prop · GF0346 · 1992-01-01 00:00:00 — deltar i internationellt samarbete på brottmålsområdet bl.a. genom att vara anslutet till europeiska konvention om inbördes rättshjälp i brottmål (rättshjälpskonventionen). När tillträdde rättshjälpskonventionen gjordes förbehåll beträffande artikel 11 i konventionen som bl.a. innehåller regler om att en person som är berövad friheten i en stat skall kunna kunna höras som vittne i samband med utredning av brott eller vid en rättegång i en annan stat. Någon sådan rättshjälp som avses i artikel 11 lämnas således inte av . I propositionen föreslås nu -- i linje med de ifrågavarande bestämmelserna i konventionen -- att en person som är berövad friheten i , efter begäran från en främmande stat, skall kunna föras över till den främmande staten för förhör eller konfrontation i samband med utredning om brott eller vid rättegång. Som förutsättning för att ett sådant överförande skall kunna ske skall gälla bl.a. att förhöret eller konfrontationen avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet och att den frihetsberövade samtycker till åtgärden. Lagändringen gör det möjligt för att återta förbehållet beträffande artikel 11. En följd av att återtar förbehållet är att svenska myndigheter på motsvarande sätt hos en främmande stat kan begära att en frihetsberövad person i den staten skall föras över till för förhör eller konfrontation. Lagändringarna föreslås träda i kraft . 1 Förslag till Lag om ändring i lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet Härigenom förskrivs i fråga om lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet dels att nuvarande 2 § skall betecknas 8 § och ha följande lydelse, dels att det närmast före 1 § skall införas en ny rubrik ''''''''Informationsutbyte'''''''', dels att det i lagen skall införas sex nya paragrafer, 2 -- 7 §§, samt närmast före 2, 6, 7 och 8 §§ nya rubriker av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Vittnesförhör m.m. med frihetsberövade personer Överförande av en frihetsberövad person till en främmande stat En person i , som är berövad friheten, får efter framställning från en främmande stat föras över till den staten för förhör eller konfrontation i samband med förundersökning eller vid rättegång, om förhöret eller konfrontationen avser annat än den frihetsberövades egen brottslighet. En framställning om överförande skall avslås, om den frihetsberövade inte samtycker till åtgärden. En framställning får också avslås, 1. om ett överförande medför att tiden för frihetsberövandet förlängs, 2. om den frihetsberövades närvaro behövs i ett brottmål som handläggs här i landet, 3. om den gärning som framställningen avser inte motsvarar brott enligt svensk lag eller om den utgör ett politiskt eller militärt brott, eller 4. om andra tvingande skäl talar mot ett överförande. Om framställningen bifalls, skall det framgå av beslutet när den frihetsberövade senast skall återföras till eller, i förekommande fall, försättas på fri fot. En framställning om överförande skall på diplomatisk väg ges in till , om inte i förhållande till den främmande staten har kommit överens om en annan ordning. Framställningen prövas av regeringen. Framställningen skall innehålla uppgift om 1. den frihetsberövades namn och var han är omhändertagen, 2. den brottsliga gärningen samt tid och plats där den ägde rum, 3. vad förhöret eller konfrontationen skall avse, och 4. hur den frihetsberövade behöver närvara i den främmande staten. Om det inte är uppenbart att framställningen skall avslås, skall yttrande över framställningen inhämtas från den myndighet som svarar för omhändertagandet av den frihetsberövade, Myndigheten skall i yttrandet lämna de upplysningar som kan vara av betydelse för prövningen enligt 3 §. Överförande av en frihetsberövad person till En i främmande stat frihetsberövad person som efter framställning från en svensk domstol eller åklagare förs över till för förhör eller konfrontation skall tas i förvar av polismyndighet. Transport av en frihetsberövad person genom Chefen för kan meddela tillstånd till transport genom av en i främmande stat frihetsberövad person som skall föras över till en annan stat för förhör eller konfrontation. Meddelas sådant tillstånd, får polismyndigheten vid behov ta den överförde i förvar. En framställning om tillstånd som avses i första stycket skall göras i den ordning som anges i 4 § första stycket. Immunitet för vissa vittnen m.fl. I den utsträckning det har I den utsträckning det har avtalats i en avtalats i en överenskommelse som överenskommelse som har ingått med främmande har ingått med främmande stat, får den som efter stat, får den som efter kallelse i enlighet med kallelse i enlighet med överenskommelsen har rest