prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Bestämmelserna i den nya ordningslagen får dock anses till- 171 räckligaför att tillgodose behovet av föreski-ifter mot ordningsstömingar av Prop. 1992/93:210 skilda slag. Mot den bakgrunden anser jag att det i framtideninte finns något behov av en bestämmelse om möjlighet att meddela föreskrifterom "allmän ordning" utöver ordningslagens bestämmelser i ämnet. Jaghar sålunda kommit till den ståndpunkten att det även finns behovav en bestämmelse om tillträdesförbud av säkerhetsskäl, t.ex. vid allvariigaolyckor m.m. En sådan bestämmelse skall meddelas genom lag. 1 likhet medutredningen anser jag att en bestämmelse om tillttädesförbud av sakliga ochsystematiska skäl bör tas in i den nya ordningslagen. Eftersomen bestämmelse om tillträdesförbud avser skydd för liv, personUg säkerhet ellerhälsa kan enligt 8 kap. 7 och 11 §§ RF regeringen bemyndigas - eller efterregeringens bemyndigande en förvaltningsmyndighet eller en kommun - attmeddela föreskrifter i ämnet. En förutsättning för delegation till regeringenatt meddela sådana föreskrifter är att föreskrifterna inte utgör någonbegränsning av den i 2 kap. 8 § RF grundlagsskyddade rörelsefriheten.Begränsningar i de medborgerliga fri-och rättigheterna får som jag harframhållit - med några få undantag som här saknar betydelse - göras endastgenom bestämmelser i lag. 1olika sammanhang har uttalanden gjorts om rörelsefrihetsbegreppets närmareinnebörd (prop. 1973:90 s. 243, SOU 1972:15 s. 158, SOU 1975:75 s. 333 och 344,SOU 1978:34 s. 201). Av uttalandena framgår att av avgörande betydelse förfrågan om en föreskrift om tillttädesförbud medför en begränsning av dengrundlagsskyddade rörelsefriheten är om förbudet gäller och inomstöne område. Särskilt betydelsefullt är om medborgarna genom en sådanföreskrift berövas rätten att utöva övriga fri- och rättigheter eller får dessarättigheter mer eller mincUe beskurna. Någon skarp gräns mellan dengrundlagsskyddade rörelsefriheten och den "rörelsefrihet" som fallerutanför grundlagsskyddet kan dock inte ch-as. Enligtmin mening har de flesta tillträdesförbud som beslutats med stöd av 10 § LInstt. inte inneburit något ingrepp i den grundlagsskyddade rörelsefriheten.Besluten har också i de flesta fall saknat betydelse för utövandet av andragrundlagsskyddade fri- och rättigheter. Ett möjligt undantag utgör ett sådantbeslut om avspärrning som meddelades för skärgärd i samband med dens.k. Skall en sådan avspän-ning gälla undernågon och avse så stora områden som det var fråga om i det falletkrävs lagreglering. En sådan lagreglering finns emellertid numera i lagen omskydd för samhäUsviktiga anläggningar m.m. (jfr prop. 1989/90:54 s. 35). Enligtbestämmelsema i den lagen kan också meddelas beslut om avspärrning av delar avDrottningholms slottspark. Tillttädesförbud av detslag som har utfärdats med stöd av 10 § L Instr. och som jag anser i vissa fall bör kunna meddelas också utgör enligt min mening med fä undantag normer i RF:s mening. Gränschag- ningen mellan normgivning och förvaltningsbeslut är dock inte helt klar. Oklarheterna underströks redan av Grundlagberedningen (SOU 1972:15 s. 101). Dä det uppstår behov av att reglera ett område som befinner sig i detta gränsskikt kan argument anföras såväl för att regleringen skall ske 172 genomnormer som för att den skall genomföras med förvaltningsbeslut (jfr Prop.1992/93:210 bet 1989/90:FöU6 s. 35 f). Ävenom de nu aktuella besluten i allmänhet är både tidsmässigt och geografisktbegränsade riktar de sig undantagslöst till medborgarna i gemen. Därigenomuppfyller besluten också i allmänhet kravet på norm-mässighet Visserligen kansom jag ser det besluten någon enstaka gång falla utanför normbegreppet, t.ex.om de endast skall gälla och inom ett tillräckligtbegränsat område. Av avgörande betydelse är emellertid ofta enligt min meningatt besluten kommer att vara bindande för var och en. Jag är därför av denuppfattningen att besluten i fräga i princip närmast