prop · GG03141 · 1992-12-31 00:00:00 — I ansluming till vad jag föreslårrörande andra brott med en särskild skala för grovt brott bör sttaffminimum fördet grova brottet sättas till sex månaders fängelse. För de lindrigaste fallenav brotten bör, som , tillgång till ett bötessttaff finnas. Sttaffskalan förnormalgraden bör då sättas till böter eller fängelse i högst för attminska överlappningen mellan de två skaloma. Grovt brott kan föreliggaexempelvis vid allvarligare fritagningar från kriminalvårdsanstalt och därmedjämförliga gärningar. Det gäller här särskilt gärningar som varit väl planlagdaoch organiserade och där mera sofistikerade hjälpmedel har använts, därbeväpning har förekommit och där fritagningen avsett någon som avtjänar ettlångt sttaff Bettäffande skyddande avbrottsling kan även det brottet som jag nämnt ha ett högt sttaffvärde, omskyddandet avser förövare av mycket grova brott. Det kan i vissa fall finnasanledning att se mycket allvarligt på denna typ av brott, varför jag föreslåratt brottet även fortsättningsvis skall ha samma sttaffskala som främjande avflykt. 3.1.16 OlovUg underrättelseverksamhet, 19 kap. 10 § Mitt förslag:Brottet olovlig undenättelseverksamhet delas in i två grader genom att ensärskild skala för brott som är grovt införs. För normalgraden föreslåsstraffskalan bli böter eller fängelse i högst och för den grova gradenfängelse i lägst och högst . Detta innebär att sttaffmaximumför brottet höjs från två till fängelse. Fängelsestraffkommitténföreslår en mindre skärpning av sttaffmaximum. Remissinstansernaberör inte frågan särskilt. Skälen för mittförslag: 1 bestämmelsen sttaffbeläggs viss här i riket bedriven spionerUiknandeverksamhet, som dock inte är riktad mot . Det finns två former av brottetolovlig undenättelseverksamhet vilka båda kan begås endast här i riket. Den enaformen består i au, för att gå främmande makt tillhanda (dvs. ett krav pådirekt uppsåt), bedriva eller lämna medverkan som inte är endast tillfällig tiUverksamhet för anskaffande av uppgifter rörande militära eller andraförhållanden, vilkas uppenbarande för 4 1992193. denfrämmande makten kan medföra men för annan främmande makts säkerhet. Uppgiftemakan gälla förhållanden i eller i andra länder. Den ancha formen avbrottet består i att, med uppsåt (dvs. inte bara direkt uppsåt) gå främmandemakt till hända, hemligen eller med användande av svikliga medel antingenbedriva verksamhet för anskaffande av uppgifter om annans personliga förhållandeneller till sädan verksamhet lämna medverkan som inte är endast tillfällig.Fråga är om viss politisk undenättelseverksamhet. Brottet kan rikta sig mott.ex. flyktingar och bestå i registtering av politisk åskådning ellerrastillhörighet. Attgämingama är kriminaliserade motiveras bl.a. med hänsyn till vikten av att intestöra vårt förhållande till främmande makt. Dessutom kan verksamhet som utgörolovlig undenättelseverksamhet lätt ändra karaktär och i stället riktas motSverige. Ett annat motiv för straffbestämmelsen är en önskan att slå vakt omrätten för flyktingar i vårt land att vara skyddade från undenättelseverksamhetfrån sina hemländer. Olovligunderrättelseverksamhet som består i spioneri mot annat land kan ta sig mycketallvarliga former och medföra svåra uttikespolitiska följder för . Detär av stor vikt att inte blir bas för sådan verksamhet. Delvis gör sigdärvid samma argument gällande som vid bekämpandet av intemationell tenorism. Jag föreslår med hänsynhärtill en skärpning av sttaffskalan för olovlig undenättelseverksamhet. Ettmaximum på fängelse framstår som lämpligt. Därmed får domstolarna envidare sttaffskala som täcker in de individuella brottens starkt varierandesttaffvärde. Enbart en höjning av maximistraffet skulle leda till austraffskalan blev mycket vid. För de allvarligaste fallen bör därför införas ensärskild skala för grovt brott. Den kan lämpligen anknyta till den av migtidigare förordade sttaffskalan för den grova formen av flera brott, nämligenfängelse i lägst och högst . Normalgradens maximum anpassasdärefter genom att sättas till fängelse . Idet till Lagrådet remitterade lagförslaget hade den nya sttaffskalan för grovtbrott förts in som ett nytt andra stycke i paragrafen. Eftersom den grovagraden omfattar olovlig undenättelseverksamhet enligt både första och andrastycket bör den särskilda sttaffskalan, som Lagrådet har föreslagit, reglerasi ett avslutande ttedje stycke. 