prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Konventionen innehåller ingen definition av vad som avses med en juridisk persons säte. Artikeln innehåller en lagvalsregel som innebär att domstolen skall tillämpa den lag som följer av den egna internationella privaträtten när den skall bestämma var detta säte är beläget. Artikeln omfattar enligt den svenska texten -- liksom artikel 16.2 -- såväl ''''''''bolag'''''''' som ''''''''juridiska personer''''''''. I den engelska texten heter det ''''''''company or other legal person or association''''''''. Skälet för detta är att uttrycket juridisk person inte täcker alla former av bolag, såsom det tyska ''''''''offene Handelsgesellschaft'''''''' som inte är en juridisk person. På samma sätt hade det inte räckt att enbart tala om bolag eftersom detta begrepp inte omfattar andra former av sammanslutningar (''''''''associations and foundations''''''''). Vissa problem kan tänkas uppstå vid tillämpningen av bestämmelsen i artikel 16.2 som föreskriver att domstolarna i den stat där den juridiska personen har sitt säte är exklusivt behöriga att pröva frågan om exempelvis upplösning av ett bolag. Om domstol i en konventionsstat meddelar en dom varigenom ett bolag upplöses, och därvid grundar sin behörighet på att bolaget enligt den tillämpliga lagen har sitt säte i denna stat, kan problem uppstå i annan konventionsstat där domen görs gällande om, exempelvis, enligt lagen i denna andra stat en juridisk persons säte bestäms av dess stadgar och dessa utpekar erkännandestaten. I sådant fall kan erkännande vägras under åberopande av artikel 28 första stycket (Jenard s. 57). Artikel 53 behandlar inte den prejudiciella frågan om erkännande av juridiska personer. Den frågan får avgöras med tillämpning av domstolsstatens egen lag. Bestämmelsen i andra stycket, som innehåller bestämmelser om tillämplig lag vid avgörandet av frågan var en ''''''''trust'''''''' har sitt säte, har behandlats vid artikel 5.6. Artikel 54 innehåller övergångsbestämmelser. De kan sammanfattas enligt följande:konventionen gäller om det rättsliga förfarandet i ursprungsstaten inleddes efter det att konventionen trätt i kraft.konventionen gäller inte om domen i ursprungsstaten meddelades innan konventionen trätt i kraft.konventionen gäller, under vissa förutsättningar, om det rättsliga förfarandet i ursprungsstaten pågick då konventionen trädde i kraft och domen har meddelats därefter. I den sistnämnda situationen får domstolen i verkställighetsstaten pröva om domstolen i urprungsstaten varit behörig att pröva målet. Denna rätt till prövning av behörighetsfrågan -- som således strider mot konventionens grundprincip i övrigt -- motiveras av att konventionen inte var tillämplig i ursprungsstaten för målets anhängiggörande varför svaranden inte hade lagliga möjligheter att bestrida domstolens behörighet. Av första stycket framgår således att konventionen är tillämplig endast på förfaranden som har inletts efter det att konventionen trätt i kraft i ursprungsstaten, dvs. På samma sätt föreskrivs att konventionen inte gäller i fråga om officiella handlingar (actes authentiques; se vid artikel 50) med mindre konventionen trätt i kraft i ursprungsstaten då handlingen upprättades eller registrerades där. Härav följer bl.a. att konventionens behörighetsregler, reglerna om litispendens osv. inte gäller i fråga om rättegångar som har inletts innan konventionen trädde i kraft i rättegångsstaten. Av första stycket framgår vidare att konventionens regler om erkännande och verkställighet är tillämpliga bara om konventionen gällde mellan ursprungsstaten och verkställighetsstaten när det rättsliga förfarandet inleddes (resp. den officiella handlingen upprättades eller registrerades), dvs. om båda dessa stater har tillträtt konventionen . Enligt huvudregeln skall således rättegången i fråga ha inletts efter det att konventionen trädde i kraft staterna emellan. Från denna regel finns ett undantag i andra stycket (se nedan). En förutsättning för att