bör bettaktas som generellarättsregler, dvs. Beslutom tillträdesförbud bör enligt min mening i första hand avse begränsadegeografiska områden. Sådana beslut kan behöva meddelas med kort varsel och isituationer av akut fara, t.ex. avspärrningsbeslut vid lavinfara, vidomfattande gasutsläpp eller utsläpp av andra fariiga ämnen. Mot den bakgmndenoch då det enligt min mening inte strider mot om degrundläggande fri- och rättigheterna bör regeringen bemyndigas - och eftervidaredelegation länsstyrelsema - att meddela föreskrifter om tillträdesförbudvid sådana särskilda förhållanden som jag har beskrivit. Med en sådanordning tas också länsstyrelsernas kännedom om de lokala förhållandena ochderas erfarenhet från nuvarande ordning i fråga om beslut om tillträdesförbudtill vara. Jag vill här också peka på att länsstyrelserna har erfarenhet avbeslut om tillträdesförbud i andra sammanhang. Sålunda fäi- länsstyrelsernameddela tillträdesförbud t.ex. enligt räddningstjänstlagen och lagen om skyddav samhäUsviktiga anläggningar m.m. Såledesbör enligt min mening en bestämmelse om tillträdesförbud i den nyaordningslagen utformas så att regeringen eller efter regeringens bemyndigandelänsstyrelsen kan meddela föreskrifter eller tills vidare omförbud för allmänheten att vistas inom vissa på gmnd av särskilda förhållandenfaiiiga områden. Utgångspunkten bör emellertid vara att ett beslut omtillträdesförbud får meddelas med stöd av bestämmelsen endast om erforderligaföreskrifter inte finns i eller kan meddelas med stöd av någon annanförfattning. Ävenom den tilltänkta bestämmelsen begränsas till att omfatta typiskt sett farliga omiåden kommer länsstyrelserna ändå att ges en relativt stor frihet vid bedömningen av om ett tillträdesförbud skall meddelas för ett visst område eller inte. I vissa situationer kan faran för människors liv eller hälsa bedömas vara så överhängande att ett beslut om tillträdesförbud framstår som oundvikligt. 1 fall där faran är mera svårbedömd måste givet vis en noggrann avvägning göras mellan allmänhetens frihet å ena sidan och skyddsinttesset å andra sidan. En utgångspunkt vid den bedömningen bör enligt min mening vai-a att beslut om tillttädesförbud skall tillgripas endasti de fall där ett tillfredsställande skydd mot olyckor inte kan åstacUcommas med mindre ingripande åtgärder. Sålunda bör ett beslut om tillträdesförbud utformas restriktivt och med urskillning. Beslutet bör avfattas sä att det inte medför några onödiga begränsningar i rörelsefriheten. tillttädesförbudetsutsttäckning såväl i tiden som områdets storlek. Beslutet bör också utformas säatt den som har ett berättigat inttesse av att få tiUttäde till området igörligaste mån inte hindras från det. Till frågor om överklagandeav beslut om tillttädesförbud och om påföljd för den somöverträder förbudet återkommer jag sttax (avsnitt 4.3.10 och 4.3.11). Mittförslag: Polisen skall vid prövningen av en ansökan enligt ordningslagen, sominte avser en allmän sammankomst eller offentlig tillställning, eller enligt enlokal föreskrift beakta vad som krävs av hänsyn till ttafiken samt till allmänordning och säkerhet. Om ansökan avser tUlstånd att ta i anspråk en offentiigplats för visst ändamål, skall särskild hänsyn tas till gångttafikens inttesse. Utredningensförslag överensstämmer med mitt. Remissinstansernahar inte berört frågoma. Skälen för mitt förslag:När poUsen prövar en ansökan om tillstånd enligt AOst eller enligt en lokalföreskrift anses i praxis myndighetens prövning vara begränsad till frågan omhinder mot bifall till ansökan finns med hänsyn till allmän ordning ochsäkerhet eller till ttafiken. Denna begränsning i rättspraxis anses ocksågälla när fråga uppkommer om återkallelse av tillstånd. Till den fråganåterkommer jag sttax. Jag anser att det är avvikt för rättstiUämpningen att de kriterier som polisen har att utgå från vidsin prövning lagfästs. Också från rättssäkerhetssynpunkt är detta av inttesse.Jag föreslår därför att det i en bestämmelse klart