prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Skälenför mitt förslag: Enligt min mening bör lokala ordningsföre-skiifter, liksomenligt den nuvarande ordningen, inte få meddelas i fråga om förhållanden som ärreglerade eller kan regleras enligt någon annan författning än den nyaordningslagen. Lokala ordningsföreskrifter om skyldighet att hållalivräddningsuttustning m.m. kommer därför inte kunna att meddelas i lokalordningsstadga, eftersom dessa frågor är reglerade i PBL ochräddningstjänstlagen. Mot bakgrund av bestämmelserna där anser jag i likhet medutredningen att det inte heller finns något behov av någon bestämmelse iotdningslagen om skyldighet att hålla livräddningsutrustning vid badplatser.Samma synpunkter gör sig gällande såvitt avser föreskrifter om förbud förmotorbåtstrafik m.m. vid badplatser eftersom med stöd av 2 kap. 2§ andra stycket sjötrafikförordningen kan meddela sådana begränsningar avmotorbåtsttafUcen. Detsamma gäller i fråga om färdsättvid motorbåtstrafik m.m. eftersom olämpliga beteenden i samband därmed ärbelagda med sttaff i 324 a § sjölagen. Igällande lokala ordningsstadgor finns inte säUan föreskrifter om förbud motbadning på vissa farliga platser, t.ex. hamnar eller i närheten av kablar ochledningar av olika slag. Sådana föreskrifter bör alltjämt kunna meddelas somlokala ordningsföreskrifter, om förbudet avses gälla en offentlig plats, t.ex.ett för allmänheten tillgängligt hamnområde. Några remissinstanserframhåller vikten av att en kommun skall kunna meddela lokalaordningsföreskrifter som gäller även för ett till en badplats angränsandevattenområde. Remissinstansema pekar därvid främst på de risker som de badandelöper på grund av att fiske med olika redskap bedrivs i anslutning tillbadplatser. Som jag återkommer till i specialmotiveringen skall till enbadplats hänföras inte endast ett onuåde på land utan också det närmast landbelägna vattenområdet som utnyttjas av de badande. Härigenom kan således ilokala föreskrifter föreskrivas vilka förhållningsregler av ordningskaraktärsom skall gälla för ett sådant vattenområde med avseende på fisket inomomi-ådet. Med stöd av 8 § AOst kanpolisen meddela särskilda ordningsföreskrifter för t.ex. en viss badplats. Ensådan föreskrift kan innebära exempelvis förbud mot bad vid svåraväderleksförhållanden. Enligt min mening bör polisen ha rätt att iett särskilt fall ge anvisningar eller tillsägelser till bl.a. besökande på enbadplats, om det behövs för att bl.a. förhindra att människor kommer tillskada. Om det behövs bör polisen också kunna förbjuda fortsatt verksamhet påplatsen. Bestämmelser med detta innehåll bör således tas in i den nyaordningslagen. Från ordningssynpunktbehövs det enligt min uppfattning inte några generella regler förcampingverksamhet. De ordningsföreskrifter på avtalsrättslig grund som gällerför åtskilliga campingplatser fyller utan tvivel en viss funktion. Om allmännaordningsföreskrifter ändå skulle anses påkallade i någon kommun, bör sådanakunna meddelas genom lokala ordningsföreskrifter för de campingplatser som enligtvad kommunen har bestämt skall vara offentlig plats. På motsvarande sätt somgäller enligt nuvarande ordning bör vidare polisen för en viss campingplatskunna ge de anvisningar eller tillsägelser som behövs för att förebyggaoordning eller för att förhincha att människors hälsa eller egendom kommer tillskada. Mitt förslag:Någon möjUghet införs inte att vid sidan av vad som följer av regleringen avterrängtrafik kunna förbjuda eller begränsa t.ex. snöskoterttafik i skidbackareller skidspår eller mopecUcörning i motionsspår. Ridning i motionsspår ellerlöpning i skidspår skall även i fortsättningen kunna förbjudas genom lokalaordningsföreskrifter. Utredningens förslagöverensstämmer med mitt. anser det vara tveksamt om Prop. 1992/93:210 det avregleringen av terrängttafik följer ett förbud mot barmarksköming islalombackar och motionsspår men att behovet av ett sådant förbud kantUlgodoses genom lokala ttafikföreskrifter. EnUgt