prop · GG031 · 1992-12-31 00:00:00 — Häri anges olika vägar tillkunskap och ny utveckling, vilka alla fyller sin väsentliga uppgift. Inom uruversitetet ochhögskolor bedrivs såväl forskning som utvecklingsarbete. Forskningen syftartill att vinna ytterligare kunskaper. Inom det konstnärliga området harforskningen en motsvarighet i det konstnärliga utvecklingsarbetet. Inom olikahögskolor pågår ett utveck- lingsarbete som syftartill att främja utvecklingen inom sådana områden Prop. 1992/93:1 som berörsav utbildningen och forskningen. Målenför forskningen ser olika ut beroende på vilken slags forskning det och utveckling () använder i sittarbete tre olika begrepp, nämligen grundforskning, tillämpad forskning ochutvecklingsarbete. Medgrundforskning avses ett systematiskt och metodiskt sökande efter ny kunskapoch nya idéer utan någon bestämd tillämpning i sikte. Grundforskning syftartill att ge bidrag till den vetenskapliga kunskapsmassan inom ett visstområde. Medtillämpad forskning avses ett systematiskt och metodiskt sökande efter kunskapmed en bestämd tillämpning i sikte. Medutvecklingsarbete avses i terminologi ett idérikt och systematisktutnyttjande av vetenskaplig och annan kunskap för att åstadkomma nyaprodukter, nya processer, nya system eller väsentliga förbättringar av nuexisterande sådana. Ettannat sätt att göra distinktioner beträffande forskning är utifrån ansvarsaspekten.När forskarna ges hela ansvaret för hur problemen ställs och uppgifterna lösesoch redovisas, kan man tala om forskning på eget programansvar.Uppdragsforskning innebär att en externbeställare har ett avgörande inflytandepå valet av problemområde. Forskningpå eget programansvar, framför allt grundforskning men även tillämpadforskning, utgör den vetenskapliga basen för universitetens och högskolornashela verksamhet. Uppdragsforskning och utvecklingsarbete i OECDrs bemärkelseintar en väsentlig plats inom universitet och högskolor, inte minst därför attvi i valt att inte inrätta separata forskningsinstitut utanatt samla resurserna för forskning inom högskolesystemet. Sektorsforskning ochannan uppdragsforskning innebär emellertid inte bara ett finansiellt tillskotttill verksamheten utan är också ett medel att inlemma universitet och högskolori det omgivande samhället, något som kan verka ömsesidigt befruktande. Förekomstenav sektoriellt initierad forskning vid universitet och högskolor bör dock inteleda till en tudelning av verksamheten, som t.ex. innebär att lärare ochforskare inom en institution anställs och arbetar på helt olika villkor. Deexterna uppgifterna får inte ha en sådan omfattning och karaktär att de kommeri konflikt med universitetens och högskolornas primära uppgifter inomutbildning och forskning. Detkonstnärliga utvecklingsarbetet har andra innebörder, att vinna nya kunskaperoch erfarenheter genom att t.ex. vidga gränserna för konsten, utvecklakonstarten och den konstnärliga gestaltningen. 1högskolelagen bör som jag nämnt (avsnitt 4.1) ställas ett generellt kravpå hög vetenskaplig och konstnärlig kvalitet. Kravetpå hög kvalitet kan också sägas ange ett mål för hur arbetet inom forskningenoch det konstnärliga utvecklingsarbetet skall läggas upp. Som verksamheterna ärdefinierade ligger det i sakens natur att några mål i bemärkelsen vad som merkonkret skall uppnås vid ett visst tillfälle, under ett visstbudgetår eller en viss planeringsperiod, inte kan anges när det gällergrundforskning. Om konkreta mål förforskning således inte kan anges av statsmakterna, finns naturligtvis ändåmöjligheter att ge vissa preciseringar för forskningsverksamheten viduniversitet och högskolor. De beslut som regering och riksdag fattar medavseende på detta kommer till uttryck i fakultetsanslaget för respektiveuniversitet och högskola. Jag återkommer till detta senare (avsnitt 11). Enannan sak är emellertid frågan om forskningens frihet. Denna princip är såavgörande för forskningens villkor att den bör ges karaktären av lag. Dennaskall slå fast att för forskningen skall som allmänna principer gälla att 1. forskningsproblem får väljas fritt, 2. forskningsmetoder får utvecklas fritt, samt 3. forskningsresultat får publiceras fritt. 