prop · GG03122 · 1992-10-22 00:00:00 — Av skäl som jag anförde beträffande tomtmark för hyreshus bör också här storleken särskilt beaktas som värdefaktor. För industritomtmarken bör dock storleken definieras som värderingsenhetens tomtmarksareal. Vid särskilda omständigheter bör emellertid i stället storleken avse den byggrätt i m2 bruttoarea som värderingsenheten utnyttjas för eller är avsedd för. Så kan exempelvis bli fallet om prisbildningen på industritomtmark inom värdeområdet utgår från ett värde per m2 byggrätt. Som jag återkommer till bör värdefaktorn i 12 kap. 5 § FTL gälla också för tomtmark för industribyggnad värderad enligt produktionskostnadsmetoden. 2.6 Riktvärde och värderingsenheter - produktionskostnadsmetoden 2.6.1 Industribyggnad värderad enligt Skälen för mitt förslag: Som inledningsvis anfördes om de olika metoderna att härleda marknadsvärdet vid fastighetstaxeringen används produktionskostnadsmetoden för vissa industribyggnader. De byggnader som enligt 11 kap. 1 § FTL kommer i fråga för denna värderingsmetod är sådana som har endast begränsad användbarhet för annat ändamål än det för vilket de utnyttjas. Detsamma gäller för liknande speciella byggnader, bensinstationsbyggnader, andra byggnader med olämplig utformning för normal industriproduktion samt byggnadskonstruktioner som inte har karaktär av hus. För dessa typer av industribyggnader bestäms byggnadsvärdet till av det tekniska nuvärdet. Därvid utgår man från återanskaffningsvärdet, dvs. vad det kostar att återanskaffa en likvärdig byggnad, varefter den värdeminskning som byggnaden undergått beaktas vid beräkningen av det tekniska nuvärdet. Värdeminskningen anges genom en s.k. nedräkningsfaktor. Nedräkningsfaktorn utgör i själva verket riktvärdet. Som framgått av mina förslag om värderingsmodellen för hyreshusen och de avkastningsvärdeberäknade industribyggnaderna, skall dock riktvärdet avse en värderingsenhet. Jag anser att även värderingsmodellen för de produktionskostnadsvärdeberäknade industribyggnaderna bör anpassas på motsvarande sätt så att riktvärdet utgör värdet per värderingsenhet. Den lydelse som i 11 kap. 2 § FTL tidigare föreslagits för industribyggnader värderade enligt avkastningsmetoden bör således även inbegripa industribyggnader värderade enligt produktionskostnadsmetoden. Detta innebär också att den nuvarande rubriken närmast före 11 kap. 2 § FTL i stället skall placeras närmast före 11 kap. 3 § FTL. Jag har tidigare föreslagit en regel i 6 kap. 3 § FTL av innebörd att industribyggnad får indelas i två eller flera värderingsenheter om det underlättar värderingen. Bestämmelsen bör gälla generellt för industribyggnader, dvs. även de industribyggnader som värderats enligt produktions- kostnadsmetoden. Beträffande den kategori byggnader som enligt 11 kap. 1 § FTL har endast begränsad användbarhet för annat ändamål än för vilka de utnyttjas, s.k. skräddarsydda byggnader, har och haft vissa synpunkter på värderingen. Föreningen har påtalat att flertalet anläggningar inom den bransch de företräder använder maskinutrustningar som ibland är uppställda på fasta fundament men som också består av mobila enheter som kan förflyttas. De damm- och bullerskydd som åsyftas anser föreningen vara tillbehör till maskinutrustningen och inte fastighetstillbehör. De bör därför enligt föreningen inte räknas in i taxeringsvärdet. För egen del vill jag rent allmänt erinra om att fastighetstaxeringen grundas på samma fastighetsbegrepp som i jordabalken. Förutom själva marken taxeras således även fastighetstillbehören. Det är naturligtvis betydelsefullt om tillbehören kan betraktas som industritillbehör, eftersom dessa inte åsätts något värde vid fastighetstaxeringen. I det fall en industribyggnad är en s.k. skräddarsydd byggnad betraktas emellertid maskiner och utrustning som byggnadstillbehör. Huruvida så är fallet beträffande anläggningar inom grus- och makadamindustrin är något som får avgöras i varje enskilt fall utifrån gällande regler. 