3.1.17Mutbrott, 20 kap. 2 § Mitt förslag:Sttaffminimum i skalan för den grova formen av mutbrott höjs från allmännafängelseminimum till fängelse i lägst . Fängelsestraffkommitténsförslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Hovrätten förNedre Nonland ifrågasätter om inte Sttaffminimum för den grova graden avmutbrott bör höjas med mer än vad kommitténföreslår och att i så fall även maximisttaffet för normalgraden bör höjas. Skälen för mitt förslag:Straffbestämmelsen om mutbrott avser passiv korruption, alltså mottagande avmuta, medan straffbestämmelsen om bestickning (17 kap. 7 § ) utgörremediet mot aktiv korraption. Mutbrott kan begås av arbetstagare och vissadärmed jämställda personer, såväl i privat som i offentiig tjänst. Självabrottet består i att ta emot eller låta åt sig utiova eller begära muta ellerannan otUlbörlig belöning för sin tjänsteutövning. En muta är typiskt sett enekonomisk förmån som någon får för att handla pliktvidrigt. För mutansvar krävsemellertid inte att det varit fråga om muta. Det räcker att det rön sig om enotillbörlig belöning. En belöning har i allmänhet ett ekonomiskt värde, tex.pengar, rabatter, provision, borgensåtagande m.m. Sttaffskalanför mutbrott kan jämföras med den som gäller för tjänstefel. Medan det förgrovt tjänstefel stadgas ett minimistraff om fängelse , gälleremellertid för mutbrott att minimisttaffet är lika med fängelseminimum För attminska överlappningen i straffskalan och för att markera att grovt mutbrottfrån straffvärdesynpunkt kan jämställas med grovt tjänstefel bör ettminimisttaff om fängelse för det grova brottet införas. 3.1.18 Olagavapeninnehav, 37 § vapenlagen (1973:1176) Mittförslag: Brottet delas in i tte grader genom att en särskild skala för brottsom är grovt införs. Förden ringa graden föreslås sttaffskalan bli oförändrat böter eller fängelse ihögst , för normalgraden fängelse i högst och för det grovabrottet fängelse i lägst och högst . Detta innebär attsttaffmaximum för brottet höjs från två till fängelse. Fängelsestraffkommitténsförslag: Kommittén föreslår ingen ändring. Remissinstansernaberör inte frågan särskilt. Skälen för mitt förslag:Ansvarsbestämmelsema i vapenlagen finns i 37, 38 och 38 a §§. Jag tar i dettasammanhang upp endast de mer allvarUga formema av brott mot vapenlagen i 37 §.Bettäffande övriga bestämmelser har jag inte funnit anledning att föreslå någraändringar. I 37 § reglerasstraffpåföljden för olaga vapeninnehav samt för olovlig överlåtelse ochupplåtelse av skjutvapen. Den nuvarande sttaffskalanför uppsåtiigt olaga vapeninnehav infördes genom en ändring (prop.1971:109, bet. 1971:JuU14, rskr. 1971:205, SFS 1971:236) av den då gäUandevapenförordningen (1949:340). Än-chingen innebar att maximisttaffet höjdes frånett till fängelse. Detfinns otvivelaktigt ett samband mellan förekomsten av illegala vapen Prop.1992/93:141 och våldsbrottslighet. Användningen av skjutvapen vid våldsbrotthar ökat . Det är omvittnat frän inte minst handelnatt risken för väpnade rån upplevs som ett allt stöne och mer pressande problemför personalen. En arbetsgrapp inom har också i enrapport (BRÅ-PM 1992:3) Våld i butik, post och bank redovisat att såvälvapenstölder som insmuggling av vapen ökar och att rån med skjutvapen har ökatstarkt Det är då ofta fråga om livsfarliga vapen som gämingsmännen har manipuleratpå ett eller annat sätt. Senaretids uppmärksammade vapenstölder inger stor oro. Jag ser en särskild risk i auexttemistiska politiska gmpper beväpnar sig, inte bara att de enskildamedlemmarna beväpnar sig utan också att organisationema som sådana