prop · GF03107 · 1992-01-01 00:00:00 — Ett genomförande av kräver att motsvarande regler införs i svensk rätt. Detta bör ske genom föreskrifter i en förordning. 1991/92:107 Ansökan om godkännande skall enligt LF göras av den som tillverkar läkemedlet. Bestämmelser om sådan ansökan finns också i 13 § och 15 § första stycket LK. Till skillnad från vad som föreslogs i lagrådremissen innehåller paragrafen inte någon motsvarande bestämmelse. Frågan får i stället regleras i förordningsform. Ansökan bör kunna få göras av den som avser att sälja läkemedlet. Begreppet tillverkare har inte definierats i LF men av 7 § LF framgår, att med tillverkning av läkemedel förstås framställning och förpackning eller ompackning. Det är i praktiken vanligt att flera fristående juridiska personer svarar för olika moment i framställningen av ett läkemedel. I läkemedelsverkets praxis har emellertid som tillverkare när det gäller ansökan om registrering godtagits endast det företag, som har ett sådant inflytande över tillverkningen och förpackningen av läkemedlet, att det kan ta ansvaret för de uppgifter som lämnas i ansökan. I allmänhet kommer därför endast det företag som ansvarar för slutkontrollen av läkemedlet i fråga som sökande vid ansökan om registrering. Genom regleringen i paragrafen undviks de problem som nämnts och en överensstämmelse med gällande EG-regler (se direktiv /65/EEG) uppnås. Om det behövs får läkemedelsverket i verkställighetsföreskrifter precisera vem som är behörig sökande i fråga om t.ex. moderbolag och dotterbolag. Självfallet kan sökandens talan hos läkemedelsverket föras av ombud. måste dock en utländsk tillverkare enligt 15 § tredje stycket LK ha ett ombud som är bosatt i . Detta krav behöver ändras med hänsyn till det europeiska integrationsarbetet. En utländsk sökande utanför EES bör även företrädas av ett ombud som är bosatt inom detta område. Föreskrifter i ämnet kan beslutas av regeringen. Den föreslagna lagen reglerar inte frågan om ansökan om tillstånd i de fall det enligt 5 § andra stycket finns särskilda skäl att tillåta försäljning utan att läkemedlet på vanligt sätt godkänts. Närmare bestämmelser om sådana ansökningar bör tas in i en förordning. Frågan om förnyelse av godkännande behandlas i andra stycket. Föreskrifterna är förenliga med regleringen inom EG (se direktiv /319/EEG). För att undanröja eventuell tvekan har det i för- hållande till lagrådsremissens förslag gjorts ett tillägg, där det klargörs att ett godkännande gäller för prövning av ansökan om förnyelse. 8 § Den som ansöker om godkännande eller tillstånd enligt 5 § skall visa att kraven enligt 4 § är uppfyllda. Dokumentation som bifogas ansökan skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande över innehållet i dokumentationen. Paragrafen innehåller bestämmelser om underlaget för läkemedelsverkets prövningar av ansökningar om godkännande och om underlaget för ansökningar om tillstånd enligt 5 §. Dessa frågor har behandlats i avsnitt 2.7 i den allmänna motiveringen. Bestämmelsen i första meningen handlar om bevisbördan för de omständigheter som åberopas till stöd för ansökan. Det slås här fast att bevisbördan åvilar sökanden. Bestämmelsen motsvarar till sitt sakliga innehåll närmast 16 § LK men har inte någon motsvarighet i promemorieförslaget. 1991/92:107 Det är sålunda sökanden som skall visa att läkemedlet uppfyller kraven enligt 4 §. Detta kan inte ske på något annat sätt än att sökanden lämnar in sådan dokumentation som styrker att kraven är uppfyllda. granskning är sålunda primärt en granskning av dokumentationen från sådana utredningar och prövningar som sökanden låtit utföra. Omfattningen av den dokumentation som lämnas måste anpassas till vad som situationen kräver. genomför i allmänhet inte någon experimentell kontroll av läkemedlets sammansättning före registreringen, när det gäller produkter från välkända tillverkare. Även positiva och negativa egenskaper som har betydelse för användningen bedöms på grundval av den dokumentation