2.6.2 Tomtmark för industribyggnad värderad enligt produktionskostnadsmetoden. Skälen för mitt förslag: Såsom jag anfört beträffande tomtmark till industribyggnad värderad enligt avkastningsmetoden finns redan en generellt gällande bestämmelse i 6 kap. 7 § FTL om att varje tomt skall utgöra en värderingsenhet. Jag föreslog där inget avsteg från den linjen. Det föreligger inte heller något behov av att indela tomtmark för industribyggnader värderade enligt produktionskostnadsmetoden i olika värderingsenheter. Varje tomt bör alltså utgöra en värderingsenhet. Vidare bör bestämmelserna i 12 kap. 1 § FTL om att riktvärdet för tomtmark skall utgöra värdet av en värderingsenhet m.m. även gälla tomtmark för industribyggnad värderad enligt produktionskostnadsmetoden. Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 2.7 Normenhet för industribyggnad värderad enligt produktionskostnadsmetoden Skälen för mitt förslag: Som jag tidigare föreslagit (avsnitt 2.6.1.) bör nedräkningsfaktorn inte längre utgöra riktvärdet för denna typ av byggnader. Riktvärdeberäkningen bör i stället anknyta till resp. värderingsenhet. På grund härav måste en normenhet definieras beträffande de industribyggnader som värderats enligt produktionskostnadsmetoden. Definitionen bör tas in i en ny lydelse av 11 kap. 7 § FTL. Den bör fastslå att för en värderingsenhet byggnad av detta slag, uppförd före taxeringsåret inom den ortstyp som medför högst värde, ett riktvärde skall anges som motsvarar av byggnadens återanskaffningskostnad detta år. Vad avser tomtmarken bör genom den generella anknytningen till bestämmelserna i 12 kap. 1 § FTL beräkningsenheten vara en m2 tomtmark eller en m2 byggrätt. 2.8 Värdefaktorer * produktionskostnadsmetoden 2.8.1 Industribyggnad värderad enligt Skälen för mitt förslag: I nuvarande lydelse av 11 kap. 8 § FTL anges de värdefaktorer som används för att bestämma nedräkningsfaktorn. Eftersom jag i det föregående föreslagit att riktvärdet för dessa industribyggnader inte längre skall anges genom en nedräkningsfaktor utan i stället skall återge värdet av hela värderingsenheten fordras en konsekvensändring av bestämmelserna i 11 kap. 8 § FTL. Eftersom bestämmelsen i 11 kap. 7 § FTL om normenheten hänvisar till återanskaffningskostnaden, skall återanskaffningskostnaden införas som en värdefaktor i 11 kap. 8 § FTL. En definition av återanskaffningskostnaden finns redan i 5 kap. 6 § FTL, varför det torde räcka med en hänvisning till det lagrummet. I 5 kap. 6 § FTL bör vidare förtydligas att nedräkningsfaktorn för andra året före taxeringsåret också skall användas under påföljande år. Värdefaktorn återanskaffningskostnad är inte lämplig att klassindela och det bör föreskrivas att så inte får ske i 7 kap. 3 § FTL. De övriga värdefaktorerna ålder, byggnadskategori och ortstyp bör kvarstå, dock med vissa redaktionella förändringar i definitionerna som närmare framgår av lagförslagen och specialmotiveringen. 2.8.2 Tomtmark för industribyggnad värderad enligt produktionskostnadsmetoden Skälen för mitt förslag: Jag gör här samma bedömning som beträffande värdefaktorn typ av bebyggelse för tomtmark för industribyggnad värderad enligt avkastningsmetoden. Värdefaktorn typ av bebyggelse behövs således inte och kan slopas. I stället bör en ny värdefaktor införas, nämligen storlek. Bestämmelsen i 12 kap. 5 § FTL skall således gälla generellt för tomtmark för industribyggnad. Skälen för mitt förslag: I 11 kap. FTL gäller genomgående samma bestämmelser för övrig byggnad som för industribyggnad. Av redaktionella skäl bör därför redan i den inledande paragrafen, 11 kap. 1 § FTL, nämnas att vad som sägs i kapitlet om industribyggnader även gäller övrig byggnad. Nuvarande lydelseFöreslagen lydelse 2.10 Täktmark Skälen för mitt förslag: Ägoslaget täktmark, i kombination med eventuell industribyggnad eller övrig byggnad, skall vid fastighetstaxeringen utgöra en egen typ av taxeringsenhet. Bestämmelserna om riktvärde för täktmark återfinns i 12 kap. 8 och 9 §§ FTL. Jag anser att