en dom skall erkännas och verkställas i andra konventionsstater är vidare att domen i fråga har meddelats efter det att konventionen trätt i kraft mellan de två staterna. Konventionens erkännande- och verkställighetsbestämmelser kan således aldrig åberopas i fråga om domar som meddelats före detta datum. Från denna regel finns inget undantag. Av artikel 56 andra stycket framgår att de äldre verkställighetsavtal -- som enligt artikel 55 upphör att gälla i och med ikrafträdande -- fortsätter att gälla konventionsstaterna emellan i fråga om domar som har meddelats före ikraftträdande. I artikelns andra stycke finns ett undantag från regeln om att konventionen måste gälla mellan rättegångsstaten och erkännande-/verkställighetsstaten för målets anhängiggörande. Om rättegången har inletts innan konventionen trädde i kraft mellan de två staterna blir konventionens regler om erkännande och verkställighet tillämpliga om domen meddelades efter konventionens ikraftträdande staterna emellan, förutsatt att domstolen i domstolsstaten har grundat sin behörighet på en bestämmelse som är godkänd enligt behörighetsregler eller om den grundat sin behörighet på en konvention som gällde mellan domstolsstaten och verkställighetsstaten när målet anhängiggjordes. En behörighetsregel som är underkänd enligt godtas också förutsatt att behörighetsregeln fanns i en mellan staterna gällande internationell överenskommelse (jfr bl.a. reglerna i artikel 57). Om domstolen i ursprungsstaten varit behörig på någon av dessa grunder skall domen erkännas och verkställas i andra konventionsstater (förutsatt naturligtvis att någon grund för vägran inte föreligger enligt artiklarna 27 och 28). I tredje stycket finns en speciell övergångsbestämmelse om tillämplig lag i de fall parterna i en avtalstvist skriftligen har kommit överens om att den på avtalet tillämpliga lagen skall vara irländsk lag eller lagen i en del av och . Av bestämmelsen framgår att ett sådant avtal grundar behörighet för domstolarna i resp. den delen av och . Bestämmelsen, som ordagrant tagits över från Brysselkonventionen, avser att skydda parter som ingått sådana lagvalsavtal i förlitan på att avtalet enligt irländsk och brittisk praxis också grundar behörighet (Schlosser p. Bestämmelsen torde sakna större praktisk betydelse i . I denna artikel finns vissa bestämmelser om domstols behörighet i vissa sjörättsmål. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.6. I artikel 54 A har delar av arrestkonventionens regler tagits in. Bestämmelsen gäller numera endast för , , och (, och har tillträtt arrestkonventionen) under längst räknat från ikraftträdandet av för respektive stat. Motsvarande bestämmelser finns i Brysselkonventionen. Arrestkonventionen innehåller i första hand bestämmelser dels om de anspråk för vilka kvarstad och liknande säkerhetstgärder får meddelas, dels om vilka fartyg som får beläggas med kvarstad och dels om domstols behörighet. Enligt arrestkonventionens artikel 2 får kvarstad beviljas endast för s.k. sjöfordringar. Vilka anspråk som omfattas av detta uttryck framgår av artikel 1. Enligt artikel 3 får kvarstad beviljas antingen på det fartyg till vilket sjöfordringen hänför sig eller, med vissa undantag, annat fartyg som tillhör samma ägare. Om, vid skeppslega, befraktaren ensam är ansvarig för den aktuella sjöfordringen får endast detta fartyg eller annat av befraktaren ägt fartyg beläggas med kvarstad. Av artikel 7 framgår att domstolarna i den stat där fartyget har belagts med kvarstad kan vara behöriga att pröva målet också i sak. För behörighet krävs antingen att sådan föreligger enligt den nationella lagen eller att någon av de i artikeln uppräknade förutsättningarna föreligger (av vilka kan nämnas att käranden har hemvist i staten eller att sjöfordringen uppstått där). Alla processuella frågor skall avgöras enligt den nationella lagen. Av bestämmelserna i artikel 54 A motsvarar punkten 1 arrestkonventionens artikel 7, dock med den skillnaden att som grund för behörighet