skaffar sigtillgång till en stor mängd farliga vapen. Utvecklingen också internationelltmed politiska grupperingar med allt öppnare främlingsfientlighet och rasism påsina program inger också allvarliga farhågor. Även om motiven bakomanskaffandet av vapen utan tillstånd inte sällan på goda grunder kan misstänkasvara att begå andra mycket allvarliga brott med än högrestraffvärde är det ofta svårt att styrka en brottslig vilja avseende ettspecifikt sådant brou, t.ex. rån, som krävs för att Sttaffrättsligt ansvar förförberedelse skall kunna krävas ut. Här Ugger ett intresse av att genom ensttäng syn på det olaga vapeninnehavet kunna stävja denna typ av gämingar. Ettkraftfullt ingripande mot olovliga innehav av vapen bör kunna minska förekomstenav illegala vapen och därigenom medverka till kampen mot den allvarligavåldsbrottsligheten. Jagföreslår mot denna bakgrand att sttaffmaximum för brott mot vapenlagen höjstill fängelse. Enhöjning av maximum utan en gradindelning av brottet skulle dock leda tiU ansttaffskalan blev alltför vid för att kunna vara till avsedd ledning förrättstillämpningen. Jag föreslår därför att en särskild skala för grovt brottskall införas. Skalan bör utformas på samma sätt som jag föreslagit bettäffandeflera andra brott i detta lagstiftningsärende. Som grovt brott bör som jagnämnt särskilt bedömas brott under former som medför att vapnen kan befaraskomma till brottsUg användning, exempelvis innehav av livsfarliga vapen somsaknar lagligt användningsområde och innehav av en stöne mängd vapen. Vidfastställandet av sttaffvärdet hos ett olaga vapeninnehav är över huvud tagetmängden av vapen av stor betydelse. Att olovligen samla på sig en stor mängdvapen av särskilt farlig typ (främst av militär karaktär), vilka rimligenaldrig kan förvaras på ett från spridningssynpunkt betryggande sätt, utgör isig en stor fara för en stöne krets personer och måste anses ha ett högtsttaffvärde. Sänkningenav maximum för normalgraden utgör endast ett led i sttävan-det att iförekommande fall minska överlappningen mellan sttaffskaloma för olika graderav samma brou och skall givetvis inte tolkas som att synen på gämingstypen börmildras. 3.2Straffrihet för olaga vapeninnehav i vissa fall Mitt förslag: Ensärskild lag införs om att illegala skjutvapen och ammunition straffritt kanlämnas in till polisen . Det som lämnas inskall normalt förstöras. Förslagetfrän vapenutredning: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag.Utredningen föreslår dock en inlämningstid . Remissinstanserna:Uttedningsförslaget möter ett blandat mottagande. Flertalet av deremissinstanser som ytttar sig över förslaget är dock positiva till det. Blanddem som tillstyrker förslaget är Riksåklagaren, kriminaltekniskalaboratorium. ,Föreningen , Frivilliga skytterörelsen ochVåldskonnmissionen. Avstyrkerförslaget av principiella skäl eller som inte tilhäckligt motiverat gör bl.a.Polismyndighetema i och samt Föreningen . Fleraremissinstanser pekar på att en amnesti måste förenas med en brett upplagdinformationskampanj. Skälenför mitt förslag: Förslaget års vapenutredning har behandlatstidigare. I den dåvarande regeringens proposition om änchingar i vapenlagen(1973:1176) framfördes således att en s.k. vapenamnesti inte borde införas(prop. 1990/91:130 s. 53). Den bedömningen delades av (bet.1990/91:JuU33 s. 31, rskr. 1990/91:300). Jagvill till en början slå fast att det är synnerligen angeläget att vidtaåtgärder för att minska den brottsUga användningen av skjutvapen. Detta gällerinte minst mot bakgmnd av att antalet väpnade rån har ökat markant under senareår. Enligt min mening finns det nu anledning att ta till vara aUa möjligheterau minska antalet illegala skjutvapen. Den möjlighet som ligger i att införa ensärskild lag om att illegala skjutvapen och ammunition under en viss tidsttaffritt kan lämnas in till polisen bör inte lämnas oprövad. Jag anser aUtsåau en sådan lag bör införas. Inte minst mot bakgrand avden skärpta syn på olaga vapeninnehav som jag här