överenskommelsen har rest in i från den in i från den främmande staten för att främmande staten för att höras eller på annat höras eller på annat sätt medverka vid utredning sätt medverka vid utredning av brott eller i ett av brott eller i ett rättsligt förfarande med rättsligt förfarande med anledning av brott inte anledning av brott inte lagföras, berövas sin lagföras eller, i vidare frihet eller på annat mån än som följer av sätt underkastas 6 §, berövas sin frihet inskränkning i denna på eller på annat sätt grund av handling, underkastas inskränkning i underlåtenhet eller dom som denna på grund av handling, härrör från tiden underlåtenhet eller dom som före inresan i och härrör från tiden som, när det gäller en före inresan i och tilltalad, inte är avsedd som, när det gäller en med kallelsen. tilltalad, inte är avsedd med kallelsen. Immuniteten upphör om den som rest hit stannar kvar i trots att han haft möjlighet att lämna landet av från det att han har fått besked från myndigheten om att hans närvaro inte längre krävs, eller om han, efter att ha lämnat landet, återvänder hit. Innehåller överenskommelsen bestämmelse att immuniteten skall ha mindre omfattning än som angetts, gäller i stället den bestämmelsen. Denna lag träder i kraft . 2 Förslag till Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt Härigenom föreskrivs att 43 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Intagen skall inställas vid domstol eller vid nämnd som avses i 37 kap. , om domstolen eller nämnden begär det. Begär annan myndighet att intagen skall inställas inför denna, prövar om det skall ske. I anslutning till inställelse varom nu är fråga får intagen tillfälligt placeras i allmänt häkte, om det behövs av säkerhetsskäl. Tiden för inställelse Tiden för inställelse som avses i första stycket som avses i första stycket inräknas i inräknas i verkställighetstiden. Detsamma gäller tid som intagen vistas utanför anstalt med stöd av 2 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Åtalas intagen, skall han på begäran erhålla den lättnad i verkställigheten som erfordras för utförande av hans talan i målet. Denna lag träder i kraft . 3 Förslag till Lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott Härigenom föreskrivs att 22 § lagen (1957:668) om utlämning för brott skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Regeringen beslutar om Regeringen eller ersättning av allmänna beslutar medel till offentlig om ersättning av försvarare för arbete allmänna medel till hos regeringen. offentlig försvarare för arbete hos regeringen. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1983:227. 4 Förslag till Lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och Härigenom föreskrivs att 20 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Fråga om ersättning av Fråga om ersättning av allmänna medel till allmänna medel till offentlig försvarare offentlig försvarare prövas, förarbete hos prövas, för arbete hos regeringen av denna och för regeringen av denna eller av arbete hos riksåklagaren av och denne. för arbete hos riksåklagaren av denne. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1983:228. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsministern , ordförande, och statsråden . , , , , , , , , , , , , , , , , , , P. , Proposition om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. utomlands I promemorian (Ds Ju 1987:12) Beslag, kvarstad och vittnesförhör i internationella förhållanden, som upprättades 1987, föreslogs dels vissa bestämmelser om användning av tvångsmedlen beslag och kvarstad på begäran av främmande stat, dels en ny lag om vittnesförhör med frihetsberövade personer i internationella förhållanden. Efter remissbehandling av promemorian utarbetades en proposition om beslag och kvarstad i internationella förhållanden (prop. 1989/90:82). Förslagen i propositionen antogs av (JuU30, rskr. 264) och de nya bestämmelserna trädde i kraft (SFS 1990:273-276). Jag avser nu att ta upp den kvarstående frågan om överförande av frihetsberövade personer för förhör m.m. utomlands. Till protokollet i detta ärende bör fogas promemorians lagförslag i den delen som bilaga 1 och en förteckning över remissinstanserna som bilaga 2. En sammanställning över remissvaren finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 87-1902). Jag tar i detta lagstiftningsärende också upp en fråga om beslutanderätten när det gäller att fastställa ersättning till offentlig försvarare i utlämningsärenden som avgörs av regeringen. Regeringen beslutade att inhämta lagrådets yttrande över de lagförslag om vittnesförhör m.m. i internationella förhållanden som utarbetats i ärendet. De till lagrådet remitterade lagförslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3. Lagrådet