inte kan åberopas en föreskrift i nationell lag. Punkterna 2-4 motsvarar arrestkonventionens artikel 3 och punkten 5 motsvarar arrestkonventionens artikel 1. Av artikel 24 följer att domstol får förordna om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder i sjörättsmål även om den inte är behörig att pröva målet i sak. Domstolens behörighet att pröva målet i dess helhet följer sedan av arrestkonventionens bestämmelser (jfr artikel 57) eller, övergångsvis för vissa stater, av artikel 54 A. Frågan om ett svenskt tillträde till arrestkonventionen övervägs inom . Skulle dessa överväganden leda till att och arrestkonventionen ratificeras , blir artikel 54 A i aldrig tillämplig i . Avdelning VII Förhållandet till Brysselkonventionen och till andra konventioner Denna artikel som behandlar förhållandet mellan Brysselkonventionen och har behandlats i avsnitt 2.7. Punkten 3 har också behandlats vid avsnitt 2.4.4 (jfr artikel 28 andra stycket). Denna artikel som behandlar förhållandet mellan och andra generella verkställighetskonventioner har behandlats i avsnitt 2.8. Av artikel 56 första stycket följer att de konventioner som avses i artikel 55 fortsätter att gälla i den mån de har ett större tillämpningsområde än . Vidare framgår av andra stycket att de fortsätter att gälla för domar som har meddelats före konventionens ikrafträdande; sådana domar kan ju aldrig erkännas och verkställas enligt . Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.8 och vid artikel 54. Beträffande nordiska konvention, se avsnitt 3.3.6. Artikeln, som innehåller regler om förhållandet mellan och andra multilaterala eller bilaterala konventioner som på särskilda områden gäller konventionsstaterna emellan, har kommenterats i avsnitt 2.9. Brysselkonventionens artikel 58 innehåller särskilda bestämmelser om rättigheter som schweiziska medborgare har enligt ett avtal mellan och . Den kunde undvaras i och Brysselkonventionens artikel 58 har genom tillträdeskonvention formulerats om till en övergångsbestämmelse. Att artikelnumret behållits har sin grund i önskemålet att behålla parallelliteten mellan Bryssel- och Luganokonventionerna. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.1. Enligt första stycket får konventionsstaterna ingå avtal med tredje stat som innebär ett åtagande att inte erkänna och verkställa domar som har meddelats i stater som har tillträtt om domstolen har grundat sin behörighet uteslutande på sådana exorbitanta behörighetsregler som avses i artikel 3. Bestämmelsen gör det möjligt att skydda svarande som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i den aktuella tredje staten. Artikeln innebär således att den fria rörligheten för domar kan begränsas i viss utsträckning och har sin grund i att inte har några som helst begränsningar i fråga om domstolars internationella behörighet i de fall svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt . Ett exempel på en sådan konvention som avses i artikelns första stycke är nordiska verkställighetskonvention. I den konventionen åtar sig de nordiska staterna att inte verkställa domar från andra stater om gäldenären har hemvist i något av de nordiska länderna och domstolen i ursprungsstaten grundat sin behörighet på särskilt uppräknade exorbitanta forumregler (bl.a. förmögenhetsforum och kärandens hemvist). Brysselkonventionens motsvarande artikel kombinerad med den nordiska konventionen har således gjort det möjligt för att vägra verkställa domar från andra EG-stater som annars skulle ha verkställts enligt Brysselkonventionens regler. Andra stycket innehåller vissa begränsningar i konventionsstaternas rätt att ingå avtal av det slag som avses i första stycket. De behöver inte kommenteras närmare. Slutbestämmelserna har kommenterats i avsnitt 2.10 och kräver inga ytterligare kommentarer. Protokoll Nr 1 Angående vissa frågor om domstols behörighet, förfarande och verkställighet I denna artikel finns särskilda regler som begränsar användningen av uppfyllelseforum i artikel 5.1 och