prop · GF0384 · 1992-01-01 00:00:00 — Ordförandena i domstolen (inklusive den heltidsanställde vice ordföranden) svarar för praktiskt taget allt sådant förberedande av målen till slutligt avgörande, som äger rum vid sammanträde med parterna. Ett icke obetydligt antal mål är av mindre komplicerad beskaffenhet, men kan ändå kräva en avsevärd tidsinsats från ordförandenas sida bl.a. i samband med sammanträde för muntlig förberedelse. Ett sätt att förbättra domstolens arbetssituation vore att avlasta ordförandena en del av arbetet med sådana icke alltför komplicerade mål. Detta kan ske genom att sekreterarnas behörighet att handlägga mål utvidgas så att de i lämplig omfattning kan från ordförandena överta uppgiften att förbereda mindre komplicerade mål för slutligt avgörande. En sådan utvidgning ställer givetvis krav på sekreterarnas kompetens. Domstolen har haft svårigheter att rekrytera sekreterare. Mestadels har ordförandena inte haft vardera tre sekreterare till sin hjälp utan endast två eller en och en halv. Därtill kommer att den nya domarkarriären har lett till att sekreterarna, som i regel varit hovrättsfiskaler, numera ofta kommit att tjänstgöra hos domstolen under en . I fortsättningen måste domstolen söka rekrytera assessorer i hovrätt eller kammarrätt till sekreterartjänsterna. Det kan emellertid befaras att assessorer finner sekreterarnas nuvarande arbetsuppgifter alltför osjälvständiga i jämförelse med de domaruppgifter som de annars kan ägna sig åt. Ett sätt att underlätta rekryteringen av goda jurister till sekreterartjänsterna är därför att ge dessa tjänster ett mera självständigt innehåll. Sekreterarna får därmed intressantare arbetsuppgifter och deras kompetens som jurister kan utnyttjas bättre. kan belastningen på ordförandena minska så att dessa kan ägna mera tid åt de krävande målen. Det finns alltså goda skäl för att nu i lämplig omfattning utvidga sekreterarnas behörighet. Därigenom skapas inte bara underlag för en bättre personalrekrytering utan också för ett effektivare utnyttjande av all personal vid domstolen. I samband med dessa förändringar bör genomföras en del ändringar eller förtydliganden beträffande ordförandenas behörighet att ensamma besluta i vissa frågor samt vissa ändringar av mer teknisk art, främst i syfte att anpassa reglerna för rättegången i arbetstvister till de numera gällande allmänna reglerna i . Mitt förslag: Bestämmelserna i arbetstvistlagen om ordförandens behörighet att ensam vidta åtgärder bör ändras så -- att behörigheten blir enhetlig för mål som domstolen prövar som första instans och mål som domstolen prövar som fullföljdsinstans, -- att ordföranden ensam får avvisa bevisning enligt 35 kap. 7 § , -- att ordföranden ensam får hänvisa mål till behörig tingsrätt enligt 2 kap. 6 § första stycket arbetstvistlagen, -- att ordföranden ensam får utdöma vite som förelagts part eller någon annan i rättegång, -- att ordföranden ensam får avvisa nya omständigheter eller bevis enligt 50 kap. 25 § tredje stycket . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag får genomgående stöd av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: I den ansträngda situation arbetsdomstolen befinner sig bör alla möjligheter till arbetsbesparingar som kan genomföras tas till vara. Ett sätt är att förenkla domstolens handläggning av inkomna mål. En sådan förenkling är att utvidga ordförandens behörighet att ensam vidta åtgärder. Därigenom avlastas övriga ledamöter och domstolens kansli arbete varjämte föredragnings- och förhandlingstid sparas in. En sådan utvidgning bör därför enligt min mening genomföras. Till en början bör bestämmelserna utformas så att ordförandens behörighet att ensam fatta beslut blir enhetlig för mål som arbetsdomstolen prövar som första och enda instans och mål som domstolen prövar som fullföljdsinstans. Vidare bör ordföranden ensam få fatta beslut om vilken bevisning som skall tillåtas. Det innebär att ordföranden själv bör kunna fatta beslut om