den redaktionella uppbyggnaden av lagtexten liksom värderingsmodellen för täktmarken bör anpassas till vad som skall gälla för övrig egendom. Jag föreslår däremot inte någon saklig förändring av värderingsförfarandet. I linje med det anförda bör således av 12 kap. 8 § FTL inledningsvis framgå att riktvärdet skall anknyta till värdet av en värderingsenhet täktmark och inte som till produkten av en brytningsfaktor och värdet per kubikmeter brytvärd fyndighet av olika slag. Det bör även fortsättningsvis föreskrivas att m3 skall användas som beräkningsenhet och att värdet per m3 måste tas ur fastställd värdeserie. Upplysningsvis kan nämnas att RSV i sina verkställighetsföreskrifter angett att värdet per m3 brytvärd fyndighet anges i m3 fast mått brytvärd volym. I 12 kap. 9 § FTL skall de värdefaktorer som är bestämmande för riktvärdet för täktmark behandlas. Därvid bör en ny värdefaktor införas som skall uttrycka fyndighetens storlek. Eftersom denna i praxis bestäms som det genomsnittliga uttaget bör den benämnas årligt uttag. I övrigt bedöms de värdefaktorer som funnits för att bestämma brytningsfaktorn kunna kvarstå. Dessa värdefaktorer är väntetid resp. brytningstid. Någon klassindelning av värdefaktorn årligt uttag föreslås inte kunna ske, vilket bör framgå av 7 kap. 3 § FTL. Beträffande täktmark har och haft invändningar mot värderingsförfarandet eftersom man anser att hänsyn inte tas till att värdet av täktmarken sjunker i takt med uttagen volym. Taxeringsvärdet skulle därför behöva justeras . Föreningen anser dock att det är enklare om den uttagbara volymen kunde bestämmas till hälften. I och för sig är det så att en fastighet taxeras på grundval av dess beskaffenhet vid taxeringsårets ingång vid allmän fastighetstaxering. Vid de mellankommande taxeringarna utgår man normalt från oförändrade förhållanden. Emellertid skall ny taxering ske under den löpande taxeringsperioden bl.a. i sådana fall då taxerings- enhetens värde ökat eller minskat mer än vissa beloppsgränser genom förändring i dess fysiska beskaffenhet. Jag anser därför att den av föreningen angivna situationen kan hanteras redan genom de nuvarande reglerna. I det följande avser jag att beröra några frågor som inte är direkt sammanhörande med AFT-94 men som enligt min bedömning är av betydelse för att förenkla värderingen. Skälen för mitt förslag: Som en allmän värderingsregel gäller enligt 7 kap. 16 § punkt 1 FTL att något värde inte skall bestämmas för byggnad eller byggnader inom samma tomt, om byggnadsbeståndets sammanlagda taxeringsvärde inte skulle uppgå till . Beloppet fastställdes i samband med tillkomsten av FTL och tillämpades första gången vid AFT-81. gällde en värdegräns om , vilken härstammade . Liknande justeringar av värdegränsen har regelbundet företagits längre tillbaka i tiden. En uppräkning av gränsen motsvarande höjningen av konsumentprisindex för tiden * 1992 skulle leda till ett värde som närmar sig . Till detta bör även läggas en något ändrad ambitionsnivå då det gäller taxeringen av egendom med ringa värde samt de förenklings- och rationaliseringsvinster som en höjd gräns medför. Jag anser att nämnda värdegräns nu bör höjas. Med hänsyn till penningvärdets förändring och de nämnda förenklingsaspekterna finner jag det är motiverat att fastställa gränsen till . Det har inte gjorts någon beräkning av hur många byggnader som inte tas upp som särskild värderingsenhet på grund av sitt ringa värde. Antalet byggnader med ett värde är dock betydande; antalet sådana småhus torde kunna uppskattas till ca 110 000. I fastighetsskatteavseende blir bortfallet dock av begränsad omfattning eftersom många byggnader redan nu inte inräknas i underlaget för fastig- hetsskatt. Även i andra sammanhang anknyts i FTL till en beloppsgräns om , exempelvis i 7 kap. 5 §. Enligt denna bestämmelse kan en justering av taxeringsvärdet göras om det föreligger ett förhållande som påtagligt inverkar på marknadsvärdet. För småhusenheter anges därvid att en förändring av värdet