som tillverkaren lämnat. Huvudregeln är sålunda att det är sökanden som skall tillhandahålla all den dokumentation som läkemedelsverket behöver för sin granskning av produkten. I vissa fall finns dock dokumentationen redan i viss utsträckning tillgänglig hos verket i tidigare ärenden. Det blir därför en uppgift för verket att bestämma vilken dokumentation som krävs i varje särskilt fall. Också i nuvarande praxis är kraven beroende på situationen. På originalläkemedel, dvs. läkemedel med en ny verksam substans, ställs höga krav, medan kraven på synonympreparat inte behöver vara lika omfattande eller ingående. En sådan differentiering av dokumentationskraven förutsätts också i artikel 4 i EG-direkti- vet 65/65 EEG. I viss utsträckning ges det där möjlighet för sökanden att stödja sig på sådan dokumentation som tagits fram av en sökande i ett tidigare ärende om godkännande och som följaktligen finns vid läkemedelsverket. Enligt direktivet är sökanden t.ex. inte skyldig att dokumentera farmakologiska och toxikologiska försök eller kliniska prövningar, om han kan visa att läkemedlet väsentligen motsvarar en produkt som varit godkänd (i vissa fall ) och marknadsförts i staten. Sexårsperioden får enligt direktivet förlängas upp till . Motsatsvis framgår att sökanden i övriga fall måste ta fram en egen dokumentation för att kunna få bifall till sin ansökan. Om och när det föreslagna träder i kraft är det nödvändigt att dessa dokumentationskrav beaktas även i . Bestämmelsen i andra meningen överensstämmer med en bestämmelse i 8 § andra stycket andra meningen i pro- memorieförslagets lagtext. Den har inte någon motsvarighet i LF. I (se särskilt direktiv /319/EEG). finns däremot en motsvarande reglering som anses vara av vikt för att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet skall kunna upprätthållas. Av bestämmelsen framgår, att den dokumentation som bifogas ansökan om godkännande skall ha utarbetats av någon som har tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande över innehållet i dokumentationen. Syftet med och den närmare innebörden av kravet är i första hand att kontrollmyndigheten skall kunna grunda sina bedömningar på ett material som är tillförlitligt. Det blir en uppgift för läkemedelsverket att närmare fastställa vilka krav på kompetens som måste ställas upp. 9 § Den som har fått ett läkemedel godkänt skall följa utveck- lingen på läkemedelsområdet, informera läkemedelsverket om nya uppgifter av väsentlig betydelse för kontrollen av läkemedlet och inom ramen för godkännandet ändra läkemedlet om det behövs. 1991/92:107Det är uppenbart att en förhandskontroll av de läkemedel som är avsedda för försäljning måste kompletteras med en kontroll som omfattar tiden efter godkännandet (s.k. efterkontroll). EG- reglerna (se särskilt direktiv /65/EEG) innehåller omfattande bestämmelser om sådan kontroll. I paragrafen har tagits in vissa föreskrifter med åligganden för den enskilde som behövs för att efterkontrollen skall kunna genomföras. De motsvarar delvis vad som gäller enligt 19 a § LK och är förenliga med . I förhållande till departementspromemorian har efter påpekande under remissbehandlingen åliggandet för den som fått ett läkemedel godkänt gjorts något snävare på så sätt att bara uppgifter som är av väsentlig betydelse för kontrollen behöver lämnas till läkemedelsverket. Dessutom har en smärre, redaktionell ändring av texten gjorts. En sådan ändring har också gjorts i förhållande till lagrådsremissens förslag. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) framhålls, att det är viktigt att tillverkaren håller sig informerad om sin produkt och lämnar tillsynsmyndigheten alla uppgifter av väsentlig be- tydelse för kontrollen av läkemedlet. Detta är en av förutsättningarna för att kvalitets- och säkerhetskraven skall kunna tillgodoses. I paragrafen åläggs den som fått godkännandet dock mer omfattande uppgifter än i LF. Förutom skyldigheten att följa utvecklingen på läkemedelsområdet har denne ansvaret för att informera läkemedelsverket och att inom ramen för godkännandet ändra läkemedlet om det behövs med hänsyn till kraven i 4 §. Dessa uppgifter framstår självfallet som naturliga för varje seriös tillverkare och marknadsförare av läkemedel. Utvecklingen måste följas i den utsträckning det är nödvändigt för den aktuella produkten. Detta kan kräva vetenskaplig bevakning och uppföljning av biverkningsinformationen. 