prorogationsforum enligt artikel 17 i de fall svaranden har hemvist i . Bestämmelsen i första stycket har sin grund i de särskilda ekonomiska förhållandena mellan och som innebär att större delen av de avtal som ingås mellan parter som har hemvist i något av de två länderna regelmässigt skall uppfyllas i . Utan denna undantagsbestämmelse skulle en kärande med hemvist i regelmässigt kunna väcka talan i mot en svarande med hemvist i under åberopande av artikel 5.1. Bestämmelsen i andra stycket har sin grund i att det stora flertalet avtal som ingås av personer bosatta i är internationella avtal. Av detta skäl var det nödvändigt att ställa upp strängare villkor för prorogationsavtal än dem som följer av artikel 17. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1 (under , 2.4.4 och 3.2.1. Jfr också vid artikel 5.1. Artikeln medger att vid deponeringen av ratifikationsinstrumentet reserverar sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa utländska domar som har meddelats mot den som hade hemvist i för talans väckande i fall då domstolen i ursprungsstaten har grundat sin behörighet uteslutande på bestämmelsen i artikel 5.1 (uppfyllelseforum). Vissa ytterligare krav och begränsningar framgår av punkten 1.b) och c) och punkten 2. Artikeln är motiverad av den schweiziska konstitutionen. Denna föremål för en revidering. Reservationen upphör därför att gälla och kan återtas . Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.4 och vid artikel 16.1 b). Den medger konventionsstaterna att under vissa förutsättningar reservera sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa vissa domar som gäller tidsbegränsade nyttjanderättsavtal och där domstolen har grundat sin behörighet på artikel 16.1.b). I avsnitt 3.2.1 föreslås att inte utnyttjar dennna reservationsmöjlighet. Bestämmelserna i denna artikel har kommenterats vid artikel 1 samt i avsnitt 2.4.4 och 3.2.3. I första stycket förskrivs att en person som har åtalats för ett icke uppsåtligt brott -- man har särskilt haft trafikmål i tankarna -- har rätt till försvarare under rättegången även om han inte inställer sig personligen. Konventionen omfattar inte brottmålsrättegångar i och för sig men väl skadeståndsanspråk som handläggas inom ramen för ett straffrättsligt förfarande (jfr vid artikel 1 och artikel 5.4). Om en person döms i sin utevaro för ett trafikbrott i en konventionsstat kommer skadeståndsanspråk i allmänhet att grundas på den fällande domen och i vissa stater är ansvarsfrågan rättskraftigt avgjord genom brottmålsdomen och kan över huvud taget inte omprövas i en senare rättegång rörande ett enskilt anspråk. Det är därför angeläget att se till att svarandens intressen tillgodoses redan under brottmålsrättegången. Artikeln har i första hand utformats med tanke på att lagstiftningen i vissa konventionsstater föreskriver personlig inställelseskyldighet för svaranden även med avseende på det enskilda anspråk som prövas inom ramen för ett brottmålsförfarande. De svenska bestämmelserna i 21 kap. RB om den misstänktes rätt till försvarare uppfyller föreskrifterna i förevarande artikel; de gäller oberoende av ev. skyldighet för den misstänkte att inställa sig personligen till brottmålsrättegången. Det bör framhållas att artikel II inte ålägger konventionsstaterna att tillhandahålla offentlig försvarare. I andra stycket finns bestämmelser som syftar till att ytterligare skydda svaranden i denna typ av mål (jfr vid artikel 27.2). Konventionsstaterna får enligt dessa bestämmelser vägra att erkänna och verkställa en dom rörande ett civilrättsligt anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess av det slag som avses i artikeln, om svaranden inte haft tillfälle att svara i målet. I artikeln syftas därvid på rättegångar där svaranden har ålagts att inställa sig personligen vid rättegången och uteblivit (Jenard s. 63). Att svaranden inte haft tillfälle att svara i målet innebär närmast att han inte har kunnat tillvarata sina intressen genom att företrädas av ombud (''''''''uden at den pågaeldende har haft mulighed for at varetage sine intresser'''''''', ''''''''without the person concerned having had the opportunity to arrange for his defence'''''''', ''''''''sans que la personne en cause ait eu la possibilité de se faire défendre'''''''', ''''''''ohne dass sich der Angeklagte verteidigen konnte''''''''). I avsnitt 3.2.3 föreslås att denna vägransgrund blir obligatorisk i (jfr 3 § i propositionens lagförslag 1). Bestämmelserna i denna artikel, som behandlar kostnader för verkställighetsförfarandet, har berörts i avsnitt 2.4.3. Denna artikel, som behandlar delgivningfrågor, har behandlats vid artikel 20 samt i avsnitt 2.3.5 och 3.2.1. Jag har i sistnämnda avsnitt föreslagit att utnyttjar den i artikelns andra stycke givna möjligheten att reservera sig mot artikelns bestämmelser om att handlingar kan sändas för delgivning mellan konventionsstaterna på tjänstemannanivå. Denna artikel har kommenterats vid artikel 6.2 och vid artikel 10. Denna artikel har kommenterats vid artikel 1 och vid artikel 32. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.3.1 (under , 2.3.3 och 3.3.7. Som framgår av sistnämnda avsnitt bör artikeln föranleda en ändring i sjömanslagen (propositionens lagförslag 4). Artikel Vc i Protokoll Nr 1 till Brysselkonventionen innehåller en särskild bestämmelse som tar sikte på tillämpningen av EGs patentkonvention. Bestämmelsen kunde undvaras i . Bestämmelserna i denna artikel har behandlats vid artikel 16.4. Av bestämmelserna i denna artikel framgår att konventionsstaterna skall underrätta depositarien, schweiziska federala rådet, om de lagändringar som konventionsstaterna vidtar med avseende på olika bestämmelser som omnämns på olika ställen i konventionen (se bl.a. artikel 3) liksom ändringar i företeckningarna i Avdelning III, Avsnitt 2, över de utsedda exekvaturdomstolarna. Konventionsstaterna kan alltså ensidigt besluta om ändringar i sistnämnda hänseende. Bestämmelserna föranleder särskilda föreskrifter för del (8 § i propositionens lagförslag 1). Protokoll Nr 2 Om en enhetlig tolkning av konventionen Innehållet i Protokoll Nr 2 har redovisats i avsnitt 2.11. Protokoll Nr 3 Om tillämpningen av artikel 57 Innehållet i Protokoll Nr 3 har kommenterats i avsnitt 2.9. Den första förklaringen har avgivits av EG-staterna och rör Protokoll Nr 3 och artikel 57. Den har kommenterats i avsnitt 2.9. De båda andra förklaringarna, varav den första har avgivits av EG-staterna och den andra av EFTA-staterna, rör tillämpningen av Protokoll Nr 2 och har kommenterats i avsnitt 2.11. 1991/92 128 6.1 Förslaget till lag med anledning av tillträde till Övervägandena bakom den valda lagstiftningstekniken -- inkorporeringsmetoden -- och lagens närmare innehåll har redovisats i avsnitt 3.3.1 och 3.3.2. Den i antagna konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område skall gälla som lag här i landet. Konventionens svenska, engelska och franska texter finns intagna som bilaga till denna lag. I första stycket föreskrivs att gäller som lag här i landet. Av artikel 65 följer att detta gäller inte bara konventionen som sådan utan även de tre protokollen. De till konventionen fogade förklaringarna omfattas däremot formellt inte. Av konventionens artikel 68 framgår att konventionen är upprättad på fjorton språk och att alla har samma giltighet. I andra stycket i förevarande paragraf har angivits att de svenska, engelska och franska texterna finns fogade som bilaga till lagen. Enligt 14 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar krävs inte att konventionens samtliga språkversioner kungörs. Det räcker att uppgift lämnas om var övriga texter finns tillgängliga. Eftersom den svenska texten har samma vitsord som övriga texter är det i och för sig tillräckligt att foga den svenska texten till lagen. Det är emellertid en fördel för enskilda som vill åberopa konventionstexten utomlands att ha tillgång också till de engelska och franska versionerna. Dessa kan också tjäna till ledning för de