med skall anses indikera en påtaglig inverkan på marknadsvärdet. Också denna och övriga beloppsgränser om i FTL anser jag bör höjas till . Den nya beloppsgränsen bör gälla års allmänna fastighets- taxering för de hyreshus- och industrienheter som då taxeras. För småhusenheter och lantbruksenheter bör de föreslagna beloppsgränserna emellertid gälla först när dessa undergår allmän fastighetstaxering nästa gång, dvs. Mitt förslag föranleder ändringar i följande paragrafer, nämligen 2 kap. 4 §, 6 kap. 2 §, 7 kap. 5 och 16 §§, 18 kap. 1 §, 20 kap. 20 § och 28 kap. 9 § FTL. Skälen för mitt förslag: I 6 kap. 6 § FTL föreskrivs att saneringsbyggnad och annan byggnad för vilken värde inte har bestämts skall utgöra värderingsenhet under förutsättning att byggnaden helt eller delvis används som bostad. Av förarbetena till denna bestämmelse framgår att det för fastighetstaxeringens del inte finns något behov av att indela och redovisa dessa byggnader såsom värderingsenheter. Bestämmelsen påkallades enbart med hänsyn till uppgiftsbehovet vid folk- och bostadsräkningen , FoB 80. Eftersom det inte längre föreligger behov att från folk- och bostadsräkningssynpunkt ha tillgång till nu nämnda uppgifter föreslår jag att bestämmelsen slopas. Skälen för mitt förslag: Riktvärde skall enligt 7 kap. 3 § FTL redovisas på karta, i tabell eller på annat sätt. I många fall kan dock riktvärdet behöva anges indirekt genom annan lämplig angivelse. Därför bör nu nämnda föreskrift ändras så att det blir möjligt att ge en motsvarande redovisning genom en riktvärdeangivelse. Denna skall ge uppgift om t.ex. de egenskaper som normaltomten förutsatts ha, de faktorer och tabeller som rekommenderas för olika byggnadskategorier m.m. som inom varje värdeområde fordras för att bestämma riktvärdet. Jag föreslår att lydelsen i 7 kap. 3 § FTL ändras så att detta framgår. Skälen för mitt förslag: Enligt huvudregeln i 18 kap. 1 § FTL skall fastighetsägaren utan anmaning lämna allmän fastighetsdeklaration för varje fastighet som han äger. Från denna huvudregel föreskrivs dock undantag bl.a. för staten tillhörig försvarsfastighet och för fastighet för allmänna kommunikationsändamål om dessa är undantagna från skatteplikt. Detta gäller dock inte om ägaren särskilt har anmanats att avge fastighetsdeklaration. Att en byggnad av nämnda slag har undantagits från skatteplikt utvisar att den vid fastighetstaxeringen har indelats i byggnadstypen specialbyggnad. Dessa kännetecknas av sitt samhällsnyttiga ändamål. Det finns elva olika typer av specialbyggnadsslag vid fastighetstaxeringen och åtskilligt står att vinna om den s.k. primära deklarationsskyldigheten kunde begränsas för ytterligare några av dessa. Jag åsyftar här sådana specialbyggnadsslag där det ligger i sakens natur att skattemyndigheter och kommunerna väl känner till om byggnaderna fått annat användningssätt, varför uppgifter från ägare inte behövs i så stor utsträckning som annars. Enligt mitt förmenande är så fallet beträffande såväl distributionsbyggnader (dvs. för gas, värme, el eller vatten), värmecentraler (dvs. för uppvärmning medelst varmvatten) och reningsanläggingar (dvs. vatten- och avloppsreningsverk och liknande). Om dessa byggnader med tillhörande mark m.m. inte behövde deklareras annat än på anmaning torde antalet deklarationer kunna nedbringas med närmare 19 000. Undantag från deklarationsskyldigheten görs även avseende byggnad på annans mark då byggnadens värde understiger . Såsom jag tidigare föreslagit bör denna beloppsgräns uppjusteras till . Vidare stadgas i 18 kap. 1 § FTL deklarationsskyldighet för byggnad på annans mark om den används som stadigvarande bostad eller om dess bostadsyta överstiger tio m2. Denna föreskrift tillkom, liksom 6 kap. 6 § FTL, i anledning av FoB 80. Bestämmelsen tjänar numera inget syfte och bör därför slopas. Slutligen vill jag i detta sammanhang också behandla en annan grupp av fastigheter där deklarationer bör kunna undvaras i vissa fall, nämligen sådana vars värde är