bör detklaigöras att även löpning i skidspår kan förbjudas genom lokala ordningsföreskrifter. Bakgrundentill mitt förslag: Tertängköming regleras främst i 118-123 §§vägttafikkungörelsen (1972:603, VTK) samt i terrängkörningslagen (1975:1313,TKL). Bestämmelsema i VTK avser köming med terrängfordon på väg medan övrigaförfattningar reglerar körning i terräng med terrängfordon och motorfordon. Vadsom avses med väg resp. terräng anges i 2 § VTK och 3 § terrängttafikkungörelsen(1972:594, TTK). Enligt dessa bestämmelser är väg dels sådan väg, gata, torgoch annan led eller plats som allmänt används för trafik med motorfordon, delsled som är anordnad för cykelttafik och dels gång- eller ridbana invid ledeller plats som har nämnts. Områden som inte är att anse som väg ärtertäng. Enligt1 § TKL är körning i terräng med tertängfordon och motorfordon förbjuden i helalandet på barmark samt på snö inom områden med ungskog, om det inte äruppenbart att körningen kan ske utan risk för skada på skogen. Generellaundantag från förbudet gäller för bl.a. vissa körningar i nyttottafik (2 § TKLjfr 1 § terrängkömingsförordningen 1978:594, TKF). får föreskrivaytterligare undantag från förbudet, om det finns särskilda skäl (5 § TKF). Inomdelar av fjällområdet kan regeringen förbjuda körning även på ancha snötäcktaområden än ungskogsmark (1 § TKLjfr3och4§§TKF). I3 § TKL har regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, förvaltningsmyndighettillagts befogenhet att även i andra fall än som anges i 1 § TKL förbjudaterrängkörning inom visst område och att meddela föreskrifter för sädankörning. Som en förutsättning härför anges i lagen att körningen kan medföraolägenheter från naturvårdssynpunkt eller någon annan allmän synpunkt. Med"annan allmän synpunkt" avses bl.a. friluftslivets intressen (prop.1975/76:67 s. 45). Förbudet eller föreskrifterna får inte onödigtvis hindranyttoköming. Det ankommer på att genom lokala ttafikföreskriftermeddela förbud eller föreskrifter enligt 3 § första stycket TKL (jfr 5 § andrastycket TKF). TTKinnehåller ttafikregler för terräng och är således närmast en motsvarighettill VTK. Enligt 57 § ancUa stycket TTK får lokala ttafikföreskrifter förterräng meddelas för visst område eller för viss färdled. Föreskriftema fårdock inte gälla trafUc inom inhägnat tävlingsområde e.d. inhägnat område. Delokala trafikföreski-iftema får avse förbud mot ttafik med fordon av visstslag. förbud mot att stanna eller parkera fordon, färdhastighet, belysning ochannan åtgärd för reglering av trafiken. Det ankommer på kommunen att meddelalokala n-afikföreski-ifter (58 § första stycket). Lokala uafikföreskiifterom förbud mot ttafik inom visst område och om fäidhastighet m.m. kan således meddelas såväl av med stöd av 3 § TKL som av kommunen enligt 58 § TTK. 1fråga om mopedåkning och ridning i motionsspår gäller följande. Mopeden är ettmotorfordon och omfattas därför av det allmänna förbudet mot körning på barmark(1 § första stycket 1 TKL). Mopedköming i snöfri terräng, t.ex. i särskiltanlagda motionsspår, är således förbjuden om inte undantag från förbudet hargjorts med stöd av 2 § TKL. Regleringav ridning i terräng anses däremot enligt praxis intekunna meddelas som en lokal ttafikföreskrift enligt TTK. Skälen för mitt förslag:Av redogörelsen för innehållet i gällande författningar om terrängttafikframgår att förbud mot körning med snöskoter, andra terrängfordon ochmotorfordon i skidbackar och skidspår kan meddelas av kommunen i form avlokala ttafikföreskrifter. Även kan förbjuda sådan köming. Förköming på mark som inte är snötäckt gäller ett generellt förbud motbarmarksköming. Gällande reglering erbjuder sålunda enligt min uppfattningtillräckliga möjligheter att förbjuda eller begränsa snöskotertrafik ellernågon annan icke önskvärd ttafik i skidbackar och skidspår. Mopedkömingpå snötäckt mark torde mera sällan utgöra något problem. Om så någon gångskulle anses vara fallet kan även sådan körning förbjudas eller begränsas genomlokala