prop · GF03111 · 1992-01-01 00:00:00 — Om exempelvis en bombhund förstör egendom i anslutning till sökandet efter en bomb, bör egendomens ägare kunna få ersättning av staten för det på strikt ansvarsgrund, förutsatt att egendomens ägare inte själv har haft med utplaceringen av bomben att göra. En i denna bemärkelse "oskyldig" skadelidande bör enligt min mening kunna få ersättning oberoende av om polismannen har gjort sig skyldig till någon försummelse i samband med att hunden använts med tanke på att hunden är ett mindre kontrollerbart hjälpmedel för polismannen än t.ex. olika slag av vapen. Man måste räkna med att hunden i överraskande situationer kan göra oväntade saker, hur välutbildad hunden (och hundföraren) än är. Även om hundföraren uppfyller alla aktsamhetskrav när han använder hunden för att genomföra en tjänsteåtgärd, kan det därför uppstå en skada som orsakas av hunden därför att den agerar på ett sätt som avviker från vad som förväntats av den. I själva verket är det kanske den främsta orsaken till att det strikta ansvaret enligt hundlagen bör gälla även i fortsättningen för sådana skador som polishundar orsakar "oskyldiga" skadelidande. Det strikta ansvaret får i dessa fall anses ha till uppgift att kompensera för just den risk som det undantagsvis kan innebära att anlita en polishund som hjälpmedel. Jag återkommer i det följande till hur kategorin "oskyldiga" skadelidande bör avgränsas. Enligt 10 § polislagen får polisman använda våld också när han med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i . Våld får också användas om polismannen med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller område, biträda någon i myndighetsutövning med en sådan eller någon liknande åtgärd eller vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet om det. I de nu angivna fallen får dock våld mot person användas bara om polismannen eller den som han biträder möts av motstånd. I flera av dessa situationer kan det vara till stor hjälp för polismannen att använda en hund för att genomföra tjänsteåtgärden. Så kan t.ex. vara fallet om ett område skall utrymmas. Eftersom anledningen till att polishunden måste sättas in mot någon i dessa fall är att denne gjort motstånd, anser jag att risken för skada bör få bäras av den som gör motstånd. Staten bör således inte ha strikt ansvar för skador som polishunden orsakar en sådan person i dessa fall. Däremot bör självfallet staten svara för sådana skador som orsakats uppsåtligen eller genom vårdslöshet från polismannens sida - t.ex. genom att polismannen använt hunden på ett felaktigt sätt - och för skador som drabbar "oskyldiga" personer. Enligt 10 § polislagen får en polisman använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd också om åtgärden i annat fall än som har angivits är oundgängligen nödvändig för att den allmänna ordningen och säkerheten skall kunna upprätthållas och det är uppenbart att tjänsteåtgärden inte kan genomföras utan våld. Jag anser inte att det finns skäl att bedöma detta fall annorlunda än de övriga fallen i 10 § polislagen vad gäller frågan om undantag från det strikta ansvaret i hundlagen. Sammanfattningsvis anser jag att analysen av 10 § polislagen ger vid handen att om polismannen använt polishunden för att genomföra en tjänsteåtgärd - och här bortser jag från fall då polishunden använts för uppgifter som inte alls har med våldsanvändning att göra, t.ex. inom fjällräddningstjänsten - det i regel är en form av våldsanvändning av i princip samma slag som då en polisman använder sig av t.ex. en batong för att genomföra tjänsteåtgärden. När användandet av hunden medför skador för den som har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande med hunden har varit påkallat för att genomföra tjänsteåtgärden, finns det enligt min mening inte skäl att låta staten ha ett strikt ansvar för skadorna. För skador som drabbar "oskyldiga" personer bör det strikta ansvaret däremot gälla även i fortsättningen. Vid sidan av de nu berörda fallen i 10 § polislagen kan en polisman ha rätt att använda våld också i vissa andra situationer. En sådan är om han handlar i nöd eller nödvärn (se 24 kap. 1 och 4 §§ ). Det finns också bestämmelser om våldsanvändning mot rymlingar m.fl. Rymmer den som är intagen i kriminalvårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad friheten eller sätter han sig med våld eller hot om våld till motvärn eller gör han på annat sätt motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständigheterna kan anses försvarligt för