5 Examensordning m.m. för grundläggande högskoleutbildning 5.1 Kritiken mot nuvarande studieoganisation Mittforslag: Den centralt reglerade linjeorganisationen avskaffas. Regeringenbemyndigas att avveckla samtliga allmänna utbildningslinjer fr.o.m. budgetåret1993/94. Skäletför mitt forslag: Som jag inledningsvis anfört har åtminstone sedan 1977 årshögskolereform linjeorganisationen varit det grundläggande studiemönstret förall högskoleutbildning. Huvuddelen av de längre utbildningsprogrammenorganiseras i allmärma utbildningslinjer, som inrättats efter riksdagsbeslut.Dessutom har varje högskolestyrelse kurmat besluta om inrättande av lokala ochindividuella utbildningslinjer. Deindividuella utbildningslinjerna var avsedda att tillgodose önskemål om sådanafriare kombinationer av kurser som inte kan åstadkommas inom linjesystemet iövrigt. Möjligheten att inrätta individuella utbildningslinjer har dockutnyttjats i begränsad utsträckning. Inomlinjesystemets ram har den centrala regleringen mjukats upp under 1980-talet.Från början fastställde Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) en centralutbildningsplan med bestämmelser om det närmare innehållet i utbildningen förvarje allmän utbildningslinje. /89 finns centrala utbildningsplaner i huvudsak endast för sådanautbildningar som är inriktade mot yrken där det finns olika former avofficiellt fastställda legitimations- eller behörighetskrav, dvs. främst vård-och undervisningsyrken. Därmed har det i 3 1992/93. störreutsträckning blivit en uppgift för universitet och högskolor att själva beslutaom innehållet i de olika utbildningarna. sker dock enomfattande central reglering av studievägarna inom universitet och högskolor;under /92 finns 128 av inrättade allmännautbildningslinjer, och för 48 av dessa utbildningslinjer finns centrala, delvismycket detaljerade utbildningsplaner fastställda. Erfarenheterna av 1977 årsstudieorganisation har visat att ett system med centralt fastlagda linjer medyrkesinriktning är behäftat med avgörande nackdelar. Den tilltagande kritikenhar framför allt gällt det förutvarande filosofiska området. Dessutom harifrågasatts om det är nödvändigt och önskvärt att statsmakterna så i detaljreglerar utbildningsutbudet som sker när fastställerplaneringsramar för varje allmän linje vid varje universitet och högskola. Riksdagenhar också, med anledning av kompletteringsproposition (prop.1990/91:150 del II bil. 7, bet. UbU21, rskr. 389) inte haft någrainvändningar mot att det centralt reglerade linjesystemet skall upphöra /94. Minbedömning: beslutas av varje universitet och högskola.All grundläggande högskoleutbildning bör bedrivas i form av kurser. För enutbildning som är avsedd att leda fram till examen bör kurser få sammanförastill utbildningsprogram. Detbör ankomma på regeringen att ge de grundläggande bestämmelserna om examina. Idessa föreskrifter (examensordningen) bör det anges bl.a. vilka examina somfår utfärdas och vilka krav som skall uppfyllas för att få en viss examen (examensbeskrivningar)samt vilka universitet och högskolor som får rätt att utfärda en examen. Denengelska översättningen av respektive examen bör också anges iexamensordningen. Prövningav rätten att utfärda examina görs av regeringen på förslag av det nationellautvärderingssekretariatet. Skälenfor min bedömning: 1 enlighet med vad som redovisades till i 1991 årskompletteringsproposition anser jag att beslut om hur den grundläggande utbildningenskall organiseras inom olika utbildningsområden bör fattas av varjeuniversitet eller högskola. Detta kommer sannolikt att leda till såvälskillnader mellan universitet och högskolor som variationer mellan olikautbildningsområden vad gäller studiernas uppläggning. Utbildningsutbudet kanspänna från individuella studieprogram bestående av fritt valda kurser