har lämnat lagförslagen utan erinran. Lagrådets granskning har lett till några mindre redaktionella ändringar av lagförslagen. har sedan gammalt lämnat inbördes rättshjälp i brottmål till främmande stater i den utsträckning som vår lagstiftning tillåter. Sådan rättshjälp lämnas i princip både till stater som har träffat överenskommelse med om inbördes rättshjälp i brottmål och sådana stater som inte kan stödja en framställning om rättshjälp på en särskild överenskommelse. I fråga om bevisupptagning gäller t.ex. att en främmande stat enligt lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol -- oavsett om en överenskommelse mellan den främmande staten och föreligger eller inte -- kan begära medverkan av svensk domstol avseende åtgärder som hör till rättegången i den främmande staten. Det kan gälla förhör med en part i rättegången eller bevisupptagning genom att höra ett vittne eller en sakkunnig eller genom att hålla syn. Samarbetet med andra stater vad gäller inbördes rättshjälp i brottmål bygger dock främst på konventioner och bilaterala avtal. Sådana överenskommelser mellan staterna är ofta att föredra eftersom de normalt skapar en större klarhet mellan staterna under vilka förutsättningar som rättshjälp kan lämnas och underlättar den rent praktiska hanteringen. Överenskommelser som bygger på ömsesidighet innebär vidare att en stat som är villig att lämna en viss typ av rättshjälp i allmänhet också kan räkna med att få motsvarande hjälp från andra stater. Den viktigaste överenskommelsen på området är den i undertecknade europeiska konventionen om inbördes rättshjälp i brottmål (se prop. 1961:48 samt SÖ 1968:15 och 1977:88). har tillträtt den konventionen, som för del trädde i kraft . Förutom är följande stater och områden anslutna till konventionen: , , , jämte besittningar, , , , , , , med , , , , , och . I konventionen åtar sig de fördragslutande staterna att i enlighet med konventionens bestämmelser i största möjliga utsträckning lämna varandra rättshjälp i brottmål som handläggs av en judiciell myndighet i en annan konventionsstat. De former av rättshjälp som regleras i konventionen gäller bl.a. bevisupptagning, husrannsakan och beslag för bevisändamål, delgivning och utlämnande av straffregisterutdrag. När ratificerade konventionen gjorde vi förbehåll beträffande vissa av artiklarna. Ett sådant förbehåll gjordes beträffande artikel 2 i konventionen. Enligt den artikeln kan en framställning enligt konventionen avslås av den anmodade staten, bl.a. om gärningen är av politisk natur eller om den begärda åtgärden kan anses kränka landets suveränitet, medföra fara för dess säkerhet eller strida mot dess allmänna rättsprinciper (ordre public) eller mot andra för den anmodade staten väsentliga intressen. har gjort de förbehållen beträffande artikel 2 att en framställning om rättshjälp dessutom kan avslås a) om den gärning som framställningen avser inte är belagd med straff enligt svensk lag, b) om förundersökning rörande gärningen har inletts i eller i tredje stat, c) om den i den ansökande staten misstänkte personen i eller i tredje stat har åtalats för gärningen eller dom har meddelats rörande gärningen, d) om i eller i tredje stat beslut har fattats att nedlägga förundersökning eller åtal för gärningen eller att inte inleda förundersökning eller väcka åtal för gärningen och e) om straff för brottet är förfallet enligt svensk lag. har vidare gjort förbehåll beträffande artikel 11 i konventionen som gäller överförande och transitering av frihetsberövade personer för förhör eller konfrontation utomlands. I promemorian föreslogs att skall återta detta förbehåll. Jag återkommer i följande avsnitt till det närmare innehållet i artikel 11 och vissa andra artiklar som har samband med den. Enligt artikel 23 i konventionen skall en stat som gjort förbehåll beträffande en eller flera bestämmelser i konventionen återta detta så snart omständigheterna så medger (punkt 2). En avtalsslutande part som har gjort förbehåll beträffande en bestämmelse har enligt samma artikel inte rätt att i vidare mån än den själv har godtagit bestämmelsen kräva tillämpning av densamma från en annan parts sida (punkt 3). I förhållande till de nordiska länderna lämnar i åtskilliga hänseenden en mera långtgående rättshjälp än vad som följer av den europeiska rättshjälpskonventionen. Bl.a. har frågan om nordisk vittnesplikt lösts genom enhetlig lagstiftning i de nordiska länderna. De svenska bestämmelserna på området finns i lagen (1974:752) om nordisk vittnesplikt. Vidare har , , , och undertecknat en överenskommelse om inbördes rättshjälp genom delgivning och bevisupptagning (SÖ 1975:42, cirkulär 1975:301). Det kan här nämnas att man inom ramen för Ekonomiska och Sociala Råd () arbetar med en s.k. modellkonvention om inbördes rättshjälp i brottmål. deltar i det arbetet tillsammans med många andra länder. Avsikten är att konventionen skall utgöra modell för de bilaterala avtal som ingås på detta område. Bland de bestämmelser som övervägs i sammanhanget finns regler om överförande av frihetsberövade personer till andra stater för att medverka vid utredning av brott eller i samband med rättegång. 