anges vad polisen har attbeakta vid tillståndsprövningen. Med en sädan ordning framgår tydligare än nuatt omständigheter och förhållanden som skall beaktas av någon annan myndighet,t.ex. hälsoskyddsaspekter, faller utanför polisens prövning. I likhet med vad som nugäller enligt 2 § ttedje stycket AOst bör i den nya ordningslagen tas in enbestämmelse om att polisen vid tillståndsprövningen i fråga om ianspråktagandeav offendig plats särskUt skall beakta gångttafikens inttesse. Mittförslag: Ett beslut av polisen enligt ordningslagen, som inte avser en allmänsammankomst eller offentlig tillställning, eller enligt en lokal föreskriftskall få förenas med de villkor som behövs av hänsyn till ttafiken samt tillallmän ordning och säkerhet. VilUcoren får inte innebära att det läggs onödigttvång pä allmänheten eller annars görs någon obefogad inskränkning i denenskildes frihet. Polisen skall även i övrigt för särskilda fall få ge deanvisningar eller tillsägelser som behövs från ordnings- ellersäkerhetssynpunkt för att få använda sådan bad- eller campingplats eller lokaleller plats för idrott, friluftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande somallmänheten har tiUttäde till. Om det behövs av hänsyn till allmän ordning ochsäkerhet, skall polisen få förbjuda fortsatt användning av det slag som polisenför särskilda fall får ge anvisningar eller tillsägelser för. Omdet behövs föreskrifter om allmän ordning och säkerhet för verksamhet vid bad-eller campingplats e.d., skall polisen anmäla förhållandet till kommunen. 1 förhållande tillnuvarande reglering slopas den allmänna möjligheten för polisen att meddelaordningsföreskrifter om förhållandena på allmän plats. utvidgasmöjligheterna för polisen att ge anvisningar eller tillsägelser för särskiltangivna verksamheter. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Utredningsförslaget har ingen motsvarighettill mitt förslag att polisen skall få ge anvisningar eller tillsägelser förplats för lek eller försttöelse (se avsnitt 4.3.5). Remissinstanserna: i täcker de föreslagna möjligheterna för polisen attmeddela föreskrifter väl de praktiska behoven. i Helsingborganser att de särskilda fall där polisen får meddela föreskrifter börpreciseras ytterligare. Behov av sådana föreskrifter kan enligt dennapolismyndighet föreligga dä man inte kan avvakta att en lokalordningsföreski-ift fastställs, dvs. iUddevalla och i anser att det finns skälatt behålla den allmänna möjligheten för polisen a» meddelaordningsföreskrifter i fråga om allmän plats. Skälen för mitt förslag:Enligt 8 § AOst får polisen för särskilda fall meddela de ordningsföreskriftersom behövs för handel och därmed jämförlig hantering, som bechivs utomhus påallmän plats eller angränsande områden, samt för annan verksamhet eller annatförehavande på allmän plats än offentlig tillställning eller allmänsammankomst. Polisen får enligt paragrafen också utfärda föreski-ifter föranvändande av badplatser eller lägerområden, till vilka allmänheten hai-tillträde, samt för hållande av lokal eUer plats för sport, spel ellerliknande. I paragrafen föreskrivs vidare att polisen vid meddelande av föreskrifterskall se till att onödigt tvång inte läggs på Prop. 1992/93:210allmänheten och att obefogad inskränkning i den enskildes frihet inte görs pånågot annat sätt. Nuvarandereglering ger således polisen en befogenhet att för särskilda fall, dvs. förenskilda verksamheter eller aktiviteter, meddela de villkor som behövs för attupprätthålla ordning och säkerhet. Villkoren får emellertid inte vara såallmänt hållna att de är att bettakta som normer i RF:s mening. Sådana meraallmänna villkor skall i stället meddelas i form av föreskrifter i en lokalordningsstadga. Vidare får ordningsvillkor för ett område som gränsar tillallmän plats meddelas endast för att tillgodose ordningen och säkerheten pä denallmänna platsen. Polisenhar alltså vidsttäckta befogenheter att meddela ordningsvillkorav nu avsett slag. Uttedningen har satt i fråga om det