medolika grad av för- djupning överrekommenderade studiegångar till fasta utbildningspro- Prop. 1992/93:1gram. Jaganser - med stöd av en bred remissopinion - att den nuvarandestudieorganisationen i högskoleförordningen bör ersättas av en examensordningoch att det bör få ankomma på regeringen att bestämma om en sådan. En examensordningtjänar flera syften, nämligen attange krav och inriktning för olika examina, attgenom målformuleringarna i examensbeskrivningarna tillhandahålla ettinstrument för kvalitetskontroll, och attfungera som instrument för lokalisering av vissa utbildningar. Härigenomklargörs också innebörden av olika exanuna för arbetsgivare m.fl. Införandetav en examensordning ligger i linje med min strävan att de beslut som regeringoch riksdag fattar i större utsträckning än vad som är fallet skall inriktaspå resultaten - i kvalitativ och kvantitativ mening - av universitetens ochhögskolornas utbildningsverksamhet. och högskola får därmedta det fulla ansvaret för organisationen av sin utbildning. Närden centrala regleringen i form av ett nationellt linjesystem avskaffas gesuniversiteten och högskolorna större frihet att organisera studierna fram tillde examina som skall förekomma. Detta innebär inte att alla sammanhållnastudier behöver upphöra. Kurser kan av varje universitet och högskolasammanföras till mer eller mindre fasta utbildningsprogram. Detväsentliga i den föreslagna förändringen är att universitet och högskolor nuges rätt och skyldighet att själva ta ställning till i vilken grad en sådan sammanförningär nödvändig eller önskvärd, och hur behovet av samordning skall avvägasgentemot önskemålen om ökad frihet för studenten att själv utforma sinastudier. Studenternas önskemål bör få stor betydelse för hur detta avvägs inomolika typer av studier. Dennya studieorganisationen kommer att medföra större variation och mångfald iutbildningsutbudet vid universitet och högskolor. Även där mer eller mindrefasta utbildningsprogram utformas kan skillnader komma att råda beträffandestudiernas uppläggning, ingångar till programmen, de särskildaförkunskapskraven, utbildningarnas tyngdpunkt och innehåll etc. Isamband med övergången till den nya friare studieorganisationen /94kommer särskilda insatser att behöva vidtas för att informera samtliga berörda,inte minst de blivande studenterna. Även i fort-varighetstillståndet kommer merinformation och studievägledning att behövas än , framför allt avindividuell och mer nyanserad typ, till såväl gymnasie- ochvuxenutbildningselever som till studenter vid universitet och högskolor. Dettaframhålls av många remissinstanser, såsom fackliga huvudorganisationer,universitet och högskolor samt av enskilda personer. Jag erinrar om attservicemyndigheten här har en viktig roU. Det är avgörande föruniversitetens och högskolornas fortsatta utveck- Prop. 1992/93:1 ling attstudenternas möjligheter att röra sig över gränser och mellan universitet ochhögskolor inom landet förbättras. Den ökade variationen i utbildningsutbudetfår inte innebära ökade hinder för en sådan rörlighet. Denuvarande bestämmelserna i förordningen om studentens rätt tilltillgodoräknande av kunskaper och färdigheter bör därför enligt min meningbehållas i huvudsak oförändrade. Det blir också viktigt att universiteten ochhögskolorna i sin tillämpning av dessa bestämmelser inte agerar alltförrestriktivt. Särskild uppmärksamhet bör ägnas denna fråga i den fortsattauppföljningen av universitetens och högskolornas verksamhet. Det gäller inteminst tillgodoräknande av studieperioder i andra länder. Erfarenheterna inomEG visar att det - trots de omfattande utbytesprogram som etablerats -är svårt att förstå varandras utbildningssystem och att utlandsstudier oftastinte får tillgodoräknas fullt ut. mer decentraliserad studieorganisation syftar examensbenämningen i förstahand till att ge information om studiernas omfattning och nivå. Ettförtydligande i examensbeviset vad avser utbildningens innehåll blir en frågaför varje