ttafikföreskrifter. Eftersom tillåtligheten av mopedköming i terrängregleras i särskild ordning bör inte, i linje med mitt förslag i föregåendeavsnitt, den frågan kunna regleras i lokal ordningsstadga. Med hänsyn till attreglering av ridning i terräng anses kunna meddelas som en lokalordningsföreskrift synes något hinder mot att i lokal ordningsstadga vid behovförbjuda ridning i motionsspår inte föreligga. På samma sätt kan löpning iskidspår förbjudas. Mittförslag: Några särskilda säkerhetsföreskrifter bettäffande skidliftar ochskidbackar införs inte. Polisen får emellertid på motsvarande sätt som gällerenligt nuvarande ordning rätt att för en viss anläggning som allmänheten hartiUttäde till ge de anvisningar eller tillsägelser som behövs för att förebyggaoordning eller för att förhindra att människors hälsa eller egendom skadas. Utredningensförslag överensstämmer med mitt Remissinstanserna:Uttedningens förslag godtas eller lämnas utan erinran av de remissinstansersom berör dessa frågor. Skälen för mitt förslag:Anläggningar för utförsåkning kräver bygglov i vissa fall. Förutsättningarnaför bygglovplUct bettäffande sådana anläggningar har jag behandlat i detföregående i samband med redogörelsen för nuvai-ande ordning i fråga om ordningoch säkerhet vid bad- och campingplatser. Denhuvudsakliga prövningen av liftanläggningar sker emellertid inte en- Prop.1992/93:210 ligt bygglagstiftningen. För skidliftar gäller i ställetföreskrifter och allmänna råd av Arbetarskyddsstyrelsen (rtt 97 från år 1974om släpliftar änchad och nr 129 om stol- och korgliftar).Anvisningarna är utarbetade efter samråd med , RPS ochdåvarande . De innehåller mycket detaljbetonade anvisningari fråga om planering, teknisk utformning, underhåll m.m. av skidliftar ochregler om obligatorisk besiktning av liftarna. EnligtArbetarskyddsstyrelsens föreskrifter skall första besUctning av en skidliftutföras innan liften tas i bmk och efter väsendig ändring avliften. Fömyad besiktning skall göras från närmast föregåendebesiktning. Besiktningen utförs av riksprovplats (Aktiebolaget ). Om liften är så bristfällig att ett driftförbudaktualiseras vid en besiktning, skall genast undeiTättas. Detankommer på att meddela de förelägganden eller förbud sombehövs. Enligtmin mening finns det i sak inte något behov av ytterligare säkerhetsföreskrifterför skidliftar utöver Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd påområdet. Idet här sammanhanget bör också nämnas att inom pågårarbete med en ny förordning om vissa maskindrivna portar, hissar och andrarörliga anordningar. Den nya förordningen är avsedd att ersätta hisskungörelsen(1939:783) och förordningen (1979:210) om maskindrivna portar m.m.Förordningsförslaget innebär att bl.a. skidliftar skall uppfylla vissa krav närdet gäller säkerhet och skydd mot ohälsa och att vissa mer komplicerade ellerfarliga anordningar skall besiktigas vid vissa tillfäUen. Enligt förslagetkommer sttaff att kunna följa för den som använder en obesiktigad anordning,som omfattas av krav på besUctning. Åtgärderför att förbättra skidsäkerheten bör således främst inriktas på förhållandena iskidbackarna. Inte så få skador uppkommer till följd av kollisioner mellanskidåkare. Redan med gällande regler finns möjlighet att ingripa mot ovarsamåkning i skidbackarna. Jag tänker då främst på det straffrättsliga ansvar somkan göras gällande med stöd av BrB:s bestämmelser om brott mot liv och hälsa,framför allt bestämmelsema i 3 kap. 7 och 8 §§ om ansvar för vållande tillannans död och för vållande till kroppsskada eller sjukdom. Oaktsam åkning kangivetvis också vara skadestånds grundande. Olycksfall vidutförsåkning kan också bero på olika brister i backens ut formning. I vilken utsträckning som en ägare eller innehavare av en skidan läggning kan göras ansvarig för skador som drabbar de besökande är svårt att ange, särskilt som i-ättspraxis i frågan är sparsam. () har emellertid i en dom (NJA 1987 s. 222) ålagt ägaren till en skid anläggning att utge