att rymningen skall hindras eller ordningen upprätthållas (24 kap. 2 § ). Även dessa regler kan ge polismän rätt att i vissa fall använda våld. För den händelse att den ifrågavarande våldsanvändningen sker genom att en polishund används i tjänsten, anser jag att dessa fall skall bedömas på samma sätt som fallen enligt polislagen. Det gemensamma för alla de situationer där det strikta ansvaret enligt vad jag har anfört inte bör gälla i fortsättningen är således att hunden orsakar skadan när den används av polismannen i tjänsten. Det leder till tanken om det skulle kunna vara möjligt att föreskriva att skador som polishundar orsakar när de används av polismän i tjänsten generellt skall vara undantagna från det strikta ansvaret. Det skulle innebära att utöver de nu beskrivna situationerna också skulle undantas exempelvis fall då en narkotikahund används för att söka efter narkotika. En fördel med den lösningen är att man inte skulle behöva göra några gränsdragningar mellan olika typer av hundar eller olika typer av uppgifter för att avgöra om undantaget från det strikta ansvaret är tillämpligt. I stället räcker det med att undersöka om polishunden har använts i tjänsten. Ett på detta sätt utformat undantag skulle dock kunna leda för långt om det inte underkastades vissa begränsningar. En begränsning ligger förstås redan däri att undantaget - som jag har nämnt ovan - självfallet inte skall medföra att allmänna skadeståndsrättsliga regler inte skall tillämpas. Om skadan orsakas uppsåtligen eller av vårdslöshet - t.ex. i fallet med tjuven genom att polismannen släpper hunden trots att tjuven redan stannat - skall tjuven således kunna få ersättning med stöd av allmänna skadeståndsregler. Men även andra begränsningar behövs. Om hunden släpps för att stoppa tjuven men den misstar sig och angriper en förbipasserande, oskyldig person som skadas, bör staten självfallet bli skyldig att på strikt ansvarsgrund betala ersättning till den skadelidande. Denna situation bör inte bedömas annorlunda än som skulle ha skett om vilken hund som helst hade skadat någon. Här anser jag inte att det är motiverat med något undantag från det strikta ansvaret. Ett svårare fall gäller om hundföraren av någon anledning tappar kontrollen över hunden och denna åstadkommer skada. Ofta torde väl situationen då vara sådan att hundföraren kan sägas ha gjort sig skyldig till en försummelse, och i så fall föreligger under alla omständigheter ett skadeståndsansvar enligt allmänna skadeståndsregler. Men man kan också hitta situationer där någon försummelse inte kan sägas föreligga. Exempelvis kan det hända att hundföraren i samband med en upploppssituation blir slagen medvetslös av en deltagare i upploppet och att hunden till följd härav kommer loss och biter någon. Om det är en oskyldig förbipasserande som blir biten, är det väl klart att ett strikt skadeståndsansvar bör gälla för staten. Om det är den som slagit polismannen medvetslös som skadas, bör normalt inte någon ersättningsskyldighet för staten föreligga. Skadan har ju i förlängningen uppstått till följd av den skadelidandes eget handlande. Vanliga regler om medverkan till skadan (se 6 kap. 1 § skadeståndslagen) skulle förmodligen i dessa fall oftast leda till att skadeståndsskyldigheten föll bort eller i vart fall att skadeståndet sattes ned. Jag anser emellertid att det är rimligast att detta fall inte omfattas av det strikta ansvaret. den skadelidande är någon som deltagit i upploppet utan att vara den som slagit hundföraren medvetslös, bör det avgörande vara om skäl till ingripande mot honom förelåg eller inte. Om den skadelidande har betett sig så att ett ingripande med hunden är påkallat, är det rimligt att han själv får ta risken för att skadan kan uppstå. Enligt min mening bör gränsen mellan de fall som skall omfattas av undantaget och de fall där ett strikt ansvar fortfarande skall finnas dras så som har föreslagits i promemorian. Synpunkter från några remissinstanser föranleder mig dock att förorda ett annat uttryckssätt än det som har valts i promemorian. Avgörande vid gränsdragningen bör sålunda vara om hunden när den orsakar skadan används i tjänsten och skadan åsamkas någon som har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. Är så fallet, bör undantaget gälla. I annat fall bör det gälla ett strikt skadeståndsansvar för staten även i fortsättningen. Om ett ingripande mot den skadelidande visserligen har varit påkallat - och alltså strikt ansvar inte föreligger - men hundföraren har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i samband med ingripandet, skall frågan om statens skadeståndsansvar bedömas enligt bestämmelserna i 3 kap. skadeståndslagen. Flera remissinstanser har tagit upp bevisbördefrågor. Enligt min mening bör det åligga det allmänna att visa att undantagsregeln är tillämplig, dvs. att visa att ingripandet har skett i tjänsten och att den skadelidandet har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. När det gäller att fördela bevisbördan i de fall då frågan om skadeståndsskyldighet för staten skall bedömas enligt bestämmelserna i 3 kap. skadeståndslagen får de regler tillämpas som i allmänhet gäller härom. 