prop · GF03159 · 1992-01-01 00:00:00 — I propositionen föreslås att den övre inkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp sänks från nuvarande sju basbelopp till fyra basbelopp, dvs. Förslaget är ett första led i de besparingar på rättshjälpsanslaget som aviserats budgetproposition. Lagändringen föreslås träda i kraft . Lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429) Härigenom föreskrivs att 6 och 12 §§ rättshjälpslagen (1972:429)1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Allmän rättshjälp Allmän rättshjälp beviljas fysisk person i beviljas fysisk person i rättslig angelägenhet, rättslig angelägenhet, om han behöver sådant om han behöver sådant bistånd och hans bistånd och hans beräknade årsinkomst ej beräknade årsinkomst ej överstiger ett belopp som överstiger ett belopp som motsvarar sju gånger det motsvarar fyra gånger det basbelopp enligt lagen basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän (1962:381) om allmän försäkring som gällde försäkring som gällde året innan rättshjälp året innan rättshjälp begärs. Bidrar den rättssökande till underhållet av make, tidigare make, sambo eller eget barn, ökas beloppet enligt första stycket för var och en till vilkens underhåll han på detta sätt bidrar med ett belopp som motsvarar hälften av det basbelopp som anges i första stycket. Med eget barn jämställs härvid annans barn som den rättssökande är underhållsskyldig mot enligt 7 kap. 5 § . Är den rättssökandes betalningsförmåga väsentligt ökad på grund av förmögenhetsinnehav eller annan särskild omständighet eller väsentligt nedsatt på grund av skuldsättning eller annan särskild omständighet, skall den beräknade årsinkomsten jämkas genom att skäligt belopp läggs till eller dras från. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, meddelar närmare föreskrifter för beräkning av den rättssökandes ekonomiska förhållanden. Överstiger ej den rättssökandes beräknade årsinkomst ett belopp som motsvarar två gånger det basbelopp som anges i 6 § första stycket, utgör maximibeloppet för rättshjälpsavgiften grundbeloppet. Maximibeloppet får sättas ned om det finns särskilda skäl. Är inkomsten högre än Är inkomsten högre än som anges i första stycket, som anges i första stycket, utgör maximibeloppet för utgör maximibeloppet för rättshjälpsavgiften rättshjälpsavgiften grundbeloppet ökat med grundbeloppet ökat av den del av av den del av inkomsten som överstiger inkomsten som överstiger två men ej två men ej basbeloppet, av basbeloppet och med fyra den del av inkomsten som procent av den del av överstiger tre men ej fyra inkomsten som överstiger gånger basbeloppet, sex basbeloppet. procent av den del av inkomsten som överstiger fyra men ej fem gånger basbeloppet, av den del av inkomsten som överstiger fem men ej sex gånger basbeloppet, av den del av inkomsten som överstiger sex gånger basbeloppet. Vid tillämpning av andra stycket iakttas att inkomsten avrundas till närmast lägre tusental kronor och maximibeloppet för rättshjälpsavgiften till närmast lägre tiotal kronor. Denna lag träder i kraft . Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde . Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , P. Proposition om sänkt inkomstgräns för allmän rättshjälp Rättshjälpslagen (1972:429, RHL), som trädde i kraft , har till syfte att tillgodose enskildas behov av ekonomiskt bistånd i rättsliga angelägenheter (prop. 1972:4, JuU 12, rskr. Rättshjälp lämnas i fyra skilda former, nämligen som allmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkt i brottmål, rättshjälp genom offentligt biträde samt rådgivning. rättshjälpsproposition angavs att två grundläggande krav skulle ställas upp för rättshjälpen. Det ena var att rättshjälp skulle utgå i varje rättslig angelägenhet där behov av rättshjälp föreligger, vare sig det gällde ett ärende som behandlades av domstol eller av förvaltningsmyndighet eller fråga var om rådgivning eller biträde i övrigt. Det andra kravet var att rättshjälp skulle ges i sådan utsträckning att ingen av ekonomiska skäl skulle vara förhindrad att ta till vara sina rättsliga intressen, men den rättssökande skulle i allmänhet bidra till kostnaderna efter förmåga. Det stod klart att rättshjälpsreformen medförde betydligt större kostnader än vad man hade föreställt sig under reformarbetet. rättshjälpslagen har varit i kraft har lagen också ändrats åtskilliga gånger. vidtogs en serie lagändringar som hade det gemensamma syftet att minska statens kostnader för rättshjälpen. trädde