vid sidan av de lokalaordningsföreskriftema behövs så omfattande befogenheter för polisen att meddelavillkor som ges i AOst, och uttedningen pekar på att ingripanden motordningsstörningar på allmän plats kan ske med stöd av ett fiertalförfattningar. Som exempel på sådana nämns bestämmelserna i om ofredande (4kap. 7 §), ohörsamhet mot ordningsmakten (16 kap. 3 §) och förargelseväckandebeteende (16 kap. 16 §). Vidare nämns skyldigheten i 8 § VTK för vägtrafikantatt lyda polismans anvisningar för ttafiken och bestämmelsema i polislagen ompolisens allmänna åligganden och befogenheter för att upprätthåUa allmänordning och säkerhet. 1linje med uttedningens uppfattning anser jag att det inte finns något behov avatt i den nya ordningslagen ta in en bestämmelse som ger polisen en allmän,opreciserad befogenhet att meddela sttaffsanktionerade villkor vidtillståndsprövning i fråga om ianspråktagande av offentlig plats. De befogenheterenligt annan lagstiftning som polisen har att ingripa mot ordningsstörningargör en sådan bestämmelse överflödig. En så vidsttäckt befogenhet som gällerenligt AOst kan också - även med den begränsning som följer av att villkoreninte fär medföra onödigt tvång eller obefogade frihetsinskränkningar - geuttymme för alltför ingripande eller godtyckliga villkor. Somjag ser det bör emellertid polisen kunna meddela de villkor som be hövs för att vid ianspråktagande av offentlig plats kunna tillgodose de in ttessen som skall beaktas vid tillståndsprövningen enligt den nya ordnings lagen, dvs. hänsynen till ttafiken samt till allmän ordning och säkerhet. För t.ex. sådan handel som sker från försäljningsständ eller andra anordningar på offentlig plats kommer det regelmässigt att krävas tillstånd enligt mitt förslag. I fråga om sådan verksamhet måste polisen sålunda enligt min upp fattning ha möjlighet att meddela de villkor som är påkallade för att före bygga ordningsstörningar. Samma möjlighet att meddela villkor av ord ningskaraktär måste finnas för ianspråktagande av offentlig plats som inte kräver tillstånd enligt ordningslagen men som har ansetts fordra en reglering genom krav på tillstånd i lokala föreskrifter. Som exempel pä sådan verksamhet kan nämnas kringföringshandel utan att den offentliga platsen mera varaktigt tas i anspråk. I de fall verksamheten pä den offentliga platsen inte kräver tillstånd, vare sig enligt ordningslagen eller lokal före- 176 skrift,finns det enligt min mening inte något behov för polisen att meddela Prop. 1992/93:210 särskilda villkor av ordningskaraktär. Om en reglering avhandeln på offentlig plats skulle visa sig nödvändig bör detta ske genomlokala föreskrifter. Även i fråga om torghandeln kan de föreskrifter som behövsfrån ordningssynpunkt meddelas i form av lokala föreskrifter. Denbefogenhet för polisen att förena ett tillståndsbeslut med särskilda villkorsom jag föreslår kommer främst att beröra verksamheter på offentlig plats. Äveni andra fall där det enligt ordningslagen eller lokal ordningsstadga krävstillstånd av polisen måste myndigheten emellertid ges samma möjlighet attförena tillståndet med särskilda villkor av ordningskaraktär. Som exempel påsådan verksamhet där polisens tillstånd krävs enligt mitt förslag kan nämnassprängning, skjutning och - i vissa fall - användande av pyrotekniska varor. Somnyss har nämnts kan polisen meddela villkor av ordningskaraktärockså för badplatser, campingplatser, sportlokaler m.m. dit allmänheten hartillträde. Mina överväganden i det föregående (avsnitt 4.3.5) beträffandeordningen och säkerheten vid olika idrotts- och fritidsanläggningar och andraanläggningar för friluftsliv innebär att sådana verksamheter enligt minuppfattning inte lämpar sig för författningsreglering. Bestämmelserna skullenämligen med nödvändighet bli så allmänt hållna att de inte skulle ge någonvägledning i enskilda fall. Ordnings- och säkerhetsföreskrifter för sådanaverksamheter är emellertid nödvändiga också . En bestämmelse bördärför i enlighet med vad