universitet och högskola att besluta om. Information om de studiersom ligger till grund för examen behövs främst som grund för yrkeslivet menockså för fortsatta studier. I detta sammanhang blir också möjligheterna tillinternationella jämförelser allt viktigare. InomNorden finns en överenskommelse om både gemensamtentamensgiltighet och gemensam nordisk arbetsmarknad. Utgångspunkten fördessa avtal är att man respekterar de olika ländernas nationella regler. Någotkrav på anpassning av systemen för examen eller behörighetsgivning finns inte.Tillgodoräknande av utbildning som grund för fortsatta studier beslutar varjeuniversitet eller högskola om. Endast i finns en förordningsregleradrätt att få tillgodoräkna sig studier från andra nordiska länder. EES-avtaletmellan EG:s och EFTA:s medlemsländer kommer att öppna en betydligt större friarbetsmarknad. Inte heller i detta sammanhang finns särskilda krav påutformning av olika länders examenssystem som grund för yrkesarbete ellerbehörigheter. JagvUl dock framhålla att vad som skiljer många europeiska länder från äratt betydligt fler yrken är reglerade i den meningen att det krävs ettexamensbevis för att tillträde till yrket. Detta innebär att för dem som villsöka sig ut på en europeisk arbetsmarknad är det avgörande att ha fullföljt enutbildning och att ha erhållit ett examensbevis. Detta gäller särskilt inom dettekniska området. Detta förhållande gör det enligt min mening än mer relevantatt statsmakterna i fortsättningen fokuserar allt mer intresse på antaletexaminerade och inte på antalet nybörjare. Förett begränsat antal yrken - läkare, sjuksköterska, tandläkare, barnmorska,apotekare, veterinär och arkitekt - har EG antagit direktiv som lägger fastpreciserade utbildningskrav som förutsättning för att få utövayrket, men i övrigt gäller principen om ömsesidigt erkännande av Prop.1992/93:1 olika, men likvärdiga utbildningar. Rättenför respektive universitet och högskola att utfärda en examen bör främst avkvalitetsskäl regleras. och högskolor som har rätt och/ellerskyldighet att utfärda respektive examen bör därför kunna anges iexamensordningen. Denna rätt prövas av regeringen efter förslag från detnationella utvärderingssekretariatet när resultaten från utförda utvärderingarger anledning härtill. Detfinns flera skäl för att regeringen bör ha ett inflytande över lokaliseringenav olika utbildningar. Effektivitets- och kostnadsskäl talar för detta i frågaom framför allt utbildningar som medför stora investeringskostnader och somkräver stora årliga driftskostnader. Det finns vidare ett behov av att kunnagarantera att vissa ämnen eller utbildningar finns vid åtminstone någotuniversitet eller någon högskola. Somjag förut framhållit bör det ankomma på regeringen att besluta om deföreskrifter som bildar examensordningen. Jag vill emellertid härupplysningsvis nämna att jag tänker mig att den lämpligen kan ha formen av enbilaga till den högskoleförordning som måste finnas. Idenna bilaga anges sålunda vilka examina som skall finnas och kraven för atterhålla dem (examensbeskrivningar) samt vilka universitet och högskolor som harrätt att utfärda oUka examina. Ienlighet med promemorians förslag bör i en särskild examensbeskrivning förvarje examen anges de mål och övriga krav som statsmakterna har anledning attställa. Eftersombeskrivningarna knyts till examina bör de utformas så att de anger vilka kravsom skall kunna uppfyllas av den som avlägger en examen. Därmed blir devägledande för uppläggningen av respektive utbildning. Jag anser det dock varaviktigt att principiellt hålla fast vid att olika studieorganisatoriska ochinnehållsliga uppläggningar av utbildningen kan leda till samma mål, och attuniversitet och högskolor skall ha både frihet till och ansvar för valet avolika vägar till dessa mål. Beskrivningarnabör därför utformas på ett sådant sätt att de öppnar för fruktbärandekonkurrens mellan olika universitet och högskolor. Till skillnad mot vad somofta var fallet i de tidigare