämplig enbart i förhållande till de stater som har tillträtt rättshjälpskonventionen utan gäller även i förhållande till andra stater, oberoende av om något avtal om inbördes rättshjälp har träffats med staten eller inte. Lagen gäller alla typer av frihetsberövanden, både sådana som är föranledda av att personen i fråga har begått brott och sådana som beror på att personen på grund av sitt psykiska tillstånd eller sina personliga förhållanden i övrigt har ansetts vara i behov av omhändertagande. Även kortvariga frihetsberövanden som kan förekomma i samband med domstolsförhandling (se t.ex. 5 kap. 9 § och 36 kap. 21 § RB) eller vid konkurs (6 kap. 9 § KL) omfattas av bestämmelserna, även om det i praktiken knappast kommer att bli aktuellt med överföranden i sådana situationer. Sannolikt är det i första hand personer som är intagna i kriminalvårdsanstalt samt häktade som kommer att begäras överförda till främmande stat med stöd av lagen. Men det kan också tänkas att en framställning kan avse personer som är omhändertagna enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, smittskyddslagen (1988:1472) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Även personer som har tagits i förvar med stöd av utlänningslagen (1989:529) omfattas av bestämmelserna. Den frihetsberövades medverkan i den rättsliga processen i utlandet skall avse förhör eller konfrontation. Med förhör avses både förhör under förundersökning eller motsvarande och vittnesförhör eller förhör med målsägande under rättegång. Detsamma gäller konfrontation. Det innebär att framställningar enligt lagen kan härröra såväl från utländsk domstol som från utländsk polis eller åklagare. Regleringen överenstämmer i detta hänseende med vad som gäller enligt tvångsmedelslag. Överförande till en främmande stat får ske endast om den frihetsberövades närvaro behövs i en utredning eller rättegång om brott där någon annan än han själv är misstänkt eller åtalad för brottet. Lagen är således inte tillämplig om den främmande staten har för avsikt att genom utredningen eller rättegången lagföra den frihetsberövade. Om den frihetsberövade personen är medtilltalad eller misstänkt för brott som har ett samband med den gärning som avses i en framställning men som inte omfattas av framställningen, är det i och för sig möjligt att få till stånd ett överförande enligt lagen. Skyddet för den frihetsberövade ligger då i att denne alltid kan motsätta sig åtgärden och på så sätt förhindra att ett överförande sker (se 3 §). Om den stat som gör en framställning om överförande har tillträtt den europeiska rättshjälpskonventionen, har den frihetsberövade också ett immunitetsskydd mot lagföring m.m. som motsvarar bestämmelserna i 8 §. I paragrafen anges förutsättningarna för avslag av en framställning om överförande. Samtliga de grunder för avslag som upptas i paragrafen har stöd i den europeiska rättshjälpskonventionen med de av gjorda förbehållen (se avsnitt 2.3). Av bestämmelsen framgår att ett avslag i vissa fall är obligatoriskt och att det i andra fall är fakultativt. Enligt första stycket skall en framställning om överförande alltid avslås, om den frihetsberövade inte samtycker till att överföras till den främmande staten. Ett överförande kan alltså aldrig ske mot den frihetsberövade personens vilja. Skulle den frihetsberövade av någon anledning vägra ge klart besked om han samtycker till ett överförande eller inte, får hans inställning tolkas så att han inte har lämnat samtycke. Om den frihetsberövade förklarar sig villig att medverka vid förhör eller konfrontation utomlands, kan en framställning emellertid avslås av andra skäl. Dessa grunder för avslag anges i första stycket 1 -- 4. Enligt punkt 1 får en framställning avslås om ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs. Beträffande flertalet frihetsberövanden gäller att en lovlig vistelse utanför den anstalt, sjukhus eller motsvarande där den frihetsberövade är omhändertagen i normalfallet inte medför att tiden för frihetsberövandet förlängs. Ett avslag på denna grund torde därför inte behöva förekomma annat än undantagsvis. Är den frihetsberövade intagen i kriminalvårdsanstalt skall enligt den föreslagna nya regeln i 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt tiden som den frihetsberövade vistas utomlands alltid inräknas i verkställighetstiden (se avnitt 4.2). Något avslag på denna grund kommer alltså inte att ske beträffande intagna i kriminalvårdsanstalt. Vid andra typer av frihetsberövanden, t.ex. häktning, medför inte heller ett överförande till en främmande stat att tiden för frihetsberövandet förlängs. Undantagsvis kan det emellertid finnas anledning att vägra ett överförande.