10 § skall fortlöpande kontrollera ett läkemedel som har godkänts och pröva om godkännandet fortfarande bör gälla. Verket får förelägga den som fått godkännandet att visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet. Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8) och motiveringen till 9 § framgår, att det är väsentligt att den kontroll som prövningen av ansökan om godkännande innebär följs upp av en efterkontroll. De grundläggande föreskrifterna om läkemedelsverkets uppgifter när det gäller en sådan kontroll finns i paragrafen. Det slås i paragrafen fast att efterkon- trollen är en uppgift för läkemedelsverket och att en omprövning av godkännandet kan ske när som helst efter det att beslutet om godkännandet fattats. Paragrafen motsvarar 15 § andra stycket LF och föreskrifterna där är förenliga med reglerna inom EG (se särskilt direktiv /319/EEG). Av motiveringen till 6 § framgår, att den prövning som föregår läkemedelsverkets beslut om godkännande i allt väsentligt bygger på de uppgifter och den dokumentation som tillverkaren lämnar i ärendet om godkännande. Några andra källor till information om tillverkarens produkt finns då i egentlig mening inte heller. Efter godkännandet kommer läkemedlet emellertid i allmän användning och uppgifter om värdet av läkemedlet, dess plats i terapin och biverkningar kommer in. är för sin efterkontroll beroende av uppgifterna om biverkningar. 1991/92:107om vissa biverkningar skall lämnas enligt läkemedelsverkets cirkulär (LVFS 1990:8) angående anmälan om läkemedelsbiverkningar. En sådan rapportering kan behövas även i fråga om veterinärläkemedel. I efterkontrollen genomför verket även egna undersökningar och analyser. Även efter godkännandet är det dock tillverkaren som har de bästa kunskaperna om produkten. Visserligen har den som fått godkännandet enligt 9 § skyldighet att så snart det behövs lämna information till verket om läkemedlet. Det är ändå ofrånkomligt, att verket måste ges befogenhet att i vissa situationer formellt förelägga denne att visa att läkemedlet uppfyller kraven på läkemedel. Av allmänna förvaltningsrättsliga principer följer, att verket måste ha en saklig grund för föreläggandet och att ett föreläggande följaktligen bara kan meddelas om det finns anledning att sätta ändamålsenligheten i fråga. Det kan å andra sidan inte krävas att verket redan har sådana uppgifter tillgängliga, som gör det uppenbart att läkemedlet inte längre bör vara godkänt. Befogenheten fyller därför den funktionen, att verket i situationer, när det av något skäl finns anledning att pröva frågan om läkemedlets fortsatta godkännande, kan få ytterligare underlag för sin prövning av denna fråga. Om den rådgivande läkemedelsnämnden gör bedömningen, att det är tveksamt om ett läkemedel alltjämt uppfyller kraven för godkännande, bör vanligtvis förutsättningar för ett föreläggande anses föreligga. 11 § får ålägga den som fått ett läkemedel god- känt att återkalla läkemedlet från dem som innehar det 1. om det behövs för att förebygga skada, 2. om läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål, 3. om det inte är av god kvalitet, eller 4. om väsentliga krav i samband med tillverkning eller import inte uppfylls. 