särskilt lågt. I och för sig finns visserligen en bestämmelse i 6 kap. 1 § fastighetstaxeringsförordningen om att taxeringsenhet med taxeringsvärde understigande inte skall föras in i fastighetslängden. Däri skall bara utmärkas att värdet understiger denna nivå. Det bedöms emellertid inte finnas något behov av att uppdatera registeruppgifterna när taxeringsvärdena är så låga. Jag föreslår därför att deklaration inte skall behöva lämnas utom vid anmaning när det gäller taxeringsenheter som vid föregående års fastighetstaxering inte åsatts högre taxeringsvärde än . Härigenom beräknas minst 90 000 deklarationer kunna undvaras. Mina förslag i denna del bör föranleda justeringar i 18 kap. 1 § FTL. 2.12 Ytterligare utredning, m.m. I det föregående har jag behandlat en rad lagförslag som baserats på RSV:s promemoria. Det finns emellertid några frågor som jag ansett inte bör föranleda lagstiftning förrän de blivit belysta ytterligare. Jag avser att uppehålla mig vid dessa i det följande och där redovisa hur jag ämnar låta bereda dem. RSV har i sin promemoria hemställt om att ägoslaget exploateringsmark skall utmönstras som särskilt ägoslag. Ifrågavarande mark skulle i allt väsentligt i stället indelas som tomtmark. Förenklingsvinster skulle därvid uppstå. Jag vill i detta sammanhang erinra om att sådana tankegångar även behandlades av småhustaxeringskommitté i sitt betänkande (Ds Fi 1987:8) Småhustaxering. Kommittén fann dock för gott att överlämna frågan för bedömning i annan ordning i hela dess vidd. Det föredragande statsrådet delade denna uppfattning och någon förändring vidtogs inte (jfr prop. 1987/88:164 s. 19 f.). Det kan i och för sig vara så att plan- och bygglag inneburit att behovet av att indela mark som exploateringsmark blivit mindre sedan vissa gamla detaljplaner upphävts. Såsom emellertid poängterades i nämnda proposition bör inte en detaljplans genomförandetid vara avgörande för ägoslagsindelningen. För egen del anser jag att frågan fordrar ytterligare överväganden. Bl.a. bör konsekvenserna av att i huvudsak hänföra egendom till ägoslaget tomtmark och de effekter detta skulle få i skatteavseende belysas. Jag är således inte beredd att nu lägga fram något förslag i denna del. Frågan bör dock bli föremål för utredning. Eftersom frågan är föranledd av förenklingsskäl anser jag att den närmast bör höra till det ämnesområde som skall ses över av den av mig tidigare aviserade utredningen om förenklad fastighetstaxering. Gränsdragningen småhus * hyreshus RSV tar i promemorian upp ett problem som verket anser föreligga i vissa fall vid indelningen i byggnadstypen småhus. Det gäller den gränsdragning som skall göras beträffande byggnader som innehåller tre lägenheter, varav två är bostadslägenheter och den tredje en lokal. RSV menar att det bör klart framgå av lagtexten att en byggnad med två bostäder inte skall få innehålla någon som helst lokal för att kunna indelas som småhus. För egen del vill jag anföra följande. Indelningen av byggnader skall göras enligt bestämmelserna i 2 kap. FTL. Där framgår bl.a. * om man bortser från vissa regler som inte är av intresse i detta sammanhang - att som småhus skall indelas byggnad som är inrättad till bostad åt en eller två familjer. Om en byggnad däremot är inrättad till bostad åt minst tre familjer eller till kontor, butik, hotell, restaurang och liknande skall den indelas som hyreshus. Vidare skall byggnadstypen bestämmas med hänsyn till det ändamål som byggnaden till övervägande del är inrättad för och det sätt på vilket den till övervägande del används. Som framgår fästs här avgörande vikt vid det ändamål som en byggnad till mer än hälften används på eller är inrättad för. Att det kan uppkomma gränsdragningsproblem vid användning av denna huvudsaklighetsprincip var lagstiftaren medveten om när frågan lagreglerades. Det framhölls att man alltid får räkna med detta oavsett på vilket sätt man går till väga (jfr prop. 1979/80:40 s. 62). Om det finns anledning att i vissa avseende gå ifrån