jag tidigare anfört (avsnitt 4.3.5) tas in i den nyaordningslagen som ger polisen rätt att för särskilda fall ge de anvisningareller tillsägelser av ordnings- och säkerhetskaraktär som behövs för attanvända olika anläggningar för idrott och rekreation dit allmänheten hartiUttäde. Anvisningarna eller tillsägelserna skall vara erforderliga för attförebygga oordning eller för att förhincha att människors hälsa eller egendomkommer till skada. Anvisningarna eller tillsägelserna bör kunna riktas såvältill anläggningens innehavare som till dem som besöker anläggningen. Polisenbör också kunna förbjuda sådana verksamheter, om det behövs med hänsyn tillallmän ordning och säkerhet. I den utsträckning som allmänna föreskrifterbehövs inom en kommun för t.ex. badplatsema däi-, bör en sådan reglering skegenom lokala föreskrifter. Debestämmelser som jag föreslår här äi- inte avsedda att ge polisen rätt attmeddela villkor av ordnings- och säkerhetskaraktär, om det ankommer på någonannan myndighet att meddela föreskrifter av sådant slag. Enligt7 § andra stycket AOst får polisen i en föreskrift inte lägga onödigt tvång påallmänheten eller annars göra obefogade inskränkningar i den enskildes frihet.Jag föreslår att en motsvarighet till den begränsningen också enligt den nyaordningslagen skall gälla för polisens rätt att meddela villkor för särskildafall. 12 1992/93. Mittförslag: Ett tillstånd av polisen enligt ordningslagen, som inte gäller en allmänsammankomst eller offentiig tillställning, eller enligt lokala föreskrifter fåråterkallas av polisen, om 1. de villkor som polisen av hänsyn till ttafiken eller till allmän ordningoch säkerhet kan ha meddelat för tillståndet har åsidosatts i inte ringa mänoch tiUståndshavaren inte vidtar rättelse genast efter tillsägelse eller intekan anttäffas efter rimlig efterforskning, 2. tiUståndet gäller tills vidare och återkallelse är påkallad av hänsyntUl ttafUcen eller till allmän ordning och säkerhet, eller 3. tillståndet gäller och det är av väsendig betydelse förttafiken eller för allmän ordning och säkerhet att det återkallas. Avsertillståndet användning av offentlig plats, skall polisen dessutom få återkalladet, om 1. de villkor för tillståndet som kommunen kan ha meddelat har åsidosattsi inte ringa mån och tillståndshavaren inte vidtar rättelse genast eftertillsägelse eller inte kan anttäffas efter rimlig efterforskning, 2. det är av särskild vikt för kommunen att tiUståndet återkallas, 3. tillståndshavaren har åsidosatt sin skyldighet att erlägga avgift enligtavgiftslagen (1957:259) samt betalning inte sker genast efter an-maning, eller 4.kommunens beslut om ytttande harupphävts efter överklagande. Utredningensförslag överensstämmer i allt väsentiigt med mitt. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks utttyckligen av i samt Göteborgsoch kommuner. Även i tillstyikerförslaget men anser att betydelsen av möjligheten att återkalla tillstånd ärbegränsad med hänsyn till förvaltningslagens (1986:223) regler omkommunikation och överklagande; enligt poUsmyndigheten är det därför avsärskild vikt att möjUgheten till tvångsutförande kvarstår. (fritidsnämnden) tillstyrker förslaget när det gäller grunderna föråterkallelse men anser att polisen bör ha skyldighet att meddela återkallelsepä kommunens begäran. Kommunens juridiska avdelning anser att markupplåtaren -kommunen - skall kunna reagera pä brott mot meddelade villkor i stället förpolisen. i anser att kriteriema föråterkallelse är vagt formulerade och att det bör ske en precisering avåsyftade typfall. NOanser att förslaget om möjlighet att återkalla ett tillstånd att använda allmänplats, om det är av särskild vikt att återkallelse sker, innebär att kommunernafår ett mycket stort inflytande över frägan när ett tUlstånd skall kunna drasin. anser att det är egendomligt att polisen, som vid själva tillstandsgivningenskall bedöma allmän ordning och säkerhet, i återkallelsefallenges befogenhet att göra skälighetsbedömningar av rent Prop. 