tidigare förordat är detockså rimligt att ge i övrigt laglydiga personer chansen att under betryggandeformer lämna in skjutvapen och ammunition som de innehar utan att ha rätt tiUdet. Det kan gälla vapen som glömts bort i samband med ett dödsfall eller enflyttning. Ocksä detta är ett skäl för att införa en sttaffrihetslag. Detkan naturligtvis diskuteras hur effektiv en sttaffrihetslag kommer att bli. Avinttesse är därvid att man i under en månad fick lämna inillegala vapen till polisen utan att rättsliga åtgärder vidtogs. Bakgrundentill åtgärden var au betydande mängder vapen hade kommit in i underandra världskriget och att det var omöjligt att fastställa var dessa vapen hadehamnat. Närmare 10 000 vapen och sprängämnen Möjligen kanett resultat lUcnande det i inte påräknas Prop. 1992/93:141 för vårdel. Det danska exemplet talar dock för au en sttaffrihetslag kan ge ettutifrån svenska förhållanden gott resultat. Detligger nära till hands att anta att de skjutvapen som kommer att lämnas in intei någon stöne utsttäckning är sådana som cirkulerar i kriminella kretsar.Varje sådant enstaka vapen som tas om hand och förstörs minskar emellenidrisken för nya allvarliga brott. Även en liten mängd insamlade vapen är alltsåav värde. Merpartenav de inlämnade skjutvapnen kommer antagligen att vara sådana som har innehaftsav i övrigt laglydiga personer. Att dessa vapen lämnas in är också värdefullt.Eftersom någon konttoll av vapeninnehavet inte skett finns det ju en risk föratt vapnen inte förvaras eller hanteras på ett sätt som är betryggande frånsäkerhetssynpunkt. Att vapnen lämnas in och förstörs medför också att man kanvara säker på att de inte kommer att användas vid brott. Avstörsta vikt för att sttaffrihetslagen skall få den avsedda effekten är attallmänheten får kännedom om den. En informationskampanj bör alltså genomföras.Lämpligast synes vara att informationen lämnas sttax före och underinlämningstiden. bör svara för informationen tillallmänheten om lagen. Vapenuttedningenföreslår en tolvmånadersperiod som inlämningstid. Jag anser i likhet med fleraremissinstanser att är att föredra. Det synes lämpligt att eninlämningsperiod på tte månader påbörjas samticUgt med att de nyasttaffbestämmelserna om brott mot vapenlagen ttäder i kraft. Inlämning kommeralltså att kunna ske . Innebördenav sttaffrihetslagen är att den som innehar illegala skjutvapen ellerammunition inte skall kunna sttaffas för innehavet om han eller hon frivilligtlämnar in eller låter lämna in egendomen till polisen . 1 det faU den som innehar vapen eller ammunition inte självlämnar in egendomen utiin ger någon annan i uppdrag att göra det gäller alltsåsttaffriheten för båda. Däremot innebär kravet på frivillighet att sttaffrihetinte kommer i fråga om någon, t.ex. i samband med en husrannsakan, lämnar inett vapen på grund av upptäcktsrisken. Alla vapen och all ammunition som enligtvapenlagen kräver tillstånd för att få innehas skall kunna lämnas in tillpolisen. Detär således fråga om att i en särskild lag föreskriva straffrihet för olagainnehav av skjutvapen och ammunition i vissa fall. Detta är något annat än enamnesti. Därmed brukar nämligen avses en generell benådning av en viss grupp avdömda (se 11 kap. 13 § regeringsformen). Inlämnarens anonymitet Prop. Föratt sttaffrihetslagen skall bli framgångsrik torde krävas att den som lämnarin illegala skjutvapen eller ammunition garanteras anonymitet. Inlämnarenskall alltså inte behöva lämna uppgifter om sin identitet Detkan inte helt bortses från att möjligheten att vara anonym kan skapasvårigheter vid uttedningen av brott där vapnet använts. Svårighetema bör dockinte överdrivas. Det är således inte särskilt ttoligt att skjutvapen somanvänts vid allvarliga brott lämnas in av den som begått brottet. Jag villockså stryka under att sttaffriheten bara gäller för den som utan tillståndinnehar vapnet eller ammunitionen och bara avser dennes innehav av det somlämnas in. Polisen kan alltså utföra t.ex. sedvanliga