svenska domstolarnas tolkning av de olika artiklarna. Om det inte finns någon behörig domstol när svensk domsrätt föreligger enligt denna lag, skall frågan tas upp av . Paragrafen tar sikte på situationer då domsrättsregler leder till att ett mål skall tas upp i men våra interna forumregler inte anvisar någon behörig domstol. Frågan har utvecklats i avsnitt 3.3.2. Ett avgörande som rör ett sådant civilrättsligt anspråk som avses i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 skall varken erkännas eller verkställas här. Artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 till ger möjlighet att i vissa fall vägra erkänna domar som gäller civilrättsliga anspråk prövade inom ramen för ett utländskt brottmålsförfarande. Som framgår av artikeln rör det sig om brottmål avseende icke uppsåtliga brott. Bestämmelsen i förevarande paragraf innebär att möjligheten till vägran att erkänna domar av detta slag har gjorts obligatorisk. Frågan har behandlats i avsnitt 3.2.3. Vid den handläggning som avses i artikel 32 skall hovrätten bestå av en lagfaren domare. För det förfarande som avses i artikel 37.1 och artikel 40 gäller regler om besvär i hovrätt i tillämpliga delar, om inte konventionen föreskriver något annat. En sådan ansökan om ändring som avses i artikel 40 skall göras skriftligen. Den skall ha kommit in till hovrätten från den dag då beslutet meddelades. En domare som har handlagt ett mål enligt artikel 32 är jävig att handlägga mål om samma sak enligt artikel 37.1 och artikel 40. bestämmelser om exekvaturförfarandet ger möjlighet till prövning i tre led. För svensk del skall prövningen i både det första och det andra skedet göras av (jfr avsnitt 2.4.1, 2.4.3 och 3.2.2). Konventionen reglerar till viss del det närmare förfarandet under exekvaturprövningen. I övrigt tillämpas intern rätt (se artikel 33 första stycket). Förevarande paragraf reglerar förfarandet i . Bestämmelsen i första stycket rör förfarandet vid den inledande prövningen enligt artikel 32. Av bestämmelsen framgår att hovrätten vid denna prövning skall bestå av en domare. Det innebär att hovrätten i detta skede inte får avgöra målet i kollegial sammansättning. För detta skede av exekvaturprövningen finns vissa särbestämmelser i konventionen (artikel 33 andra och tredje styckena samt artiklarna 34, 35 och 47-49). I övrigt blir handläggningen densamma som i de verkställighetsmål som handläggs av . I andra stycket regleras det andra skedet av exekvaturförfarandet (artikel 37.1 resp. artikel 40). Bestämmelsen hänvisar till regler om besvär i hovrätt. Det är närmast bestämmelserna i 52 kap. RB som kommer i fråga, t.ex. reglerna om komplettering i 6 § och muntligt förhör i 7 § första stycket. bestämmelser om rättegången i allmänhet är också tillämpliga på förfarandet i den mån de passar in på detta, liksom bestämmelser i annan lagstiftning som kan komma att tillämpas i besvärsmål. I förevarande bestämmelse har markerats att bestämmelserna i gäller endast i tillämpliga delar. Som påpekats i avsnitt 3.3.2 blir det t.ex. aldrig aktuellt att tillämpa bestämmelserna om inhibition i 52 kap. 7 § andra stycket RB. Vidare finns i förevarande bestämmelse en påminnelse om att reglerna i rättgångsbalken är subsidiära i förhållande till konventionens bestämmelser (t.ex. artikel 38). I det andra skedet av exekvaturprövningen gäller vanliga regler om hovrättens sammansättning. Paragrafens andra stycke innehåller också en bestämmelse om klagotidens längd i fall då avgörandet från den inledande prövningen enligt artikel 32 överklagas av borgenären. Denna fråga har nämligen inte reglerats i konventionen (ang. klagofrist för gäldenären, se nedan). Den räknas från det att beslutet meddelades. Det ställs alltså inget krav på delgivning av beslutet. Ansökan om ändring skall ges in till hovrätten, som prövar om den har kommit in i rätt tid. Beslut om avvisning av en för sent inkommen inlaga skall fattas av hovrätten i vanlig sammansättning. Denna fråga har närmare utvecklats i avsnitt 3.3.2.