omfattande ändringar i rättshjälpslagen i kraft (prop. 1987/88:73, JuU 21, rskr. Avsikten med denna reform var dock inte att ytterligare skära ned kostnaderna för den allmänna rättshjälpen. Reformen skulle vara kostnadsneutral, och de grundläggande målsättningarna för samhällets rättshjälp skulle stå fast. Tanken var att de begränsade resurser som står till buds för statligt rättsskydd skulle koncentreras till de områden där de bäst behövs. Ändringarna innebar bl.a. att möjligheterna att få allmän rättshjälp åter vidgades genom att inkomstgränsen höjdes. Vidare sänktes rättshjälpsavgifterna, dvs. de avgifter som den enskilde själv skall bidra med. begränsades möjligheterna att få allmän rättshjälp i vissa särskilt kostnadskrävande ärendegrupper, bl.a. sådana där man kunde räkna med att behovet av juridiskt biträde kunde tillgodoses genom försäkringar. En annan linje i reformarbetet har varit att rationalisera administrationen av rättshjälpen. Genom en reform som trädde i kraft har en omfattande datorisering av rättshjälpssystemet genomförts. Många rutiner ute på myndigheterna har härigenom kunnat ersättas av maskinell bearbetning på central nivå. inrättades också en enda rikstäckande rättshjälpsmyndighet, lokaliserad till . Närmare redogörelser för reformarbetet på rättshjälpsområdet finns intagna i prop. 1987/88:73 och 1988/89:117. Även om det reformarbete som ägt rum har varit kostnadsdämpande framför allt såvitt avser den allmänna rättshjälpen har man inte på något avgörande sätt kunnat bromsa ökningarna av statens kostnader för rättshjälpen i stort. Vid en jämförelse med konsumentprisindex var kostnadsökningen för hela rättshjälpsområdet 215 milj. kr. prisläge, vilket motsvarar en ökning . Ökningen för den allmänna rättshjälpen var . I löpande priser uppgick statens kostnader för den allmänna rättshjälpen till 122 milj. kr. för , 130 milj. kr. för , 154 milj. kr. för , 186 milj. kr. för och 226 milj. kr. Den förra regeringen återtog beslutanderätt beträffande vissa rättshjälpstaxor. Anledningen var att man i det rådande samhällsekonomiska läget inte ville vara betagen möjligheten att kontrollera den del av av statens utgifter som består i ersättning till bl.a. biträden i ärenden med allmän rättshjälp och offentliga försvarare. Dessa förhållanden kvarstod också , men den nya regeringens medverkan när det gäller taxor begränsades till den för det ekonomiska utfallet viktigaste komponenten i taxesystemet, nämligen den s.k. timkostnadsnormen för advokatarvodena. fick regeringens uppdrag att utvärdera rättshjälpens effektivitet. I uppdraget ingick bl.a. att analysera kostnadsutvecklingen och möjligheterna att nedbringa samhällets kostnader för rättshjälpen. För att få till stånd en minskning av statens kostnader aviserade regeringen i årets budgetproposition (prop. 1991/92:100, bil 3 s. 131) att den avser att vidta åtgärder för besparingar på rättshjälpsanslaget. Därvid angavs särskilt en sänkning av den övre inkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp som ett tänkbart alternativ. Mot bakgrund av denna och andra aviserade besparingar föreslog jag i budgetpropositionen (s. 133) en minskning av rättshjälpsanslaget med 40 milj. kr. i förhållande till den av beräknade anslagsbelastningen för /93. Regeringens förslag till innebär sålunda att ett belopp om . anvisas till anslaget Rättshjälpskostnader för /93. innehåller olika uppslag till hur man skulle kunna uppnå ytterligare besparingar. Jag avser att arbeta vidare med dessa och andra uppslag och återkomma med förslag till en proposition . En reform kan i sistnämnda delar träda i kraft tidigast och avser därmed endast halva budgetåret. En sänkning av den övre inkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp bör däremot kunna träda i kraft och avse hela budgetåret. Jag vill därför nu ta upp den frågan. Företrädare för , rättshjälpsmyndigheten, , , och statskontoret har beretts tillfälle att lämna synpunkter på ett utkast till proposition i detta ämne. I utkastet föreslås att den övre inkomstgränsen för allmän rättshjälp sänks till fyra basbelopp. , rättshjälpsmyndigheten och har lämnat synpunkter på förslaget. 