2.2 Närmare om den europeiska rättshjälpskonventionen Som jag nämnde innehåller artikel 11 i konventionen bestämmelser om överförande av personer som är frihetsberövade för förhör eller konfrontation utomlands. Reglerna innebär att en person som är berövad friheten skall föras över till den stat där förhöret eller konfrontationen skall äga rum, om personlig inställelse begärs av konventionsstaten (punkt 1). En framställning om överförande får vägras under vissa angivna förutsättningar (punkt 1 a -- d). Det kan ske om den som skall överföras inte samtycker till åtgärden, om hans närvaro behövs i en pågående rättegång i den anmodade staten, om ett överförande skulle kunna leda till att tiden för frihetsberövandet förlängs eller om andra tvingande skäl talar mot ett överförande till den ansökande statens område. Artikel 11 punkt 2 innehåller bestämmelser om transitering av personer som är frihetsberövade. Enligt bestämmelserna skall transitering genom en tredje konventionsstats område i princip beviljas, om i den ansökande staten begär det och bifogar erforderliga handlingar. Transitering av egna medborgare får dock vägras. Enligt artikel 11 punkt 3 skall den som har överförts till en annan stat hållas i förvar på den ansökande statens område, liksom i förekommande fall på tredje stats område, såvida inte den anmodade staten begär att han försätts på fri fot. I nära samband med artikel 11 står bestämmelserna i artikel 12. Den artikeln föreskriver en tidsbegränsad immunitet för bl.a. vittnen som inställer sig på den ansökande statens område. Sådana bestämmelser återfinns för svenskt vidkommande numera i 2 § lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet. Av artikel 20 i konventionen framgår att ersättning för kostnader som uppstått på den anmodade statens område för transport enligt artikel 11 av personer som berövats friheten får utkrävas av den ansökande staten. Denna bestämmelse utgör ett av de få fall där ersättningsanspråk kan ställas enligt konventionen. I artikel 23 punkt 3 finns en s.k. reciprocitetsbestämmelse. En avtalsslutande part som gjort förbehåll i något avseende kan inte i vidare mån än den själv har godtagit en bestämmelse kräva att en annan part skall tillämpa den. Av de 18 stater som har tillträtt konventionen har, utöver , endast och gjort förbehåll mot artikel 11 i dess helhet. Åtta stater -- , , , , , , och -- har inte gjort något förbehåll. Två stater -- och -- har godtagit artikeln i dess helhet men har förklarat att de alltid avser att utnyttja de möjligheter att vägra efterkomma framställningen som anges i punkt 1 a -- c. och har gjort förbehåll såvitt avser artikel 11 punkt 2, dvs. transitering genom dess territorier. , och har i fråga om transitering gjort ett begränsat förbehåll som innebär att transitering medges endast under vissa förutsättningar. Dessa fem stater har dock inte förbehållit sig några begränsningar i skyldigheten att föra över frihetsberövade personer till andra konventionsstater för förhör eller konfrontation i den utsträckning artikeln föreskriver. 2.3 Bör det svenska förbehållet återkallas? Som framhålls i promemorian var motivet till att man från svensk sida gjorde förbehåll beträffande artikel 11 i konventionen att det enligt då gällande svensk rätt inte var möjligt att i annan ordning än i samband med utlämning för brott lämna bistånd vid brottsutredning i en annan stat på det sätt som avses i artikeln. Med hänsyn till att utlämning inte kunde komma i fråga ansågs ett förbehåll böra göras av innebörd att artikeln inte skulle tillämpas från svensk sida (se prop. 1961:48 s. 11). Det konstaterades i sammanhanget att en följd av det ställningstagandet var att det inte blev möjligt att t.ex. påräkna inställelse vid svensk domstol av ett vittne som hade berövats friheten i en annan stat. I stället fick man falla tillbaka på den möjlighet som fanns enligt svensk lagstiftning att höra vittnet vid bevisupptagning inför den utländska domstolen. är relativt ensamt i om att vägra internationell rättshjälp som består i att föra över en person som är berövad friheten till en annan stat för förhör eller konfrontation i en där pågående rättegång eller förundersökning. Jag kan inte se att det numera föreligger några sakliga skäl som talar mot att lämna bistånd i detta