att avvisa bevisning. AD- utredningen ansåg att ordföranden inte borde ges behörighet att avvisa ny bevisning som åberopas i mål som fullföljts till arbetsdomstolen. Den bedömningen grundade utredningen främst på att de kriterier som gäller vad avser att tillåta ny bevisning i överrätt är mycket snäva. regler om vad som krävs för att nya omständigheter eller nya bevis skall få åberopas i överinstans har därefter skärpts ytterligare. Dessa regler gäller också i överklagade mål i arbetsdomstolen. Arbetsdomstolen har i sin promemoria anfört att det skulle kunna spara mycket tid och arbete om ordföranden ensam fick fatta beslut även i denna fråga. Jag delar arbetsdomstolens uppfattning och anser alltså att ordföranden ensam bör få besluta om tillåtligheten av bevisning såväl enligt 35 kap. 7 § som enligt 50 kap. 25 § tredje stycket samt om tillåtligheten av nya omständigheter enligt sistnämnda lagrum. Slutligen bör ordföranden ensam få besluta i frågor om att hänvisa mål till behörig tingsrätt enligt reglerna i 2 kap. 6 § första stycket arbetstvistlagen samt kunna döma ut vite som förelagts part eller någon annan i rättegång. I det till lagrådet remitterade förslaget föreslogs att ordföranden borde få behörighet att ensam utdöma vite som förelagts part eller vittne i rättegång. Lagrådet har påpekat att vite i rättegång kan föreläggas även andra personer än parter och vittnen. Enligt lagrådets mening borde även sådana fall omfattas av ordförandens behörighet att utdöma vite. Jag delar lagrådets synpunkter och har därför formulerat förslaget i enlighet därmed. Mitt förslag: Bestämmelserna i arbetstvistlagen bör ändras så att arbetsdomstolen skall kunna ge sekreterare med tillräcklig erfarenhet generellt förordnande att enligt ordförandens uppdrag hålla muntlig förberedelse, meddela tredskodom, meddela dom över yrkande som medgivits eller eftergivits, stadfästa förlikning, hänvisa ett mål till behörig tingsrätt samt utdöma vite som har förelagts part eller någon annan i rättegång. Utredningens förslag: Utredningen föreslog en utvidgning av sekreterarnas behörighet såvitt avser att under förberedelse även meddela tredskodom och stadfästa förlikning. Remissinstanserna: Utredningens förslag har lämnats utan erinran av remissinstanserna. ansåg att det borde övervägas att utvidga behörigheten även till att meddela dom över yrkande som medgivits eller eftergivits. Skälen för mitt förslag: En sekreterare erhåller i samband med anställningen regelmässigt ett förordnande enligt 3 kap. 8 § arbetstvistlagen. Detta innebär enligt 15 § första stycket instruktionen för arbetsdomstolen att sekreteraren efter uppdrag av ordförande svarar för beredning och föredragning av mål som har tilldelats sekreteraren samt i övrigt hjälper till med målens handläggning enligt de riktlinjer och i den omfattning som ordföranden eller, om en vice ordförande har tilldelats målet, vice ordföranden bestämmer. Enligt 15 § andra stycket instruktionen för arbetsdomstolen får en sekreterare dock inte -- avvisa ombud eller biträden, -- döma ut viten eller andra påföljder för underlåtenhet att iaktta förelägganden, -- avvisa utredning, -- besluta om syn, -- förordna om ersättning för någons medverkan i mål, -- avslå ansökningar om allmän rättshjälp eller besluta i frågor om byte av biträde enligt rättshjälpslagen. Enligt 16 § instruktionen för arbetsdomstolen får en sekreterare endast efter förordnande av ordföranden i det särskilda målet (eller av vice ordförande som tilldelats målet) hålla muntlig förberedelse, förhör med part eller annan eller uppta bevis utom huvudförhandling. Denna möjlighet att låta en sekreterare bl.a. hålla muntlig förberedelse har utnyttjats i mycket ringa omfattning. En orsak till detta är att en sekreterare enligt nuvarande bestämmelser saknar behörighet bl.a. att meddela tredskodom, att meddela dom över yrkande som medgivits eller eftergivits och att stadfästa en mellan parterna träffad förlikning. Behov av sådana åtgärder