2.3 Vilka skador skall omfattas av undantaget från strikt ansvar? Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Hundlagen innehåller inte några särskilda regler om vilka slags skador som ersätts. Det innebär att den allmänna skadeståndsrättens regler om det skall tillämpas (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen). Enligt dessa regler ersätts person- och sakskada. förmögenhetsskada ersätts bara om den vållats genom brott eller genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning (se 2 kap. 4 § och 3 kap. 2 § skadeståndslagen). När ett skadeståndsanspråk grundas på det strikta ansvaret och inte på vållande blir det alltså inte aktuellt att ersätta ren förmögenhetsskada. Ideell skada ersätts i princip bara i samband med personskada (se 5 kap. 1 § skadeståndslagen; jfr dock 1 kap. 3 §). När det gäller omfattningen av ett blivande undantag från det strikta ansvaret i hundlagen kan man ställa frågan om undantaget bör omfatta både personskada och sakskada eller begränsas till att avse bara det ena skadeslaget. Den som drabbas av en personskada är genom socialförsäkringssystemet i princip i de flesta fall garanterad kompensation för sjukvårdskostnader och andra liknande utgifter och för förlorad arbetsförtjänst. Vad det i praktiken handlar om när ersättning för personskada skall bestämmas enligt hundlagen är därför ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan. Att den som själv har föranlett ingripandet med hunden inte får ersättning på strikt ansvarsgrund för sveda och värk etc. framstår inte som särskilt anmärkningsvärt. Den skadelidande har ju däremot i ett sådant fall i regel fått ersättning för sjukvårdskostnader och förlorad arbetsförtjänst genom socialförsäkringssystemet. Däremot ersätter socialförsäkringssystemet inte sakskador. Man skulle därför kunna fråga sig om det strikta ansvaret enligt hundlagen generellt borde behållas för sakskador så att ingen skadelidande - alltså inte ens den som själv föranlett polisingripandet med hunden -skulle behöva riskera att inte få ersättning för sina kostnader (t.ex. för förstörda kläder). Även om det kan finnas humanitära skäl som talar för att en skadelidande alltid - oberoende av egen skuld - skulle få ersättning för sina kostnader, framstår det enligt min mening som egendomligt om ett undantag från det strikta ansvaret skulle gälla bara för personskador men inte för sakskador. För "skyldiga" skadelidande skulle rätten till ersättning för sakskador då framstå som starkare än rätten till ersättning för personskador. Med tanke på att personskador nog i allmänhet - och kanske särskilt när det gäller skador som orsakas av hund - framstår som allvarligare än sakskador skulle ett så utformat undantag från det strikta ansvaret framstå som föga lyckat. Jag anser därför att undantaget från det strikta ansvaret bör avse både personskador och sakskador. 2.4 Vilka polishundar bör omfattas av undantaget från det strikta ansvaret? Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks av de flesta remissinstanserna. En remissinstans anser att undantaget skall vara tillämpligt oavsett vilken slags hund som har använts för att genomföra tjänsteåtgärden. Skälen för mitt förslag: Som jag har berört (se avsnitt 2.1) finns det inom polisväsendet olika slag av tjänstehundar, beroende på vilka slag av uppgifter de utbildats för (övervakningshundar, bombhundar, narkotikahundar och fjällräddningshundar). Som också har nämnts (avsnitt 2.2) är det inte lämpligt att vid utformningen av ett undantag göra detta tillämpligt på endast en eller vissa av dessa typer av hundar. Det skulle kunna leda till gränsdragningsproblem och framstår dessutom enligt min mening inte som adekvat med tanke på syftet med undantaget. I stället har jag tidigare föreslagit att - oavsett vilken typ av hund som använts - skador som polishundar orsakar när de används