utbildningsplanerna skall således inte kravenformuleras som mer eller mindre detaljerade bestämmelser om utbildningensinnehåll, om tidsföljden mellan olika moment eller om poängtalen för dem. Beskrivningarnabör så långt som möjligt ta sikte på det förväntade resultatet av studierna. Debör dessutom vara kortfattade och koncentrerade till det väsentliga. Omfattningenav och graden av precisering av kraven kommer dock att variera beroende påvilken verksamhet som utbildningen förbereder för. För vissa utbildningar somdirekt förbereder för speciella yrken, särskilt sådana där legitimationskraveller liknande förhållanden gäller, blir det enligt min mening naturligt attange mera preciserade examensvillkor. Minbedömning: Inom den grundläggande högskoleutbildningen bör det finnas följandefyra generella examina: - Magbterexamen efter studier om minst 160 poäng - Kandidatexamen efter studier om minst 120 poäng - Högskoleexamen efter studier om minst 80 poäng - Konstnärlig högskoleexamen efter varierandestudietider. Skälenför min bedömning: Förslaget i promemorian att införa magisterexamen vid sidanav den redan befintliga kandidatexamen har mött stort gensvar blandremissinstanserna. Därmed markeras betydelsen av fördjupning och kvalitet inomden grundläggande högskoleutbildningen. Även om jag gärna vill understryka attdet inte existerar någon enhetiig internationell examenspraxis innebärförekomsten av båda dessa nivåer i det svenska examenssystemet ändock enanpassning till ett visst internationellt grundmönster, vilket bör komma attunderlätta den internationella rörligheten för svenska studenter. För kandidatexamen ochmagisterexamen bör i enlighet med departementspromemorian gälla särskilda kravpå vetenskaplig fördjupning inom ett ämne, svarande mot vad som kallas60 respektive 80 poängsnivån, dvs. det som tidigare benämndes C- respektiveD-nivån. anser att det börvara ett självständigt arbete om minst 20 poäng i magisterexamen. Krav påenhetliga fakultets- eller ämnesbestämningar framförs av t.ex. I enlighet med vad jagföreslagit beträffande examensordningen får det ankomma på regeringen att geföreskrifter om sådana generella examina som är i fråga. Eftersom saken ärav vikt, vill jag emellertid här ändå något närmare redogöra för vad jag idenna sak avser att föreslå regeringen. För egen del anser jag attdet i de fördjupade ämnesstudierna bör ingå ett självständigt arbete om minst10 poäng för kandidatexamen och ett om minst 20 poäng eller två om varderaminst 10 poäng för magisterexamen. Enligt min mening torde två självständigaarbeten om vardera 10 poäng i ett och samma ämne ställa lika stora krav påsjälvständighet och fördjupning som ett arbete om 20 poäng. Den ämnesmässiga bredden idessa examina behöver inte regleras centralt utöver att den skall omfatta,minst två ämnen. och högskola bör också kunna angehuvudinriktningen av de studier som leder fram till examen genom användning avlämplig förstavelse eller genom en beteckning som anger huvudämnet(motsvarande) i examen. En central reglering av examensbenämningarna riskerarenligt min mening att försvåra okonventionella kurskombinationer. Ett antal av de nuvarandeallmänna utbildningslinjerna samt huvuddelen av de nuvarande lokala Unjerna,svarar inte mot de krav beträffande längd och/eller fördjupning som ställs förmagister- eller kandi- datexamen.För merparten av dessa finns inte heller skäl att inrätta en Prop. 1992/93:1 särskildyrkesexamen. Jag anser att även sådana studier, liksom ämnesstudier av en vissomfattning, bör kunna avslutas med en examen. Flera av remissinstanserna och endel enskilda personer vänder sig mot promemorians förslag att denna skullebenämnas högskoleexamen, då man menar att det innebär en devalvering av detnuvarande högskoleexamensbegreppet. Inget konstruktivt förslag med enalternativ benämning framförs dock. Iavsaknad av ett bättre förslag anser jag att högskoleexamen ändå bör användassom samlingsbegrepp för all sådan utbildning som antingen inte fyller