uppkommer ofta i de enklare mål som kan komma i fråga för muntlig förberedelse under ledning av en sekreterare. Sekreterarnas arbetsuppgifter består därför i praktiken till största delen av dels s.k. målhantering under överinseende av ordförandena (åtgärder i samband med att mål kommer in, kommunicering av inlagor, beviljande av anstånd m.m.), dels föredragning av mål, dels förberedande av och protokollföring vid muntliga förberedelser och huvudförhandlingar, dels upprättande av förslag till domar och beslut. Sekreterarna fattar sällan beslut självständigt. Sekreterarnas funktioner påminner i praktiken starkt om dem som fullgörs av fiskaler och fiskalsaspiranter i hovrätterna. En förändring av tjänsten som sekreterare hos domstolen, så att tjänsten blir mer attraktiv för assessorer och så att sekretararna kan avlasta ordförandena en del av befattningen med mindre komplicerade mål bör därför enligt min mening göras. Förändringen bör framför allt gå ut på att skapa författningsmässiga förutsättningar för sekreterarna att på samma sätt som en ordförande genomföra förberedelsen av ett mål. Detta bör då också innefatta att sekreterarna ges behörighet att fatta i vart fall sådana beslut som ofta aktualiseras under förberedelsen. Det nu sagda medför till en början att ändringar bör göras i 3 kap. 8 § arbetstvistlagen, som anknyter till 3 kap. 7 § samma lag. Bestämmelsen bör ändras så att det framgår att sekreterare kan av domstolen erhålla generellt förordnande att enligt ordförandes uppdrag hålla muntlig förberedelse, meddela tredskodom, meddela dom över yrkande som medgetts eller eftergetts, stadfästa en mellan parterna träffad förlikning samt utdöma vite som har förelagts part eller någon annan i rättegång. Sådana beslut som en sekreterare inte får fatta enligt 15 § andra stycket instruktionen för arbetsdomstolen i dess nuvarande lydelse kan undantagsvis aktualiseras vid sammanträde för muntlig förberedelse i mindre komplicerade mål. En sekreterare som erhållit förordnande och uppdrag enligt vad som föreslagits bör därför ges behörighet att avvisa ombud eller biträde, döma ut vite för underlåtenhet att iaktta förelägganden, förordna om ersättning för någons medverkan i mål, avslå ansökningar om allmän rättshjälp och besluta i frågor om byte av biträde enligt rättshjälpslagen. Dessa förändringar föranleder ändringar i arbetsdomstolens instruktion. Det ankommer på regeringen att vidta dessa ändringar. Det bör kanske framhållas att det i dessa hänseenden i praktiken rör sig om att ge sekreteraren en formell behörighet som kan utnyttjas när beslut i frågan inte kan anstå. Beslut om att avslå en ansökan om allmän rättshjälp eller om byte av biträde enligt rättshjälpslagen fattas vanligen inte ens av en ordförande ensam, utan sådana frågor brukar hänskjutas till avgörande av en treledamotssammansättning. Övriga beslut som nämns i 15 § andra stycket instruktionen för arbetsdomstolen, nämligen beslut om att avvisa utredning och beslut om syn, bör däremot inte ankomma på sekreterare eftersom de har alltför stor betydelse för den fortsatta handläggningen av målet. Förordnande och uppdrag enligt vad som föreslagits bör däremot innefatta behörighet för en sekreterare att fatta beslut även om att hänvisa ett mål till behörig tingsrätt enligt 2 kap. 6 § första stycket arbetstvistlagen. Frågan härom är i det stora flertalet fall helt okomplicerad och beslut kan väl fattas av sekreterare efter uppdrag av ordförande. Sådana i förhållande till nuläget utvidgade förordnanden och uppdrag enligt 3 kap. 8 § arbetstvistlagen som har berörts bör naturligtvis ges endast till sekreterare som genom en tids tjänstgöring i arbetsdomstolen har vunnit tillräcklig erfarenhet av arbetsrätt och av domstolens verksamhet. Det torde kunna överlämnas åt domstolen att med ledning av en sådan allmänt hållen regel själv avgöra, när en sekreterare lämpligen kan meddelas ett förordnande av detta slag. Det synes inte påkallat att begränsa möjligheten att meddela sådant förordnande till att avse endast sekreterare som är assessorer i hovrätt eller kammarrätt. Möjligheten att meddela förordnanden med samma begränsning av behörigheten för en sekreterare som den som gäller bör behållas. 