skadestånd till en skidåkare som - vid utförsåkning i en backe belägen inom ett för sådant ändamål upplåtet område - fallit i ett stenigt område med otillräckligt snötäcke och skadat sig. HD uttalade i sina skäl att det i betydande utsttäckning måste ankomma på skidåkaren själv att svara för att han färdas på sådant sätt som hans erfarenhet och skicklighet 135 samtförhållandena på platsen vid tillfället i fråga kräver för att han inte Prop.1992/93:210 skall komma till skada. Enligt HD åligger det emellertid upplåtarenav en sådan anläggning att ta med i beräkningen att vissa hinder med hänsyntill förhållandena kan vara opåräkneliga för åkaren och orsaka allvarliga personskador.Mot den bakgrunden fann HD att det åligger upplåtaren av anläggningen att vidtaåtgärder för att förebygga skador, men att det inte låter sig mera exakt angevilka åtgärder som skall komma i fråga. HD ansåg att den saken måste bedömasmed utgångspunkt i föreUggande särskilda omständigheter varvid de inombranschen vedertagna säkerhetsreglema och där i övrigt rådande praxis kan tjänasom vägledning. Varjeutövande av sport eller idrott medför en inte obetydlig risk för skador. Densom ägnar sig åt sådana aktiviteter får därför i viss mån anses ha godtagitdenna risk. Emellertid måste den som besöker en idrotts- eller fri;tidsanläggning ha rätt att utgå från att de anordningar som förekommer där intehar sådana brister som kan medföra mera påtagliga eller oförutsedda risker förskada, även om nyttjaren själv iakttar normal försiktighet. Detta innebär ihuvudsak att den som driver t.ex. en liftanläggning med särskiltiordningställda skidbackar bör vidta sådana säkerhetsåtgärder som redan nu fåranses åligga honom från skadeståndsrättslig synpunkt. Ansvaret bör i principvara begränsat till det särskilt iordningställda och preparerade åkområdet, ivart fall om gränserna för detta är tydligt utmärkta eller framgår på någotannat sätt. Med stöd av räddningstjänstlagens bestämmelser bör det också kunna ki-ävasatt en sådan anläggning är utrustad med förbandsartiklar, bår, pulka och annanutrustning som kan behövas för ingripande vid olycksfall. Ensäkerhetsbestämmelse som särskilt reglerar utförsåkningen skulle mednödvändighet bli så oprecis att det kan ifrågasättas om den skulle ge någonvägledning i det enskilda fallet. Det framstår också som omotiverat att i dennya ordningslagen särskilt reglera utförsåkningen medan andra former av idrottoch friluftsaktiviteter förblir oreglerade. Mot den bakgrunden anser jag ilikhet med utredningen att det här området inte bör författningsregleras.Frågan kan inte heller anses lämpad för reglering genom lokalaordningsföreskiifter. Utan ett särskilt bemyndigande med stöd av 8 kap. 7 §första stycket 1 RF kan lokala föreskrifter i ämnet inte meddelas i fråga omancha anläggningar än sådana som enligt kommunens beslut är att jämställa medoffentiig plats. Som jag strax återkommer till (avsnitt 4.3.9) föreslår jagemellertid att polisen på motsvarande sätt som gäller enligt nuvarande ordningfår rätt att för en viss anläggning som allmänheten har tiUttäde till ge deanvisningar eller tillsägelser som behövs för att förebygga oordning eller föratt förhincha att människors hälsa eller egendom kommer till skada. Mittförslag: Polisen ges möjlighet att ge anvisningar eller tillsägelser förvattenrutschbanor och liknande anläggningar för lek eller förströelse somallmänheten har tillträde till, om det behövs för att förebygga oordning ellerför att förhindra att människors hälsa eller egendom skadas. Utredningensförslag saknar motsvarighet tiU mitt Remissinstanserna: RPS,polismyndigheterna i , och samt i länpekar på behovet av föreskrifter för s.k. sommar- eller lekland och liknandeanläggningar, där det förekommer t.ex. åkning i linbanor och vattenrutschbanoroch aktiviteter på studsmattor. De föreslår att en bestämmelse om polisensmöjlighet att meddela ordnings-och säkerhetsföreskrifter i särskilda fall fåromfatta även sådana anordningar. i föreslår emellertidatt