1991/92:107 Återkallelse har den innebörd som följer av 8 § andra stycket produktsäkerhetslagen (1988:1604). Frågan om återkallelse har behandlats i avsnitt 2.8 i den allmänna motiveringen. Paragrafen, som ger läkemedelsverket möjlighet att besluta om återkallelse av ett läkemedel från marknaden utan att något beslut fattats om att ett godkännande skall upphöra att gälla, har inte någon motsvarighet i LF. Frågan behandlas dock i EG-reglerna (se direktiv /319 och 81/851/EEG). Bestämmelserna i paragrafen är förenliga med dessa regler och är avsedda att ha företräde framför motsvarande be- stämmelser i produktsäkerhetslagen (1988:1604). I förhållande till departementspromemorian har utan någon saklig ändring grunderna koncentrerats något och en redaktionell jämkning skett så att åläggande om återkallelse skall riktas direkt till den som fått ett läkemedel godkänt. Efter en smärre jämkning av lagrådsremissens förslag framgår nu adressaten för återkallelsen direkt av lagtexten. Redaktionell karaktär har också det tillägg som gjorts i andra stycket, där återkallelsens innebörd klargörs. Förutsättningarna för återkallelse framgår av första stycket och är att återkallelse behövs för att förebygga skada, att läkemedlet inte är verksamt för sitt ändamål, att det inte är av god kvalitet eller att väsentliga krav i samband med tillverkning eller import inte uppfylls. I fråga om återkallelse vid brister i samband med tillverkning eller import är det en förutsättning att väsentliga krav inte uppfyllts. I övriga fall när återkallelse är möjlig har det inte skrivits in något väsentlighetsrekvisit i lagtexten. Det ligger emellertid i sakens natur att varje obetydlig brist i det avseende som anges inte kan utgöra grund för återkallelse. Även i dessa situationer måste med andra ord bristen vara beaktansvärd för att den skall kunna föranleda ingripande från läkemedelsverket med stöd av bestämmelsen. Enligt EES-reglerna anges som särskild grund för återkallelse att kontrollen av mellan- eller slutprodukten inte har utförts. Detta behöver dock inte anges uttryckligen, eftersom en sådan kontroll innefattas i kontrollen av tillverkningen. Det har i den svenska läkemedelskontrollen lagts stor vikt vid att inrikta kontrollen på hela processen och inte bara på olika led i denna. Vid handläggningen av frågor om återkallelse av ett läkemedel måste bestämmelserna om kommunikation i förvaltningslagen (1986:223) iakttas. Det har därför inte funnits anledning att i lagen ta in någon särskild bestämmelse - efter modell i 4 § andra stycket och 23 § LK - om att den som frågan avser skall ges möjlighet att vidta rättelse. För att undanröja den tveksamhet som i något fall framskymtat under remissbehandlingen, bör det klargöras att bestämmelserna i paragrafen tar sikte på återkallelse från marknaden av själva produkten och inte tillståndet att sälja läkemedlet, dvs. Återkallelsen kan avse t.ex. bara en mindre till- verkningssats men också alla produkter som kommit ut på mark- naden. Det har ansetts obehövligt att närmare reglera hur återkallelsen skall genomföras. Av bestämmelsen i andra stycket framgår dock att återkallelse har den innebörd som följer av 8 § andra stycket produktsäkerhetslagen (1988:1604). Åläggandet skall sålunda avse att den som fått läkemedlet godkänt vidtar någon av de åtgärder som anges där. Vilken av dessa åtgärder som 1991/92:107i det särskilda fallet är bäst ägnad att uppnå syftet med återkallelsen kan inte anges generellt. Det är förmodligen dock sällan möjligt att avhjälpa det fel som skaderisken m.m. hänför sig till genom att t.ex. ändra produkten, s.k. rättelse. Däre- mot är det i många fall säkert lämpligt att varan återtas och att en felfri vara lämnas i utbyte. En annan möjlighet är s.k. återgång sker, dvs. att varan återlämnas men att ersättning i stället lämnas i pengar. 