prop · GF03111 · 1992-01-01 00:00:00 — Likaså saknar det betydelse för denna fråga om den skadelidande har förstått att det var fråga om ett polisingripande. Vilken hund som har använts vid ingripandet saknar också betydelse för frågan om undantaget skall tillämpas. Det räcker med att polismannen har använt en tjänstehund - vilken som helst - för att genomföra tjänsteåtgärden. En annan sak är att polismannen på grund av tjänsteföreskrifter eller annat kan ha haft skyldighet att använda bara en viss eller vissa hundar. Men detta saknar betydelse för frågan om undantaget i tredje stycket är tillämpligt. Att polismannen använt en annan hund än han haft lov till kan inte heller automatiskt anses utgöra en försumlighet som kan grunda skadeståndsansvar för staten enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. Det kan ju t.ex. hända att den hund han använt har varit mycket lämpligare för uppgiften än den hund som han egentligen har haft skyldighet att använda. Om polismannen använt en hund för en uppgift som den inte är lämplig för, kan det ibland bedömas som försumligt. Det är dock inte alltid så. föreligger kanske ett så starkt behov av en insats med hund att det får godtas att en hund som inte är helt lämplig för åtgärden används därför att ingen lämpligare hund finns tillgänglig, i vart fall inte på platsen och den behövs. Frågan om försumlighet får dock - som har framhållits - ingen betydelse för frågan om undantaget från det strikta ansvaret skall tillämpas. Den får däremot betydelse för frågan om skadeståndsskyldighet kan föreligga på grund av allmänna skadeståndsrättsliga regler. Undantaget tar i första hand sikte på sådana situationer då polismannen har använt hunden för att genomföra en tjänsteåtgärd. Detta innebär att polismannen (eller dennes förman) har bestämt att hunden skall sättas in. I utförandet av uppgiften dirigeras hunden då av polismannen. Ett problem i detta sammanhang är att hunden som "redskap" kan vara mindre beräknelig än andra redskap som en polisman har till sitt förfogande för att genomföra en tjänsteåtgärd, t.ex. batong eller pistol. Hunden kan ju undantagsvis ta egna Denna situation har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.2. Vid tillämpningen av undantagsregeln i tredje stycket saknar det dock betydelse om hunden har tagit egna initiativ medan den utför den uppgift som polismannen använder den för. I och med att polismannen har använt hunden i tjänsten blir undantaget tillämpligt. Detta gäller även om hunden på eget initiativ gör annat eller mer (mindre) än vad polismannen förväntat sig. Givetvis kan det kanske vara försumligt av polismannen att inte förvänta sig ett visst agerande från hundens sida eller inte i vart fall inse risken för detta, men det påverkar inte frågan om undantaget i tredje stycket är tillämpligt eller ej. Svårare att bedöma blir däremot den situationen att polismannen har med sig hunden i tjänsten men inte har bestämt sig för att använda hunden för något visst ändamål, när plötsligt något händer som gör att hunden - kanske på grund av tidigare träning - agerar på eget initiativ. Ett exempel kan vara att polismannen utsätts för ett överraskande angrepp och hunden går till attack mot angriparen för att skydda sin förare utan att denne beordrat hunden att göra det. Även i detta fall bör det dock anses att hunden används av polismannen i tjänsten. Om polismannen hunnit reagera, skulle han utan tvekan ha givit hunden order om att agera, i vart fall om angreppet var av allvarligare slag. Att hunden spontant attackerar den som angriper föraren ingår för övrigt i det intränade beteendemönstret hos i vart fall övervakningshundarna. Det finns inte heller några sakskäl som talar för att undantagsregeln inte skulle vara tillämplig i dessa fall. Den som angriper en polisman som har med sig en hund måste rimligen själv få bära risken av att skadas genom en attack från hundens sida. I de båda nu berörda fallen där hunden agerar helt eller delvis på eget initiativ måste det dock krävas av polismannen att denne gör vad han kan för att begränsa hundens insats till vad som behövs för att tjänsteåtgärden eller nödvärnshandlingen skall kunna genomföras. I annat fall får polismannen i regel anses ha gjort sig skyldig till försummelse. I nödvärnsfallet gäller dock särskilda ansvarsbefrielseregler (jfr 24 kap. ). I avsnitt 2.1 i den allmänna motiveringen har berörts vad som avses med begreppet tjänstehund. Vad som avses med polisman framgår i första hand av 2 § polisförordningen (1984:730). Till följd av bestämmelserna i 11 § förordningen (1980:123) med reglemente för militärpolisen och 1 § andra stycket förordningen (1986:616) om beredskapspolismän är även militärpolisman och beredskapspolisman att anse som polismän vid tillämpningen av bestämmelserna i förevarande tredje stycke. Att vissa militära vakter skall likställas med polismän