kriminaltekniskaundersökningar på ett inlämnat vapen i syfte att utteda andra brott som harsamband med vapnet. Det kan gälla brott begångna av såväl innehavaren som avandra personer. Om ett inlämnat vapen skäligen kan antas ha betydelse förutredningen av ett sådant brott kan det tas i beslag enligt bestämmelsema irättegångsbaUcen. Beträffandeinlämningsställen föreslår Vapenuttedningen att polismyncUgheterna skall fåbestämma att inlämning skall kunna ske även hos andra myndigheter inompolisdistriktet. Uttedningen framför att det är önskvärt att den som vill lämnaifrån sig ett vapen kan göra detta utan att behöva resa någon längre sttäckasamt att militära myndigheter och börkunna hjälpa till med insamlingen. Överbefälhavaren har avstyrkt förslaget idenna del, bl.a. med hänsyn till att det oftast finns en polismyndighet på deorter där försvarsmaktens myndigheter är belägna. Enligt min mening bör deträcka med att inlämning kan ske till polismyndighetema. Inlämningav skjutvapen och ammunition skaU alltsä kunna ske på polisstationerna ilandet. Det bör tilläggas an sttaffrihetslagen i och för sig också är tUlämpligom egendom överlämnas till en enskild polisman. Vapnenoch ammunitionen tillfaller staten Skjutvapenoch ammunition som lämnas in torde i de flesta fall tillhöra den som sett tillatt egendomen lämnats in tUl polisen. Det kan emellertid förekomma attstöldgods lämnas in. Om ett stulet vapen lämnas in skall den rättmätige ägarennaturligtvis kunna få tillbaka det. För att så skall kunna ske måstepolismyndigheten undersöka om det finns någon känd ägare till det som lämnatsin. Polismyndigheterna bör alltså på lämpligt sätt konttollera om ett inlämnatvapen är anmält stulet eller om det finns en licens utställd bettäffandevapnet. Föreskrifterom den konttollen och hanteringen i övrigt när skjutvapen eller ammunition lämnastUl en polismyndighet bör, med stöd av 8 kap. 13 § regeringsformen, meddelas avregeringen eller av den myndighet regeringen bestämmer. Det är rimligt attskjutvapen eller ammunition som lämnas in enUgt Prop. 1992/93:141Sttaffrihetslagen normalt tillfaller staten. Mot bakgrund av au egendom kan halämnats in utan ägarens samtycke bör emellertid vissa förutsättningar varauppfyUda för att egendomen skall tillfalla staten. Vapenutredningenhar i denna del föreslagit att ägaren i vissa fall -nämligen om det äruppenbart att det inlämnade tillhör någon annan än den som lämnade in det -skall beredas tillfälle att få tillbaka inlämnad egendom. Om ägaren inte kanspåras eller om han underlåter att återta egendomen skall egendomen enligtuttedningen tillfalla staten. Jagförordar en reglering efter förebild av bestämmelser i hittegodslagen(1938:121). Regleringen, som något avviker från förslag,innebär följande. Skjutvapen och ammunition som lämnats in skall tillfallastaten om ägaren inte är känd från det att egendomen lämnadesin. Egendomen måste alltså normalt förvaras . Om ägaren tillinlämnad egendom är känd skall han eller hon få tillfälle att inom en månad tatillbaka egendomen. Tar ägaren inte tillbaka egendomen eller kan denne annarsanses ha uppgivit sin rätt till egendomen tillfaller den staten. Dennu föreslagna lagen kan komma i konflikt med hittegodslagen som tillförsäkrarupphittaren vissa rättigheter. Enligt min mening bör under inlä-mingsperiodenenligt sttaffrihetslagen i första hand förfaras med inlämnade vapen ochinlämnad ammunition i enUghet med straffrihetslagen. Endast om inlämnarenutttyckligen gör gällande att vapnet eller ammunitionen skall behandlas somhittegods bör reglema i hittegodslagen, om t.ex. upphittarens rätt tillhittelön och rätt till godset, tillämpas. Detkan måhända inttäffa att en person, som har tillstånd att inneha ettskjutvapen, vill bli av med vapnet och därför anonymt lämnar in det enligtstraffrihetslagen. Även om straffrihetslagen inte tar sikte på denna särprägladesituation får det accepteras att ett sådant vapen enligt lagen kan tillfallastaten. Deskjutvapen och den ammunition som tillfallit staten enligt