samdiga atttak-tioner vid de aktuella anläggningarna i första hand skallvara underkastade ett centralt provnings- och kontrollförfarande; i andra hand,om offentliga tillställningar inte anses äga rum där, bör polisen ges rätt attutfärda sådana oidnings- och säkerhetsföreskrifter. Konsument\'erket pekar påbehovet av säkerhetsföreskiifter för fritidsanläggningar med t.ex. stöiTevattenrutschbanor och vinter- och sommarrodelbanor. Enligt verket bör detövervägas att införa en allmän regel om skyldighet för innehavare av fritidsanläggningaratt vidta åtgärder för att förebygga olycksfall bland dem som använderanläggningarna. Arbetarskyddsstyrelsen ifrågasätter om inte också rodelbanorbör omfattas av kontroll. betonar vikten av att det finnssäkerhetsföreskrifter för vattenrutschbanor och föreslår att polisen gesmöjlighet att utfärda ordnings- och sälcerhetsföreskrifter för sådanaanläggningar. Skälenför mitt förslag: Vattenrutschbanor är anläggningar som vanligtvis är uppfördavid friluftsbad eller s.k. . Som jag har redogjort för (seavsnittet under rubriken och campingplatser) gäller det bygglovplikt försådana anläggningar. 1 linje med vad jag har sagt om skidliftar ochskidbackar anser jag att frågan om säkerhetskrav på vattenrutschbanor o.d. intelämpar sig för en reglering i en ordningslag. Däremot anser jag att polisen börges möjlighet att ge anvisningar eller tillsägelser för sådan veiksamhet somallmänheten har tilluäde till, om det behövs för att förebygga oordning ellerför att förhindra att människors hälsa eller egendom kommer till skada. Tilldetta återkommer jag strax (avsnitt 4.3.9). Kommunernasbefogenhet att meddela lokala föreskrifter behåUs Mittförslag: På motsvarande sätt som ges kommuner möjlighet att meddela lokalaföreskrifter. En lokal föreskrift får innehålla endast sådana bestämmelser sombehövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på en offentlig plats ellerför att förebygga att människors hälsa skadas till följd av användningen avpyrotekniska varor. 1likhet med vad som gäller får en lokal ordningsföreskrift som rör ordningenpå offentlig plats inte angå förhållanden som är reglerade i någon annanförfattning eller som enligt föreskrift i någon annan författning kan reglerasi annan ordning. Inteheller får genom en lokal föreskrift läggas onödigt tvång på allmänheten ellerannars göras någon obefogad inskränkning i den enskildes frihet. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av en majoritet av de instansersom har ytttat sig i frågan. Mot bakgrund av att ordningsfrågor numera är enstatlig angelägenhet ifrågasätter 70 om inte det primära ansvaret för denlokala normgivningen i ordningsfrågor bör läggas över på länsstyrelserna.Enligt JO är en sådan reglering att föredra också från den synpunkten att detregionala ansvaret för polisverksamheten Ugger hos länsstyrelserna. JO anseratt en sådan ordning som han föreslår skulle åstadkomma en ökad likformighet ireglema för olika kommuner i regionen. Föreningen och Föreningen anser att det bör finnasen lagbestämmelse om skyldighet för en kommun att samråda med polismyndigheteninnan beslut om lokala ordningsföreski-ifter fattas. Bakgrunden till mittförslag: I 7 § första stycket AOst finns ett bemyndigande för regeringen attmeddela de ytterligare föreskrifter, utöver vad som anges i AOst, om denallmänna ordningen som behövs för en kommun eller del av en kommun. En sådanföreskrift får emellertid inte angå förhållanden som är reglerade i någon annanförfattning eller som kan regleras med stöd av en sådan. Sådana föreskrifterkan enligt bestämmelsen i första stycket också efter bemyndigande av regeringenmeddelas av en kommun eller en länsstyrelse. Regeringen har iförordningen (1982:1173) med bemyndigande för kommuner och länsstyrelser attmeddela lokala ordningsföreskrifter bemyndigat landets kommuner ochlänsstyrelser att i lokal ordningsstadga meddela föreskrifter om den allmännaordningen. Enligt förordningen får emellertid bemyndigandet inte utnyttjas