2.4 Överförande av vissa mål till annan domstol Mitt förslag: Mål som rör tillämpningen av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar och mål om hyresvillkor vilka reglerats i kollektivavtal undantas från arbetstvistlagens tillämpningsområde. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller godtagit utredningens förslag rörande uppfinnar- och hyresmålen. Dit hör arbetsdomstolen, , hovrätten för , , och . Bostadsdomstolen, och har godtagit förslaget om hyresmålen. Skälen för mitt förslag: undersökte om det finns någon eller några ytterligare grupper av arbetstvister än de som redan är undantagna från arbetstvistlagens tillämpningsområde där det skulle vara motiverat att prövningen sker i annan ordning än enligt rättegångsordningen för arbetstvister. Utredningen fann två kategorier av mål där inslaget av arbetsrättslig fråga i tvisten oftast är av underordnad betydelse och där huvudfrågan i målet är sådan att domstolen lämpligen bör ha en annan sammansättning. Detta gäller mål som rör tillämpningen av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar och mål om hyresvillkor vilka reglerats i kollektivavtal. I den första gruppen av tvister är oftast de tekniska frågorna och värderingsfrågor dominerande medan i den senare gruppen de hyresrättsliga frågorna är mest framträdande. Dessa två typer av tvister förekommer också mycket sällan i arbetsdomstolen. Det är fråga om färre än ett mål , vilket innebär att domstolen inte förvärvar någon större erfarenhet av de tekniska respektive hyresrättsliga frågor som är uppe till prövning. Lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar reglerar under vilka omständigheter och i vilken utsträckning en arbetsgivare äger rätt till uppfinningar, som en arbetstagare gör i samband med anställning hos honom. Lagen avser endast här i patenterbara uppfinningar av arbetstagare i allmän eller enskild tjänst. I lagen finns bestämmelser om arbetstagarens rätt till ersättning för vad han avstår till arbetsgivaren och om vad arbetstagare och arbetsgivare har att iaktta gentemot varandra, då lagen är tillämplig. Det finns i lagen även bestämmelser om en statlig nämnd, statens uppfinningar. Nämndens ledamöter, som är sju till antalet, utses av regeringen. Tre av ledamöterna utses bland personer som inte företräder partsintressen, medan av de fyra återstående ledamöterna två skall representera arbetsgivarsidan och två arbetstagarsidan. Ordförande och vice ordförande skall vara lagkunniga och ha domarerfarenhet. Den tredje opartiske ledamoten skall ha särskild insikt i och erfarenhet av patenträttsliga och därmed förbundna frågor. Nämnden har i uppgift att avge utlåtanden i frågor som rör lagens tillämpning, vilka dock inte är bindande för parterna. De flesta reglerna i lagen är dispositiva. Arbetsmarknadsorganisationerna har på privattjänstemannaområdet genom kollektivavtal reglerat hithörande frågor på annat sätt än som föreskrivs i lagen. De kollektivavtal som finns inom området föreskriver också att om enighet inte kan nås mellan parterna tvisten får hänskjutas till skiljenämnd. Mål som gäller tillämpning av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar förekommer ytterst sällan i arbetsdomstolen eller i tingsrätt, som i vissa fall har att pröva sådan tvist som första domstol. Detta har naturligtvis delvis sin grund i att arbetsmarknadens organisationer för en del av arbetsmarknaden valt att träffa avtal som reglerar motsvarande frågor. Genom att dessa avtal innehåller skiljeklausul undandras tvisterna från arbetsdomstolen. De få mål som domstolen får upp till prövning innebär oftast ett stort arbete, vilket har sin grund i att det är fråga om svåra tekniska överväganden vilka har betydelse för bedömningen om