hänseende, särskilt med tanke på möjligheten att vägra överförande om den som skall höras inte samtycker till åtgärden. För ett återtagande av förbehållet talar också med styrka att konventionsstaterna är förpliktade att återta gjorda förbehåll så snart omständigheterna medger det och att olika konventioner som har tillträtt eller kan ha intresse av att tillträda, såväl bilaterala som multilaterala, ofta innehåller bestämmelser om överförande av frihetsberövade personer till andra konventionsstater för vittnesförhör. Sådana bestämmelser finns bl.a. i den av antagna och av ratificerade konventionen om olaglig hantering av narkotika (se prop. 1990/91:127 bil. 1 artikel 7 p. 4, JuU32, rskr. I och med den allt större rörligheten i är det uppenbart att det finns ett starkt och växande behov av att kunna överföra frihetsberövade personer för förhör m.m. mellan de europeiska länderna. Jag ställer mig alltså -- i likhet med remissinstanserna -- bakom promemorieförslaget att bör återta förbehållet beträffande artikel 11 i rättshjälpskonventionen. I detta sammanhang kan också nämnas att man från domstolshåll har framhållit vikten av att i allvarliga brottmål kunna höra nyckelvittnen direkt inför svensk domstol, något som inte kan ske om de är frihetsberövade utomlands. Ett återtagande av förbehållet beträffande artikel 11 får konsekvenser även för förbehållet beträffande artikel 2 i konventionen. Som jag tidigare redovisat (se avsnitt 2.1) har gjort ett allmänt förbehåll om att en framställning om rättshjälp enligt konventionen kan avslås under vissa förutsättningar, bl.a. om kravet på s.k. dubbel straffbarhet inte är uppfyllt, om förundersökning rörande gärningen har inletts i eller om den person som är misstänkt för brott i den främmande staten har åtalats i eller om dom beträffande gärningen har meddelats i . Om förbehållet beträffande artikel 11 i konventionen återtas och en särskild lagreglering införs om överförande av frihetsberövade personer för förhör utomlands, är det naturligt att lagstiftningen uttömmande reglerar under vilka förutsättningar ett överförande får ske. Det finns därför anledning att ifrågasätta om de nu nämnda förbehållen beträffande artikel 2 skall omfatta också rättshjälp som avses i artikel 11 eller om de kan undvaras eller begränsas på något sätt. Som jag tidigare varit inne på (se avsnitten 2.1 och 2.2) medger rättshjälpskonventionens artikel 2 och artikel 11 att framställningar om överförande av frihetsberövade personer avslås på vissa särskilt angivna grunder. Dessa avslagsgrunder lämnar i normalfallet gott handlingsutrymme för att slå vakt om svenska intressen. Konventionen innehåller emellertid inga krav på att den brottsliga gärning som ligger till grund för en framställning om rättshjälp skall vara straffbar även i det land som skall lämna rättshjälpen (dubbel straffbarhet). En sådan vägransgrund är enligt min mening nödvändig när det gäller rättshjälp som avses i artikel 11 och överensstämmer med vad som i gäller vid framställningar om bevisupptagning på begäran av främmande stat (se 1 § lagen, 1946:816, om bevisupptagning åt utländsk domstol). bör enligt min mening kunna avslå en framställning om överförande av en frihetsberövad person till en främmande stat, om den gärning som avses med framställningen inte motsvarar brott enligt svensk lag. I samband med att återtar förbehållet enligt artikel 11 bör därför anmäla att det förbehåll i fråga om krav på dubbel straffbarhet som gjorde vid tillträdet till konventionen också gäller vid framställningar om rättshjälp enligt artikel 11, men att de förbehåll som i övrigt gjordes beträffande artikel 2 inte kommer att tillämpas vid sådana framställningar. och har, som jag tidigare nämnde, gjort förbehåll beträffande bestämmelserna om transitering av frihetsberövade personer över en tredje konventionsstats område. Behovet av transitering över de nordiska ländernas territorier kan med hänsyn härtill inte förväntas vara särskilt stort. Om gör ett förbehåll beträffande konventionens bestämmelser i detta hänseende kan vi emellertid, på grund av reciprocitetsbestämmelsen i artikel 23 punkt 3, inte påräkna transiteringstillstånd från andra konventionsstater. Med hänsyn till det nu sagda finns det enligt min mening inte anledning att göra förbehåll i fråga om transitering. Skulle omständigheterna i något fall vara stötande föreligger möjligheter att vägra efterkomma framställningen om transiteringstillstånd under åberopande av ordre public (artikel 2:b i rättshjälpskonventionen). Transitering av svenska medborgare får såsom tidigare nämnts vägras. Jag anser således att artikel 11 i rättshjälpskonventionen bör kunna godtas i dess helhet och förbehållet således återtas utan inskränkningar.