2 Överväganden och förslag Rätten till allmän rättshjälp har allt sedan RHLs tillkomst begränsats av att den rättssökandes beräknade årsinkomst inte får överstiga ett visst belopp. Fram till var inkomstgränsen knuten till basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den som hade en beräknad årsinkomst som översteg åtta gånger basbeloppet kunde då inte komma ifråga för allmän rättshjälp. I samband med ändringar i RHL upphävdes kopplingen till basbeloppet bl.a. av besparingsskäl och inkomstgränsen bestämdes till ett fast belopp, . Det förutsattes att inkomstgränsen i stället skulle omprövas allt eftersom förändringar i penningvärdet motiverade det. Någon sådan omprövning skedde dock inte förrän genom rättshjälpsreform. Då höjdes i enlighet med förslagen i prop. 1987/88:73 Förbättringar inom rättshjälpssystemet inkomstgränsen från . till sju basbelopp. ligger gränsen vid sju basbelopp, dvs. har inom ramen för sitt uppdrag utvärderat bl.a. kostnadseffekterna av den höjning av inkomstgränsen som gjordes 1988. Beräkningarna bygger på statistik för . Den genomsnittliga kostnaden för staten i ärenden med allmän rättshjälp uppgick till . Den ökning av antalet ärenden med allmän rättshjälp som den höjda inkomstgränsen medförde har antagits vara 2 500 för , vilket alltså motsvarar en årlig ökning med 5 000 ärenden. Med utgångspunkt från dessa beräkningar skulle höjningen av inkomstgränsen till sju basbelopp ha inneburit en årlig kostnadsökning med ca 28 milj. kr. menar dock att kostnadsökningen kan vara lägre än den nu angivna eftersom de ärenden som tillkom avsåg personer i högre inkomstlägen och relativt höga egenavgifter. Om man antar att den genomsnittliga ärendekostnaden för staten i stället uppgår till , kan fördyringen beräknas stanna vid ca 15 milj. kr. har också inom ramen för sitt uppdrag beräknat effekterna av en sänkning av inkomstgränsen. Det måste dock framhållas, vilket också framgår av verkets rapport, att beräkningarna bygger på uppskattningar och får anses osäkra vad gäller de absoluta beloppen. Enligt beräkningar skulle en sänkning av inkomstgränsen till den ännu gällande gränsen . medföra en årlig besparing för staten med ca 15 milj. kr. Om gränsen sänktes ända ned till två basbelopp eller . skulle besparingar på ca 50 milj. kr. har också gjort uppskattningar av rättshjälpstagarnas inkomstnivåer och kommit fram till att drygt hälften av rättshjälpstagarna, , hade årsinkomster som var lägre än . samt att hade inkomster i intervallet 42 000--. Detta innebär att totalt av rättshjälpstagarna hade årsinkomster som var lägre än . Företrädare för , rättshjälpsmyndigheten, , , och statskontoret har som jag tidigare nämnt beretts tillfälle att yttra sig över ett utkast till en proposition vari föreslogs att inkomstgränsen skall sänkas till fyra basbelopp. , rättshjälpsmyndigheten och ifrågasätter om inte en sänkning av den övre inkomstgränsen till fyra basbelopp medför att rättshjälpens grundläggande syften går förlorade. avvisar tanken på att nu genomföra besparingar genom en sänkning av inkomstgränsen. föreslår som en kompromiss att gränsen i stället bestäms till fem basbelopp, medan rättshjälpsmyndigheten menar att de grundläggande syftena inte heller kan bibehållas vid denna gräns. , rättshjälpsmyndigheten och är också kritiska mot beräkningar och menar att de bygger på undermåligt material. Det sägs att uppgifterna som legat till grund för beräkningarna är osäkra och att andelen rättshjälpstagare som kommer att uteslutas från allmän rättshjälp därför kan vara högre än beräkningar visar. Vidare påpekar och rättshjälpsmyndigheten att en sänkning av inkomstgränsen också medför ökade administrationskostnader. menar att besparingseffekterna därför måste ifrågasättas och att en sänkt inkomstgräns också skulle kunna innebära bl.a. att de lönsamma allmänna advokatbyråerna blir en kostnadsbörda för staten. framhåller å andra sidan att en sänkning av inkomstgränsen kan ge ytterligare besparingar eftersom återbetalningsskyldigheten för offentligt försvar enligt 31 kap. 1 § är kopplad till reglerna om allmän rättshjälp. För egen del vill jag anföra följande. Den inkomstnivå som fastställs som övre gräns för när allmän rättshjälp kan beviljas innebär en betydelsefull avgränsning av mottagargruppen. Hur stor del av befolkningen som är berättigad till allmän rättshjälp har varierat mycket över tiden. Med hänsyn till både utvecklingen av inkomstgränsen och inkomsternas utveckling över hela perioden sedan RHL trädde i kraft kan man anta att gruppen rättshjälpstagare -- även med beaktande av den relativt kraftiga höjningen av inkomstgränsen -- har blivit avsevärt mindre än den var . Noteras kan också att den allmänna rättshjälpen reform i huvudsak utnyttjas för familjemål, dvs. mål om äktenskapsskillnad, mål om underhållsbidrag och vårdnadsmål. Klart