nämnda huvudsaklighetsprincip i den av RSV åsyftade situationen bör detta först bli föremål för en närmare analys. Jag finner att detta också lämpligen kan ske inom det uppdrag som jag kommer att ge utredningen om förenklad fastighetstaxering. En annan fråga som har samband med nämnda huvudsaklighetsprincip är gränsdragningen mellan hyreshus och sådan vårdbyggnad som är specialbyggnad. Specialbyggnader är undantagna från skatteplikt. anger i sitt remissyttrande att det är vanligt att de bostadsföretag som de företräder äger för pensionärer. Dessa hus har ofta indelats som hyreshus, inte som vårdbyggnader. Enligt öppnas genom RSV:s förslag möjlighet att betrakta en värderingsenhet som vårdbyggnad om denna såsom en egen fristående byggnad skulle ha utgjort en vårdbyggnad. Utöver det som jag tidigare anförde om huvudsaklighetsprincipen bör tilläggas att lagstiftaren ägnade gränsdragningen mellan specialbyggnader och andra byggnadstyper stor uppmärksamhet vid lagens tillkomst. Det tidigare systemet med uppdelning av en byggnad i en skattefri och en skattepliktig del gav nämligen upphov till många tillämpningsproblem. De nuvarande reglerna är därför utformade så att en byggnad, som kan indelas både som hyreshus och som specialbyggnad, alltid skall indelas som specialbyggnad. Den i lagtexten gjorda uppräkningen av vilka slags byggnader som kan hänföras till specialbyggnadstypen är utformad så att bostadsbyggnader i princip inte skall omfattas. Vad gäller vårdbyggnad har utförligt preciserats de byggnader som avses. Häri inkluderas således byggnad som används för sjukvård, nykterhetsvård, narkomanvård, barnavård, kriminalvård, arbetsvård, åldringsvård eller omsorg om psykiskt utvecklingsstörda. Även annan byggnad kan räknas till denna krets om den används som hem åt personer som behöver vård eller tillsyn. I tydlighetens intresse tillades dock att det i sådant fall skulle vara fråga om institutionell vård eller tillsyn. Mot bakgrund av det sagda har RSV i sin handbok till ledning för fastighetstaxeringen uttalat att och liknande, som till övervägande del upptas av bostadslägenheter med kök, inte bör indelas som vårdbyggnad. Detta skall vara fallet även om byggnaden också innehåller gemensamma utrymmen och de boende kan få hjälp med sjukvård, matlagning och annan tillsyn. För egen del kan jag inte se att den förändrade värderingsmodellen som föreslås skulle komma att ändra grunderna för indelning i specialbyggnader. Jag skall här slutligen beröra några ytterligare frågor som också lämpligen bör behandlas i ett annat sammanhang. Den första frågan rör bestämmelsen i 1 kap. 5 § FTL enligt vilken innehavare av s.k. ofri tomt i stad skall jämställas med fastighetsägare. Enligt RSV bör bestämmelsen utmönstras eftersom institutet numera inte förekommer. Den andra frågan rör äganderättsövergång i vissa fall. stadgas i 4 kap. 2 § FTL att en fastighet skall uppdelas i taxeringsenheter enligt ägarförhållandena om skilda delar av den har olika ägare. Enligt RSV bör det övervägas att göra ett tillägg till bestämmelsen i vilket uttryckligen framhålls att förvärv av del av fastighet, som för sin giltighet kräver fastighetsbildning, skall beaktas vid indelning i taxeringsenheter. För egen del finner jag att de frågeställningar som jag här slutligen refererat bör handläggas gemensamt med övriga frågor som hör till den översyn av FTL som jag har aviserat. 3 Fastighetsskatt för bostäder och lokaler i hyreshus Nuvarande regler för uttag av fastighetsskatt innebär att hyreshus i princip beskattas av taxeringsvärdet. Flera undantag finns emellertid från denna skattesats. De förändringar av fastighetsskatten som genomfördes i samband med skattereformen innebar således en viss differentiering av fastighetsskatten. För nyare bostäder skall nämligen i vissa fall ingen fastighetsskatt tas ut, i andra fall sker uttag med endast halv fastighetsskatt. Kriteriet för nedsättning av skatteuttaget är i dessa fall om själva byggnaden innehåller huvudsakligen bostäder.