vid tillämpningen av tredje stycket framgår av fjärde stycket. Av tredje stycket framgår vidare att undantaget från det strikta skadeståndsansvaret inte drabbar alla skadelidande utan bara vissa. En förutsättning för att undantaget skall vara tillämpligt är nämligen att den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att ett ingripande mot honom har varit påkallat. Den skadelidande skall alltså ha gjort eller underlåtit att göra något, och hans handlande eller underlåtenhet skall vara orsaken till att polismannen måste göra ett ingripande. Ett exempel är att det varit den skadelidande som angripit polismannen med våld eller hot om våld i syfte att hindra polismannen att genomföra en polisiär åtgärd och att polismannen till följd härav tvingats sätta in hunden för att skydda sig. Ett annat exempel är att den skadelidande överraskats av polismannen när han gjort ett inbrott och försökt fly från platsen, vilket fått till följd att polismannen efter varningsrop släppt hunden efter den skadelidande med uppgift att stoppa flykten. En skadelidande kan ha föranlett ingripandet antingen ensam eller tillsammans med andra. Undantagsregeln är tillämplig i båda fallen. Om t.ex. den skadelidande deltar i ett upplopp som leder till att polisen använder hundar för att återställa ordningen, är deltagandet i upploppet tillräckligt för att undantagsregeln i tredje stycket skall vara tillämplig. Undantaget gäller ingripande inte bara mot personen själv utan även mot hans egendom. Om t.ex. en bomb - eller narkotikahund förstör en väska som innehåller sprängmedel eller narkotika är undantaget tillämpligt, under förutsättning att den skadelidande har haft med utplaceringen av sprängmedlet eller narkotikan att göra. En skadelidande som inte har föranlett ingripandet genom sitt beteende har däremot rätt att få ersättning för sin skada enligt förevarande paragraf. Undantaget i tredje stycket gäller inte för hans skada. Det kan t.ex. vara en oskyldig förbipasserande som hunden av misstag angriper. Men det kan också vara någon som har deltagit i ordningsstörande eller brottslig verksamhet i övrigt men som har upphört med det när hundinsatsen sker och mot vilken det då inte längre föreligger anledning att ingripa med en sådan tjänsteåtgärd. För att undvika missförstånd i detta sammanhang bör det kanske påpekas att paragrafen har utformats på det sättet att det för att undantagsregeln skall vara tillämplig räcker med att den skadelidandes beteende har föranlett det ingripande som hunden använts vid. Däremot krävs det inte att den skadelidandes beteende var sådant att det inte fanns några andra alternativ till handlande från polismannens sida än att sätta in hunden. Det är polismannen (eller hans förman) som har att ta ställning till hur ingripandet skall ske och med vilka medel. För frågan om tredje stycket skall tillämpas saknar det därvid betydelse om insättandet av hunden vid en objektiv prövning framstår som det lämpligaste medlet eller ej. Vad som behöver konstateras är att den skadelidande har betett sig på ett visst sätt och att detta har motiverat ett ingripande av polismannen. På samma sätt skall man vid bedömningen av om tredje stycket är tillämpligt inte ta hänsyn till om polismannen haft rätt enligt polislagen eller andra regler att använda hunden för insatsen. Om en prövning av den senare frågan leder fram till slutsatsen att hunden inte fick användas, t.ex. därför att det inte stod i rimlig proportion till behovet av insats, får det med ledning därav bedömas om polisman-nen varit försumlig. Försumligheten kan i så fall inte få betydelse för frågan om undantaget i tredje stycket är tillämpligt men kan användas som grund för att tillerkänna ersättning åt den skadelidande med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler. Rent allmänt kan således sägas att om polismannen vid utförandet av den tjänsteåtgärd som lett till skadan har varit försumlig i ett eller annat avseende, och hans försumlighet har orsakat skadan, den skadelidande i regel - om undantagsregeln i tredje stycket gäller för hans skada - kan få ersättning för skadan med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler (se 2 kap. 1 §, 3 kap. och 4 kap. 1 § skadeståndslagen). Det innebär bl.a. att en skadelidande får ersättning enligt dessa regler, om polismannen gjort sig skyldig till vårdslöshet genom att användningen av hunden var ett alltför starkt medel med hänsyn till det faktiskt föreliggande insatsbehovet (bristande proportionalitet) eller försummat att försöka begränsa en av hunden på eget initiativ företagen insats till det som behövdes. För att avgöra om en skadelidande tillhör den kategori som undantaget skall tillämpas på krävs en rent objektiv prövning av händelseförloppet. Vilken uppfattning polismannen hade om situatio-nen saknar betydelse. Det innebär att om polismannen - eventuellt på goda grunder - tror att den skadelidande har handlat (eller underlåtit att handla) på ett sätt som gör det motiverat att ingripa mot denne, men det senare visar sig att så inte var fallet, undantagsregeln i tredje stycket inte skall tillämpas. I stället är den skadelidande då i princip berättigad till ersättning med stöd av reglerna i första (och/eller andra) stycket. Det är den som gör gällande att undantaget från det strikta ansvaret är tillämpligt, det vill säga staten, som har bevisbördan för detta påstående. Bestämmelsen i fjärde stycket har behandlats i avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen. Den har utformats delvis med 23 § polislagen som förebild. Beträffande den närmare innebörden, se prop. 1983/84: 11 s. 136 ff. Bestämmelsen i fjärde stycket är inte avsedd att tillämpas på militärpolismän och beredskapspolismän. Dessa är - som har berörts under tredje stycket - att anse som polismän vid tillämpningen av bestämmelserna i förevarande paragraf. 5 Hemställan Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att anta förslaget till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. 6 Beslut Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att anta det förslag som föredraganden har lagt fram. Sammanfattning av promemorian om statens ansvar för skador som orsakas av polishundar m.m. I promemorian föreslås att ett undantag från det strikta skadeståndsansvaret enligt 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter skall införas. Undantaget skall avse skador som polishundar orsakar när de används av polismän för att genomföra tjänsteåtgärder, under förutsättning att den som ingripandet med hunden riktar sig mot själv har föranlett ingripandet. Med polishundar likställs enligt förslaget under vissa förutsättningar hundar som används inom försvarsmakten. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Bilaga 2 Promemorians lagförslag Förslag till Lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter1 skall ha följande lydelse. Föreslagen lydelse 6 § Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av den som har vållat skadan. Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund som används av en polisman för att genomföra en tjänsteåtgärd, om den skadelidande själv har föranlett ingripandet. Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Denna lag träder i kraft . 1 Lagen omtryckt 1987:260 Förteckning över de remissinstanser som har yttrat sig över promemorian om statens ansvar för skador som har orsakats av polishundar m.m. Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av hovrätten över och , , justitiekanslern, riksåklagaren, , överbefälhavaren, ombudsmän (), kommittén för översyn av det allmännas skadeståndsansvar (Ju 1989:03), , , och . Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag Förslag till Lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 § Skada som orsakas av hund skall ersättas av dess ägare, ändå att han ej är vållande till skadan. Vad ägaren sålunda nödgats utgiva äger han söka åter av den som har vållat skadan. Vad nu stadgats om ägare till hund gälle ock den som mottagit hunden till underhåll eller nyttjande. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller inte för skada som orsakas av en tjänstehund när en polisman använder den i tjänsten, om den skadelidande har betett sig på ett sådant sätt att det har varit påkallat att ingripa mot honom. Vid tillämpningen av tredje stycket skall med polisman likställas sådan vaktpost eller an- nan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Denna lag träder i kraft . 1 Lagen omtryckt 1987:260 Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. regeringsrådet , justitierådet , regeringsrådet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde har regeringen på hemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn över hundar och katter. Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Lagrådet lämnar förslaget utan erinran. Regeringens proposition 1 Propositionens huvudsakliga innehåll . . 1 Propositionens lagförslag 2 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 3 1 Inledning . . . . 3 2 Allmän motivering 4 2.1 Allmänna utgångspunkter . . . 4 2.2 Strikt ansvar för skador som orsakas av polishundar? 7 2.3 Vilka skador skall omfattas av undantaget från strikt ansvar? 15 2.4 Vilka polishundar bör omfattas av undantaget från det strikta ansvaret? . 16 2.5 Skall undantaget från det strikta ansvaret omfatta även andra hundar än polishundar? . 17 2.6 Ikraftträdande m.m. 18 2.7 Kostnader och resursbehov . 3 Upprättat lagförslag . 6 Beslut . . . . 25 Bilaga 1 Sammanfattning av promemorian om statens ansvar för skador som orsakas av polishundar m.m. 26 Bilaga 2 Promemorians lagförslag . . . 27 Bilaga 3 Förteckning över remissinstanserna . . . 28 Bilaga 4 Lagrådsremissens lagförslag . 29 Bilaga 5 Utdrag ur protokoll vid lagrådets sammanträde 30