av en polisman i tjänsten generellt skall vara undantagna från det strikta ansvaret, förutsatt att den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat (se avsnitt 2.2). Många polishundar ägs av staten. Men det finns också polishundar som ägs av sina hundförare (jfr vad jag har anfört om detta i avsnitt 2.1). I det senare fallet har ett särskilt avtal om användandet av hunden i polistjänsten ingåtts mellan hundägaren och staten. Enligt min mening finns det ingen anledning att inte låta ett undantag från det strikta ansvaret omfatta också dessa hundar. Varken hundägaren eller staten bör alltså bära ett strikt skadeståndsansvar för sådana hundar när dessa används av polismän för att genomföra tjänsteåtgärder. Det skulle kunna övervägas att låta undantaget gälla även fall då en polisman har använt en annan hund än en tjänstehund för att genomföra en tjänsteåtgärd. En sådan lösning har förordats av kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Det är möjligt att en sådan lösning, i vart fall utifrån teoretisk synvinkel, skulle vara enklare att tillämpa. I praktiken förekommer det emellertid knappast att hundar som inte är tjänstehundar används för att genomföra en polisiär tjänsteåtgärd. Skulle det ske, anser jag att det är rimligast att bedöma denna situation på samma sätt som när en privat hund används av andra än polismän. Huvudregeln i 6 § hundlagen om strikt ansvar för skador som hundar orsakar bör därför gälla i dessa fall. 2.5 Skall undantaget från det strikta ansvaret omfatta även andra hundar än polishundar? Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Inom försvarsmakten används hundar för bl.a. bevaknings- och skyddsändamål. Sådana hundar kan ibland få samma eller liknande uppgifter som en del av polishundarna. I polislagen (se 23 §) har sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning likställts med polisman i flera avseenden när det gäller rätten att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Om den militäre vakten i tjänsten är utrustad med hund, kan han alltså i stor utsträckning använda hunden för ett ingripande på samma sätt som en polisman. Jag anser därför att det finns anledning att vid utformningen av undantaget från det strikta skadeståndsansvaret i hundlagen likställa sådan militär vakt med polisman. Liksom när det gäller polishundarna bör undantaget bara avse försvarsmaktens tjänstehundar. Jag vill dock understryka att det undantag från det strikta ansvaret i hundlagen som jag nu föreslår gäller bara för hund som används av militär vakt för att vidta sådana åtgärder som anges i 23 § polislagen. Om hundar används i annat sammanhang inom försvarsmakten, skall undantaget inte tillämpas. Frågan om statens ansvar för skador som orsakas av militärens hundar i sådana fall får tas upp i den fortsatta översynen av det allmännas skadeståndsansvar. Vad jag nu har anfört om militär vakt skulle i och för sig kunna gälla även sådan tjänsteman vid som enligt 23 § polislagen likställts med polisman vid tillämpningen av vissa av reglerna i 10 § polislagen om rätt att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Det har emellertid upplysts att man inom inte använder hund för de uppgifter som är föremål för diskussion i denna promemoria. Jag anser därför inte att det finns skäl att likställa tjänsteman inom med polisman när det gäller det nu aktuella undantaget från den strikta skadeståndsansvaret i hundlagen. I och för sig skulle det kunna tänkas att det finns även andra statliga tjänstehundar än de nu berörda som borde omfattas av ett undantag, t.ex. tullens hundar och kriminalvårdens hundar. I fråga om dessa krävs det dock enligt min mening mer ingående överväganden än som kan göras i detta lagstiftningsärende. Behovet av förändringar är inte heller akut beträffande dessa fall. Jag anser att de bör behandlas inom ramen för det arbete som bedrivs av kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar. Detsamma får enligt min mening anses gälla beträffande de hundar som används av ordningsvakter och väktare. Dessa hundar skall inte användas för att genomföra tjänsteåtgärder utan enbart som personligt skydd. För dessa fall torde nuvarande regler för övrigt i allmänhet ge ett rimligt resultat. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser. Tre remissinstanser har som tidigare redovisats avstyrkt eller ifrågasatt att en lagändring görs nu och anfört att frågan om statens skadeståndsansvar bör behandlas i annat sammanhang. Skälen för mitt förslag: Som jag inledningsvis har anfört (se avsnitt 1) är det angeläget att ett undantag från det strikta skadeståndsansvaret enligt vad jag har föreslagit i tidigare avsnitt kan träda i kraft års fotbollsEM börjar. Det innebär att lagändringen bör träda i kraft . Det lär knappast vara möjligt - med hänsyn till när frågan kan bli föremål för prövning - att åstadkomma att lagändringen kan träda i kraft tidigare än så. Lagändringen skall gälla för skador som uppstår efter det att den har trätt i kraft. För skador som har uppstått före ikraftträdandet skall äldre föreskrifter gälla. Detta följer av allmänna rättsgrundsatser och behöver inte regleras i några övergångsbestämmelser (jfr prop. 1972:5 s. 593). 2.7 Kostnader och resursbehov har i sitt remissvar anfört att den ekonomiska vinst som staten eventuellt kan göra till följd av en minskning av skadeståndsansvaret måste vägas mot den ökning av utredningskostnaderna som den föreslagna bestämmelsen kan förväntas medföra. Han har därvid påpekat att en omfattande utredning kan bli nödvändig för att konstatera om undantagsregeln blir tillämplig eller inte. Jag håller med om att utredningen med den nya bestämmelsen kan bli mer komplicerad än vad som har varit fallet. Skillnaden skall dock inte överdrivas. Även den nu gällande bestämmelsen i 6 § hundlagen föranleder viss utredning. De faktiska omständigheterna måste utredas i varje enskilt fall. Det kan också finnas skäl att göra en bedömning av om skadeståndet bör jämkas enligt bestämmelsen i 6 kap. 1 § skadeståndslagen. I de flesta fall torde utredningsbehovet bli ungefär detsamma med den nya regeln. Därtill kommer att undantagsbestämmelsen bör leda dels till att färre yrkanden om skadestånd kommer att framställas, dels till att ersättning kommer att betalas ut i ett färre antal fall. Enligt min bedömning kommer den föreslagna lagändringen därför sammantaget inte att medföra några ökade kostnader för det allmänna eller något ökat resursbehov. 3 Upprättat lagförslag I enlighet med vad jag har anfört har inom , i samråd med chefen för , upprättats förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. Lagrådet har granskat lagförslaget. Förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter 6 § Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgas utgiva äger han söka åter av den som vållat skadan. Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att ingripa mot honom. Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Ändringen innebär att det i 6 § har lagts till två nya stycken, tredje och fjärde styckena. Enligt första stycket i paragrafen bär hundägaren ett strikt skade- ståndsansvar för skador som hunden har orsakat. Han har dock regressrätt mot den som vållat skadan. Bestämmelsen i andra stycket innebär att den som använder hunden eller fungerar som fodervärd eller liknande också - solidariskt med ägaren - bär ett strikt skadeståndsansvar för skador som hunden orsakar. I tredje stycket görs ett undantag från det strikta ansvaret. Det ansvaret gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund som används av polisman i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. För att undantaget skall gälla skall det alltså vara fråga om en situation där hunden har använts av en polisman i tjänsten. Det saknar betydelse i och för sig vilken slags åtgärd i tjänsten som det rör sig om. Vilken tjänsteåtgärd som helst duger. En annan sak är att användningen av hunden ofta är att beteckna som våldsanvändning. För att polismannen skall ha rätt att använda våld måste det finnas lagligt stöd för det (t.ex. i 10 § polislagen eller 24 kap. ). Om polismannen har överträtt sina befogenheter i det avseendet, föreligger i regel en försummelse. Detta kan göra att skadeståndsskyldighet för staten gentemot den skadelidande föreligger på grund av allmänna skadeståndsrättsliga regler (se 3 kap. skadeståndslagen). Den frågan skall beröras ytterligare nedan. Däremot kan den omständigheten att polismannen överträtt sina befogenheter att använda våld (hunden) för att genomföra tjänsteåtgärden inte medföra att undantaget i tredje stycket inte blir tillämpligt. Så länge hunden använts av en polisman i tjänsten gäller undantaget (se dock nedan beträffande kravet att den skadelidande skall ha betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat). Huruvida ingripandet med hunden har skett i tjänsten skall fastställas objektivt. För frågan om undantaget i tredje stycket skall tillämpas saknar det betydelse vilken uppfattning som de inblandade personerna kan ha haft om detta.