vad som skall anses vara skälig ersättning för uppfinningen. I arbetsdomstolens sammansättning ingår ingen teknisk sakkunskap. Mot denna bakgrund ansluter jag mig till bedömning att det är lämpligare att låta dessa mål prövas i en annan ordning där behovet av en teknisk sakkunskap kan tillgodoses. I vissa specificerade mål som gäller tillämpningen av patentlagen (1967:837) är behörig domstol. Tingsrätten är i sådant mål domför med fyra ledamöter, av vilka två skall vara lagfarna och två tekniskt sakkunniga. Överrätt är hovrätt som i sådant mål är domför med tre lagfarna och två tekniskt sakkunniga ledamöter. Med hänsyn till det tekniska inslaget och även till att lagens tillämpning anknyter till huruvida uppfinningen är patentbar i är det enligt min mening en lämplig ordning för prövning av tvister som gäller tillämpning av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar att dessa mål handläggs av i den sammansättning som angetts i patentlagen. På samma sätt som gäller för mål som handläggs enligt denna ordning skall hovrätt vara överinstans med den i patentlagen angivna särskilda sammansättningen. Den nu föreslagna nya ordningen för prövning av tvister enligt lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar innebär ingen ändring i arbetsdomstolens behörighet att pröva tvister som gäller tillämpningen eller tolkningen av bestämmelse i kollektivavtal inom samma område som lagen reglerar. Inte heller avses någon begränsning av arbetsdomstolens behörighet att pröva sådan tvist som grundar sig på vad som kan ha överenskommits i dylika frågor i ett enskilt anställningsavtal. Genom en sådan ordning som föreslås uppnår man en mer ändamålsenlig domstolssammansättning för dessa särskilda s.k. uppfinnarmål. Däremot påverkas inte arbetsdomstolens arbetssituation annat än ytterst marginellt. Reformen är i stället huvudsakligen motiverad av att arbetsdomstolen endast skall pröva tvister där dess särskilda sakkunskap fyller en väsentlig funktion. Den andra gruppen av tvister jag tänkte ta upp i detta sammanhang är mål angående hyresvillkor vilka reglerats i kollektivavtal. I dessa mål är det hyresrättsliga inslaget framträdande. Enligt arbetstvistlagens huvudregel i 1 kap. 2 §, som reglerar vilka målkategorier som undantagits från lagens tillämpningsområde, skall tvister som handläggs av viss tingsrätt eller av tingsrätt i särskild sammansättning inte prövas enligt rättegångsordningen för arbetstvister även om de rör förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Beträffande hyrestvister har emellertid på grund av en särskild reglering i medbestämmandelagen och i jordabalken gjorts undantag från huvudregeln. Enligt bestämmelserna i medbestämmandelagen och jordabalken kan nämligen vissa frågor som behandlas i jordabalken regleras genom kollektivavtal som på arbetstagarsidan godkänts av central arbetstagarorganisation. Sådana hyresvillkor får även under vissa i jordabalken angivna förutsättningar tillämpas på hyresgäst/arbetstagare som sysselsätts i arbete som avses med kollektivavtalet. Möjligheten att genom kollektivavtal ersätta jordabalkens bestämmelser gäller främst frågor om hyressättning och hyresgästs besittningsskydd. Enligt jordabalkens bestämmelser och arbetstvistlagen skall tvist som rör sådana bestämmelser i kollektivavtal prövas enligt rättegångsordningen för arbetstvister i stället för, som gäller beträffande andra hyrestvister, av tingsrätt eller, i de fall det är fråga om besvär över hyresnämnds beslut, av bostadsdomstolen. Enligt min mening är det hyresrättsliga inslaget klart dominerande i dessa tvister även om frågorna reglerats genom kollektivavtal. Det förhållandet att hyresvillkoret reglerats genom kollektivavtal väger inte så tungt att det motiverar en särskild prövning enligt rättegångsordningen för arbetstvister. En reform avseende dessa hyrestvister är på samma sätt som gäller de s.k. uppfinnarmålen främst motiverad av att arbetsdomstolens särskilda sammansättning inte