sttaffrihetslagenbör inte säljas eller på annat sätt komma ut i cirkulation på nytt. I ställetbör egendomen normalt förstöras. Detta torde bidra till att skapa förståelseför sttaffrihetslagen bland allmänheten. del fall kan det dock vara befogat att bevara vapen eller ammunition. Omegendomen behövs för musealt, militärt eller annat liknande ändamål, t.ex. iStatens kriminaltekniska laboratoriums samlingar, bör den således inteförstöras. Minbedömning: Psykiskt våld är eu allvarligt problem. Jag har i ansluming tillmina förslag till ändringar av sttaffskaloma för misshandel, olaga hot,ofredande och sexuellt ofredande därför pekat på vikten av att även beaktasådana beteenden som främst tar sUcte på att psykiskt bryta ned en annan. Problemet måstedock angripas på bred front, även genom bl.a. information, UtbUdning,organisatoriska åtgärder. Sttaffrättsliga ätgärder utöver de nu föreslagnaframstår inte som ändamålsenligt. Hearingen: De synpunktersom lämnades på frågan om behovet av lagstiftning överensstämde med mina i detatt främst andra än sttaffrättsliga åtgärder behövs för att mest effektivtmotverka det psykiska våldet. Skälen för min bedömning:Den vanligaste formen av övergrepp som kan betecknas som psykiskt våld tordevara vad som i dagligt tal kallas mobbning. Inom den psykologiska forskningenbeskrivs mobbning vanligtvis som att en eller flera personer upprepade gångerunder blir utsatta för negativa handlingar från en eller flerapersoner. Det är sålunda fråga om negativa handlingar som förekommer med vissregelbundenhet och under inte alltför . Med en negativ handling avses idet här sammanhanget att en person tillfogar eller försöker tillfoga en annanperson skada eller obehag. Trots forskning kringpsykiskt våld har man ännu inte med någon stöne säkerhet lyckats slå fast hurvanlig företeelsen är i samhället. Dock kan man på goda grander anta att denhär formen av våld ligger bakom en stort antal sjukskrivningar på gmnd avpsykisk ohälsa. Det finns också anledning att anta att den psykiska ohälsan hosett icke ringa antal personer är av så allvarligt slag att de inte förmår attåtervända rill arbetslivet. Likaså kan man anta att det psykiska våldet påt.ex. arbetsplatser och i skolor leder till ett antal självmordsförsök ochsjälvmord . Det är sålunda en mycket angelägen uppgift för samhälletatt på olika sätt komma till rätta med det psykiska våldet i olika miljöer. En huvudfråga blir dåvilka åtgärder som är mest ändamålsenliga för att komma en bit på vägen ikampen mot det psykiska våldet. Det torde stå klart att den gmpp offret ingåri, på arbetsplatsen, i skolan, inom föreningen etc, har mycket stor betydelseför förekomsten av mobbning. I en väl fungerande grupp mobbas det inte. Attskapa en atmosfär sä att gruppdynamiken fungerar på ett positivt sätt görsinte i första hand genom sttaffrättslig reglering. Det är mycket en fråga omorganisarion, kommunikation och ancha samverkande miljöfaktorer. Vid hearingen diskuteradesbl.a. rättsväsendets behandling av psykiskt våld. De anmälningar som görshänför sig rill olika brott, oftast något av dem som jag redogjort förticUgare, som misshandel, ofredande, olaga hot m.m. Att särskilja vilkaanmälningar som har grund i psykiskt våld kräver studium av varje anmälan försig. Inte ens ett sådant förfaringssätt kan ge någon säker bild avförekomsten. Det verkar såldes inte vara ovanligt att det Prop.1992/93:141 är den mobbade som ärgärningsman i anmälningama; den mobbade tar rill fysiskt våld närtrakasseriema har gått för långt. Till detta kommer den beaktansvärda risken föratt en mobbad som anmäler förfarandet kan löpa en stöne risk att åter blimobbad, vilket rimligen bör leda till en rrundre benägenhet att anmälagämingen. Denexpertis som närvarade vid hearingen var i stort sett enig i att sttaffrättsligaåtgärder inte är den väg som bör väljas i första hand. Jag är av sammauppfattning. Kriminaliseringen som den är utformad torde väl räcka tillför att fånga in de sttaffvärda fallen av psykiskt våld.