12 § får besluta att ett godkännande skall upp- höra att gälla 1. om den som fått ett föreläggande enligt 10 § inte kan visa att läkemedlet fortfarande uppfyller kraven för godkännandet, 2. om de villkor som angavs vid godkännandet inte följts, 3. om ett åläggande att återkalla läkemedel inte följts, eller 4. om de grundläggande förutsättningarna för godkännandet i andra fall inte längre föreligger. På begäran av den som fått ett läkemedel godkänt skall verket besluta att godkännandet skall upphöra att gälla. Om det är nödvändigt med hänsyn till kravet på kvalitet och säkerhet, måste det som godkännandet avser finnas en möjlighet att fatta beslut om att ett godkän- nande skall upphöra att gälla. De omständigheter som kan föranleda ett sådant beslut måste med hänsyn till rättssäkerheten anges noga i lag. Frågan har behandlats i avsnitt 2.8 i den allmänna motiveringen. Alla grunder, som kan leda till ett beslut med innehåll att ett godkännande inte längre skall gälla, har samlats i denna paragraf. Regleringen är förenlig med vad som gäller inom EG (se direktiv /65, 81/851 och 83/570/EEG). I de gällande, svenska bestämmelserna om återkallelse av registrering i 15 § tredje stycket LF har grunderna för återkallelse angivits något annorlunda än i lag- förslaget. I förhållande till promemorians lagtext har grunderna koncentrerats något utan att någon saklig ändring varit avsedd. Dessutom har efter förslag under remissbehandlingen bestämmelserna i första och andra styckena upptagits i omvänd ordning. Detta har i sin tur föranlett en mindre redaktionell ändring av lagtexten. Första stycket har viss motsvarighet i 15 § tredje stycket LF. I förhållande till gällande rätt ges läkemedelsverket genom paragrafen i viss utsträckning ökade möjligheter att besluta att ett godkännande inte längre skall gälla. På motsvarande sätt som i 11 § har det ansetts inte vara nödvändigt att särskilt nämna någon del av tillverkningskontrollen. Om förutsättningar föreligger för ett beslut att godkännandet skall upphöra att gälla, får verket fatta ett sådant beslut, men det behöver inte göra det. Omständigheterna kan t.ex. motivera att tillverkaren först får tillfälle att rätta till det som brister. Vad som sagts om rättelse i mo- tiveringen till 11 § gäller även i övrigt vid handläggningen av frågor om upphörande av godkännande. Beslutet att godkänna ett läkemedel för försäljning grundas på den information som finns vid tillfället för godkännandet. Förhållandena kan senare komma att ändras och det måste därför finnas möjligheter att på nytt pröva om godkännandet alltjämt skall gälla. Ändringen av förhållandena måste avse något av de 1991/92:107krav som gäller som förutsättning för ett godkännande. Detta regleras i första punkten. Behovet av att ompröva ett läkemedel med stöd av bestämmelsen blir dock mindre än vad som är fallet i gällande rätt med hänsyn till att beslut om godkännande generellt har tidsbegränsats enligt 6 § andra stycket. I många fall kan det vara helt klart att förutsättningarna förändrats efter godkännandet. Detta gäller om sammansättningen eller beskaffenheten hos läkemedlet förändrats, vilket i allmänhet kan fastställas vid en analys. Frågan om en förändring ägt rum kan vara svårare att bedöma i de fall förändringen gäller läkemedlets effekt eller biverkningar. Kravet på ändamålsenlighet måste tolkas med hänsyn tagen till de kunskaper om läkemedel och läkemedlens verkningar, som finns . Huvudregeln måste vara att ett läkemedel - när bedömningen görs - skall uppfylla kravet på ändamålsenlighet och att detta skall kunna dokumenteras med ett material som är vetenskapligt godtagbart. Detta betyder med en ökad kunskap att de läkemedel, som godkändes för sedan, i vissa fall inte kan dokumenteras enligt dagens krav. Eftersom många av dessa läke- medel enligt den kliniska erfarenheten kan ha visat sig vara värdefulla och dessutom ha varit i allmänt bruk utan att det funnits särskilda skäl - såsom allvarligare bi- verkningar - att avföra läkemedlen från marknaden, får den beprövade erfarenheten sägas ha ersatt de brister i fråga om dokumentationen som kan förekomma. Det kan sålunda knappast vara meningsfullt att utan särskild anledning och bara av principiella skäl försöka ta bort läkemedel, som anses som värdefulla i vården. Så snart det finns en kliniskt grundad anledning att sätta ändamålsenligheten i fråga, måste däremot ett läkemedels värde prövas på nytt. Detta bör också ske, om t.ex. nya läkemedel inom samma användningsområde godkänns med