kravenför magister- eller kandidatexamen eller inte leder till en yrkesexamen.Normalt sett bör högskoleexamen avsluta en viss, strukturerad utbildning. Dennärmare preciseringen av innehållet i olika högskoleexamina bör enligt minmening kunna utformas på ett sådant sätt att missförstånd om innehållet iolika typer av högskoleexamina inte kommer att uppstå. Jaganser dock, liksom flera remissinstanser, att högskoleexamen bör ges förstefter sammanlagt minst 80 poängs studier och inte redan efter 60 poäng, vilketföreslogs i promemorian. Studier motsvarande än två årsheltidsstudier är inte tillräckligt för att erhålla en examen. Jaganser, i likhet med den särskilda utredaren för de konstnärliga utbildningarna,att en särskild generell examen bör införas som samlingsbegrepp, nämligenkonstnärlig högskoleexamen. Till detta bör läggas en specificering, t.ex.konstnärlig högskoleexamen i dans eller i fri konst. De olika specificeringärnaoch omfattningen av utbildningen som leder fram till respektive examen framgårnärmare av betänkandet (SOU 1992:12) Konstnärlig högskoleutbildning. När detgäller de exakta be-nänmingarna och rätten att utfärda examina vill jag inväntaremissynpunkterna på detta betänkande. Vadgäller de föreslagna generella examina bör högskoleexamen kunna utfärdas avsamtliga statliga högskoleenheter samt inom de kommunala vårdutbildningarna. Rättenatt utfärda kandidatexamen bör enligt min mening tillkomma samtliga universitetoch samtliga statliga högskolor utom de konstnärliga högskolorna. Flera av dekommunala vårdhögskolorna har framfört starka önskemål att också få rätten attutfärda kandidatexamen. Sådana möjligheter skall kunna öppnas för dessa skolor.Det förutsätts självfallet att de, efter sedvanlig prövning, uppfyller de kravsom jag redogjort för. Magisterexamenställer särskilda kvalitetskrav. Enligt departementspromemorian borde dendärför givetvis få utfärdas av universitet och högskolor med fastforskningsorganisation, dvs. i de ämnen de har forskarutbildning. Om, och i såfall i vilken utsträckning, magisterexamen också skulle få utfärdas utöverdetta borde enligt promemorian prövas i särskild ordning. Högskolornai , , och /har i en särskildframställning begärt att få värderat av utomstående huruvida dekan bedriva kvalificerad utbildning inom givna områden. Ytterligare ett antalhögskolor framför i samband med remissen uppfattningen att de bör tilldelasrätten att utfärda magisterexamen. Dådet dels föreföll råda allmän uppslutning kring införandet av enmagisterexamen, dels ansågs angeläget att studenterna skulle kunna informerasi god tid om olika studiealternativ har regeringenredan uppdragit åt en särskild utredningsman att pröva förutsättningarna föratt ytterligare högskolor - i första hand de fyra nämnda högskolorna - skallkunna tilldelas rätten att utfärda magisterexamen inom vissa ämnen. deben prövning - med hjälp av erforderliga vetenskapligt kompetenta experter - avhuruvida de berörda högskolorna kan bedömas ha tillräcklig kvalitet iutbildningen, t.ex. vad gäller ämnesbredd, lärare, lokaler och utrustning, deben prövning av omfattningen av rätten att utfärda magisterexamen, dvs. vilkaämnesområden rätten avser. Uppdragetbör vara slutfört . 1fortsättningen bör enligt min mening det nationella utvärderingssekretariat,som kommer att inrättas (prop. 1991/92:76, bet. UbU18, rskr.195), svara för dylika prövningar. Som tidigare nämnts är dess uppgift även attpröva fristående universitets och högskolors rätt att utfärda olika examina. Jag vill dockavslutningsvis framhålla att rätten att utfärda examina, inte förutsätts varaen gång för alla given. Detta gäller även universitet och högskolor med fastforskningsorganisation. Villkoret för att ett universitet eller en högskolaskall få behålla eller tilldelas den rätten skall vara att vederbörandeerbjuder utbildningar som fyller de kvalitativa fordringarna. Minbedömning: Utöver de generella examina bör det finnas ett antal yrkesexaminamed särskilda examensbeskrivningar.