föratt meddela föreskrifter som innebär en in-ski-änkning i den enskildes frihetatt framföra musikaliskt eller något annat konstnärUgt verk. Enligtandra stycket i 7 § AOst skall vid meddelande av en lokal Prop. 1992/93:210ordningsföreskrift tillses att därigenom inte läggs onödigt tvång på allmänheteneller annars görs någon obefogad inskränkning i den enskildes frihet. I22 § första stycket AOst föreskrivs att i en lokal ordningsstadga också fårbestämmas vilka föreskrifter som i allmänhet skall meddelas om tiUttäde till enoffentlig tillställning och om ordningen vid en sådan tillställning. Överttädelseav en föreskrift i lokal ordningsstadga kan enligt 28 § första stycket AOstbesttaffas med penningböter. Imotiven till AOst anförde föredragande statsrådet (prop. 1956:143 s. 109) attdet inte var möjligt eller ens lämpligt att genom bestämmelser i stadgan mera idetalj ange vilka frågor som fick regleras genom lokala bestämmelser. Enligtföredraganden borde emellertid, som en allmän begränsning för att hindra meddelade alltför långtgående föreskrifter, i AOst föreskrivas att detgenom en lokal ordningsföreskrift inte fick läggas onödigt tvång på allmänheteneller på något annat sätt göras någon obefogad inskränkning i den enskildesfrihet (a. prop. s. 110). Föredragandenundersttök också (a. prop. s. 110) att en lokal ordningsstadga får innehållaendast "ytteriigare föreskrifter" om den allmänna ordningen. Sålundautgör bestämmelsema i AOst minimibestämmelser som under alla förhållandenskall gälla. Föredraganden framhöll att någon inskränkning av de allmännabestämmelserna inte var tillåten. Men däremot kan ett allmänt stadgande i AOstutformas mera i detalj genom lokala före-ski-ifter. Enligt förechaganden skallsom en allmän begränsning gälla även att en lokal oidningsföreskrift inte fårangå förhållanden som är reglerade i någon annan ordning. Fråganom kommunerna vid antagande av lokala ordningsstadgor med hänsyn tillbestämmelsen i 7 § ancha stycket AOst har gått utöver sina befogenheter skilda tillfällen prövats av regeringen i besvärsärenden angåendefastställelse av lokala ordningsstadgor, av Regeringsrätten och av JO. Även medden här aktuella begränsningen hai- kommunerna emellertid en stor frihet attutforma lokala stadgor. Mot bakgmnd av det framhöll före-chagande statsrådet imotiven till AOst (prop. 1956:143 s. 109) vikten av att de lokala bestämmelsemablev enhetliga och materiellt lämpliga. Enligt hans mening var det därför värdefulltom förslag till normalstadga kunde upprättas centtalt. har också utarbetat ett normalförslag till lokalordningsstadga. I noi-malförslaget finns bestämmelser om bl.a. renhållningsskyldighetför fastighetsägare, hur man skall förfara vid lastning, lossning ochuppläggning av gods och varor på allmän plats, förbud mot nedskräpning, krav påtillstånd vid penninginsamling, hur markiser skall vata anbringade, tillfällighandel, krav på tillstånd vid anbringande av affischer o.d. på allmän plats,krav på tillstånd vid yrkesmässigt utförande av sång och musik samt hållande avhund. Normalförslaget innehåller också en hänvisning till AOst:s bestämmelserom straff och ancha påföljder. Skälen för mitt förslag:Av den föregående ftamställningen har fram gått att den nya ordningslagen bör innehålla ordningsföreskrifter av endast allmän natur. Enbart bestämmelserna i lagen är därför inte, som jag ser det, 139 tillräckligaför att i alla avseenden svara mot en enskild kommuns behov av Prop.1992/93:210 bestämmelser om allmän ordning och säkerhet inom kommunen ellerinom en del av kommunen. Utredningen har också vid en genomgång av landetssamtUga lokala ordningsstadgor konstaterat att av landets dåvarande 279kommuner endast åtta helt saknade lokala ordningsstadgor. Ommöjligheten att meddela lokala föreskrifter skall behållas måste erforderligabemyndiganden ges i lag, eftersom föreskriftema i de lokala ordningsstadgoma ärsådana för den enskilde betungande föreskrifter som i princip skall meddelasgenom lag (jfr avsnitt 2.2).