1992/93:210kommunala angelägenheter. Förbundet anser det inte vara rimUgt att polisen harrätt att, om en kommun ges offentiigrättslig befogenhet att i sitt eget intresseuppställa grundläggande villkor för att tillstyrka tillstånd, göra ingåendeskälighetsbedömningar av kommunens grunder för att begära återkallelse avtillståndet Förbundet pekar på att det vid sådant förhällande finns risk föratt mänga kommuner även i fortsättningen kommer att sluta civilrättsliga avtalmed tillståndssökande. Enligt förbundet kan lagligheten av dessa avtal, såvittgäller annat än bestämmande av avgiften för markanvändningen, inte påverkas avutredningsförslaget. Förbundet anser därför att de förstärkande lagrekvisitenom väsentiighet och särskild vikt för återkallelse skall slopas i de fall somavser kommunens särskilda villkor och intressen. Stockholmstingsrätt kritiserar förslaget att det för återkallelse skall fömtsättas bl.a.att rättelse inte sker genast efter tUlsägelse. Enligt tingsrätten kanomständigheterna vara sådana att en tillsägelse inte är möjlig, t.ex. därföratt tillståndshavaren häller sig undan, något som bör beaktas vid utformningenav lagtexten. Vidare pekar tingsrätten på att förslaget inte ger någon möjlighettill återkallelse av meddelat tillstånd när den allmänna platsen tillhör enenskild markägare och utnyttjas i strid med dennes vilja. Enligt tingsrättenbör återkallelse kunna ske också i denna situation, om maikägaren i enlighetmed utredningens ställningstagande inte ges vetorätt vid tillståndsprövningen. Beträffandeförslaget om möjlighet att återkalla tillstånd att använda allmän plats, om återkaUelsenär av särskild vikt för kommunen, uttalar att uttedningeni alltför hög grad sett till kommunemas intressen. Tingsrätten pekai- på att enenskild näringsicUcare kan åsamkas kostnader, om ett tillstånd återkallas medkort varsel. Enligt tingsrätten bör en återkallelse av tillstånd på denaktuella grunden ske efter en sammanväg-ning av såväl kommunens somtillståndshavarens intressen, varvid möjlighet till ersättning förtillståndshavaren inte bör uteslutas. JOanser att förslaget att återkallelse skall ske, om den kommunala nämndensbeslut om yttrande har upphävts efter överklagande, går för långt. Enligt JObör det här i stället ske en omprövning. JO pekar på att kommunen, sedan t.ex.ett villkor i ett yttrande underkänts av en förvaltningsdomstol efteröverklagande, normalt har att avge ett nytt ytttande i vilket kommunen tarställning till tillståndet utan det underkända villkoret. Enligt JO bör denaktuella grunden för återkallelse kunna slopas, eftersom möjligheten tillåterkallelse om sådan är av särskild vikt för kommunen kan tillämpas i dessafall. Kalmarkommun () anser att det bör klargöras om det är polisen ellerkommunen som skall övervaka efterlevnaden av de föreskrifter som meddelats iett tillstånd. Enligt kommunen bör det finnas en möjlighet för polisen att"avstänga" den som ständigt på ett systematiskt sätt bryter motföreskiifter. kommun pekar på att möjligheten att återkallatillstånd vid försummelse med avgiftsbetalningen enligt avgiftslagen medför att de frånlaglighetssynpunkt tveksamma men ofta förekommande civil- Prop.1992/93:210 rättsliga upplåtelseformerna härigenom skulle kunna upphöra. Skälenför mitt förslag: 1 AOst saknas bestämmelser som gör det möjligt att återkallaett tillstånd att ta i anspråk allmän plats när nyttjaren åsidosätter enföreskrift eller ett vUlkor som har ställts upp för platsens ianspråktagande. Utredningenföreslär att polisen skall ges möjlighet att återkalla meddelade tillstånd undervissa förutsättningar. Som skäl för en sådan ordning framhåller utredningen attkommunemas rätt att förena ett tillstånd med villkor blir meningslös, om intetillståndet kan återkallas när villkoren åsidosätts. Jag ansluter mig i alltväsentiigt till uttedningens ställningstagande och föreslår att bestämmelserförs in i den nya ordningslagen som gör det möjligt att under vissaförutsättningar återkalla givna tillstånd.