fyller en funktion på grund av att tvisten huvudsakligen rör ett annat särskilt rättsområde för vilket det finns prövningsinstanser med särskild sakkunskap. Mitt förslag: Reglerna om arbetsdomstolens sammansättning bör ändras så att antalet ledamöter i domstolen utökas med en som utses efter förslag av . Ändringen medför också att får ge förslag till tre ersättare för denna ledamot. Det remitterade förslaget: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Det övervägande antalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Till dessa remissinstanser hör bl.a. arbetsdomstolen, , och . LO och TCO avstyrker förslaget främst av två skäl. För det första anser de att har så få medlemmar att det inte är motiverat att genomföra den föreslagna ändringen. För det andra anser de att den föreslagna utökningen av arbetsdomstolen kan komma att aktualisera frågan om även andra organisationer bör beredas plats i arbetsdomstolen. Skälen för mitt förslag: Arbetsdomstolen består av tre ordförande, fyra vice ordförande (varav en är heltidsanställd) och 16 andra ledamöter. Totalt finns alltså 23 ledamöter. För varje ledamot utom ordförandena finns högst tre ersättare. Ledamöter och ersättare utses av regeringen för högst . Ordförandena, vice ordförandena och tre andra ledamöter är de s.k. ämbetsmannaledamöterna. Av de övriga 13 ledamöterna utses tolv efter förslag av arbetsmarknadens parter och en såsom representant för staten som arbetsgivare. På arbetsgivarsidan föreslår SAF fyra ledamöter, en och en, varjämte en ledamot utses såsom representant för staten som arbetsgivare. På arbetstagarsidan föreslår LO fyra och TCO två ledamöter. Ersättare för de 13 nu berörda ledamöterna utses på samma sätt som dessa ledamöter, dock att två av de sex ersättarna för TCO-ledamöterna utses efter förslag av . Den ene av dessa skall anses som förste ersättare för TCO-ledamöterna. har till stöd för sitt förslag att organisationen skall få rätt att föreslå en ledamot i arbetsdomstolen anfört bl.a. att arbetstagarsidan därigenom får en fullvärdig representation i domstolen och att det totala antalet ledamöter och ersättare därigenom blir lika stort på båda partssidorna. Utformningen av reglerna om parternas representation i arbetsdomstolen har byggt på ståndpunkten att vid sidan av staten endast de tongivande organisationerna på arbetsmarknaden bör beredas sådan representation. Ledamöterna från arbetsgivar- och arbetstagarsidan skall bidra med sakkunskap om förhållandena på arbetsmarknaden och de rättsuppfattningar som har utbildats där. De bör utses på ett sätt som garanterar bredd och kontinuitet i dömandet. Den nu rådande ordningen att LO och TCO föreslår ledamöter för arbetstagarsidan infördes efter framställning från TCO i samband med lag om rättegången i arbetstvister. Den utredning som låg till grund för denna lagstiftning ansåg att LO, TCO och på arbetstagarsidan framstod som klart dominerande jämfört med andra organisationer på arbetsmarknaden. Mot bakgrund av den allt större utjämningen av tidigare föreliggande skillnader mellan olika arbetstagargrupper är tiden enligt min mening nu mogen att låta föreslå en ledamot i arbetsdomstolen. Detta ligger också väl i linje med att i andra sammanhang betraktas som en av de tre huvudorganisationerna på arbetstagarsidan. Ändringen bör genomföras på det sättet att antalet ledamöter utökas med en, som tillsätts efter förslag av . Ersättare för denna ledamot bör utses i den ordning som gäller för övriga ersättare. Detta innebär också att den nuvarande specialregeln i 3 kap. 3 § andra stycket arbetstvistlagen om att får föreslå två av ersättarna för de av TCO föreslagna ledamöterna kan utgå. Dessutom kan den speciella regeln i 3 kap. 9 § andra stycket arbetstvistlagen om de av och föreslagna ledamöterna vid sammanträde i plenum tas bort. Ändringen för också med sig följdändringar i arbetsdomstolens instruktion. Jag avser att senare återkomma till regeringen med förslag till sådana ändringar.