väsentligt bättre effekt och med likartade biverkningar eller med likartad effekt och mindre allvarliga biverkningar. Den som har fått godkännandet måste ha bevisbördan för att läkemedlet alltjämt har sådana egenskaper att det är motiverat att godkännandet skall bestå. Godkännande av ett läkemedel bör även kunna upphöra om vissa formella förutsättningar brister. I andra och tredje punkterna föreskrivs därför, att godkännandet kan beslutas upphöra att gälla om ett meddelat villkor i samband med godkännandet inte har följts eller om ett åläggande att återkalla ett läkemedel inte har följts. Fjärde punkten ger möjlighet att besluta om att ett godkännande skall upphöra att gälla om vissa av de grundläggande förutsättningarna brister i andra fall än de som nämnts i punkterna 1-3. Åtgärden måste stå i rimlig relation till den brist som föreligger. Det måste också stå klart att bristen inte kan botas med någon mindre ingripande åtgärd. Andra stycket motsvarar i huvudsak 22 § LK. Om den som fått godkännandet begär att detta skall upphöra att gälla, skall läkemedelsverket bifalla begäran. Det kan emellertid diskuteras, om det bör överlämnas åt denne att i alla lägen bestämma över frågan om ett godkännande alltjämt skall gälla. I vissa situationer, t.ex. om en tillverkare av ett värdefullt och unikt läkemedel av något skäl önskar att godkännandet inte längre skall gälla, kan det vara ett sjukvårdsintresse att läkemedlet behålls i handeln. Om detta skall vara möjligt att genomföra mot uppfattningen hos den som 1991/92:107fått läkemedlet godkänt, är det inte tillräckligt att godkännandet består, utan tillverkaren måste kanske även föreläggas att tillverka och sälja sin produkt. Detta framstår emellertid inte som någon lämplig väg och bör därför inte kunna komma i fråga. Önskemålet, att ett visst läkemedel även fortsättningsvis skall finnas att tillgå i vården, får sålunda tillgodoses på andra sätt. bör i dessa situationer diskutera med den som fått läkemedlet godkänt för att utreda skälen till att han anser att godkännandet skall upphöra. 13 § En klinisk undersökning på människor eller djur av ett läkemedels egenskaper (klinisk läkemedelsprövning) får utföras för att utreda i vad mån läkemedlet är ändamålsenligt. Prövningen, som skall vara etiskt försvarlig, får utföras i samband med sjukdomsbehandling eller utan sådant samband. En prövning får utföras på människor endast av en legitimerad läkare eller legitimerad tandläkare och på djur endast av en legitimerad veterinär. Den som utför prövningen skall ha tillräcklig kompetens på det område som prövningen avser. De patienter eller försökspersoner som avses delta i en klinisk läkemedelsprövning skall få sådan information om prövningen att de kan ta ställning till om de vill delta i denna. För prövningar som inte har samband med sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagandet alltid inhämtas. Sådana prövningar får inte företas på den som enligt har god man eller förvaltare eller på den som får vård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. För prövningar som har samband med sjukdomsbehandling skall samtycke till deltagandet inhämtas, om inte synnerliga skäl föreligger att ändå företa prövningen. Paragrafen innehåller sådana bestämmelser om kliniska prövningar som bedömts vara nödvändiga för att skydda dem som deltar i prövningarna. Behovet av skydd har närmare utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7). I huvudsak motsvarar paragrafen 14 a-c §§ LF och 14 a § LK och har en direkt motsva- righet i 13 § första-tredje styckena i departementspromemorians lagförslag. För att ge läkemedelsverket stöd för att kunna precisera kompetensen hos den som utför prövningen har dock ett tillägg gjorts till första stycket. Vissa, redaktionella jämkningar av lagtexten har också skett i förhållande till lagrådsremissens förslag. Frågor om tillstånd och handläggning av tillståndsärenden behandlas till skillnad från i departementspromemorian i en särskild paragraf (14 §).