är, som jag tidigare framhållit, att inkomstgränsen måste sänkas som ett led i strävandena att begränsa statens utgifter för rättshjälpen. En sänkning av den övre inkomstgränsen är en lagtekniskt jämförelsevis okomplicerad åtgärd som kan genomföras redan från . Frågan om till vilken nivå inkomstgränsen bör sänkas måste övervägas mot bakgrund av delvis motstridiga intressen. Nivån får inte bli så låg att syftet med rättshjälpen går förlorat. måste på grund av det statsfinansiella läget sänkningen vara så stor att den verkligen medför besparingar för staten. Den kritik som riktats mot beräkningar gäller bl.a. uppgiften om hur stor andel rättshjälpstagare som skulle ställas utanför möjligheten till allmän rättshjälp om inkomstgränsen sänks. Det skall medges att beräkningarna har ett betydande mått av osäkerhet. Enligt min mening ger emellertid beräkningarna vissa indikationer på de relativa effekterna av olika åtgärder, dvs. vilka förändringar som kan förväntas vara mest betydelsefulla. Enligt min mening kan en relativt kraftig sänkning av inkomstgränsen genomföras utan att man för den skull gör avkall på syftet bakom rättshjälps- lagstiftningen. En sänkning så långt som ned till den nivå som gällde åren 1983- 88, , skulle -- trots att det är fråga om en mer än 50-procentig sänkning -- ändå inte innebära att av dem som kan få rättshjälp skulle ställas utanför. En sänkning av inkomstgränsen till fyra basbelopp, dvs. räknat basbelopp eller . räknat basbelopp, skulle mot bakgrund av beräkningar innebära besparingar för staten i storleksordningen 15 milj. kr. En sänkning till fem basbelopp, dvs. respektive , skulle innebära att besparingen stannade vid mellan 4 och 5 milj. kr. Den andel rättshjälpstagare som utesluts från möjligheten att få allmän rättshjälp blir naturligtvis mindre ju högre den övre gränsen sätts. Hur stor del av befolkningen som är berättigad till allmän rättshjälp har som jag tidigare nämnt varierat över tiden, bl.a. genom förändringar av den övre inkomstgränsen. Det belopp, , som gällde före höjningen av inkomstgränsen motsvarar . prisnivå beräknat efter konsumentprisindex. Det kan vara rimligt att den nya inkomstgränsen ligger inom ramen för de nu angivna beloppen. Jag förordar mot denna bakgrund att den övre inkomstgränsen för allmän rättshjälp bestäms till fyra basbelopp. Härigenom koncentreras de begränsade rättshjälpsresurserna till de lägre inkomstskikten. Jag är medveten om att det inte går att göra exakta prognoser om utfallet av en sådan ändring, men så mycket står klart att besparingen åtminstone ligger i storleksordningen 15 milj. kr. Jag har svårt att se att den nya gränsen, som anknyter till de nivåer som gällde , medför att rättshjälpens grundläggande syften omintetgörs. Och farhågor beträffande de allmänna advokatbyråerna finner jag i sak ogrundade och principiellt ovidkommande. Med hänsyn till den gynnsamma utvecklingen av inflationsbekämpningen vill jag i vart fall för dagen inte slopa den från lagteknisk synpunkt ändamålsenliga kopplingen till basbeloppet. Inkomstgränsen bör alltså även fortsättningsvis bestämmas som en multipel av det basbelopp enligt lagen om allmän försäkring som gällde året innan rättshjälp begärs. Jag vill nämna att mitt förslag som påpekar får betydelse också för tilltalade i brottmål när det gäller deras skyldighet att till staten återbetala rättegångskostnader. Mitt förslag innebär att en ensamstående utan försörjningsbörda som söker allmän rättshjälp får ha en årsinkomst på högst . för att kunna komma i fråga för allmän rättshjälp, medan årsinkomsten för den som söker får uppgå till högst . Har den rättssökande försörjningsbörda gentemot barn höjs gränsen med ett halvt basbelopp per barn, dvs. respektive , och den som har två barn får alltså ha en årsinkomst om högst . Förslaget bör träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs inte. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429). På grund av frågans beskaffenhet skulle lagrådets hörande sakna betydelse. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att anta förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429). Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå att anta det förslag som föredraganden har lagt fram. Propositionens huvudsakliga innehåll 1 Propositionens lagförslag 2 1 Inledning 4 2 Överväganden och förslag 6 3 Upprättat lagförslag 9 4 Lagrådets hörande 9 5 Hemställan 9 6 Beslut 9 1 Lagen omtryckt 1983:487. 2 Senaste lydelse 1988:213. 3 Senaste lydelse 1988:213