prop · GG03230 · 1992-12-31 00:00:00 — Jag anser det därför vara viktigt atti skollagen ytterligare markera att valet av skola bör få genomslag näreleverna bereds plats på olika skolor. Grunden för placeringen skall i förstahand vara familjernas och elevernas val, inte kommunens val. Detnormala bör vara att elever och hem gör ett aktivt val. Det kan dock inteuteslutas att det kommer att finnas familjer, som av något skäl inte väljerskola för sitt barn. För dessa elever och i situationer då fler valt en skola än vad somkan tas emot bör kommunen med hänsyn till Prop. 1992/93:230 berörda eleversskolväg finna den bästa samlade lösningen. Jaganser emellertid att en kommun inte skall vara skyldig att ta hänsyn tillsådana önskemål som är förenade med väsentliga organisatoriska, praktiskaeller ekonomiska svårigheter att tillgodose. Enligtmin mening bör staten inte med detaljreglering försöka precisera hur dessasvårigheter skall vara beskaffade för att få beaktas. Det måste ankomma påkommunen att pröva detta från fall till fall. Liknande synpunkter framfördesför övrigt av min företrädare i propositionen om vissa skollagsfrågor m.m. (se prop.1990/91:115 s.59). Fleraremissinstanser, framför allt handikapporganisationer, har påpekat attvalfriheten måste gälla alla elever, även dem med funktionshinder. Det fårinte bli så, anför man, att det i realiteten blir just dessa elever som intefår välja skola. Jag vill med några ord särskilt beröra dessa synpunkter. Jagser det som principiellt viktigt att eftersträva samma regler och rättigheterför barn med funktionshinder som för andra. Det särskilda stöd som en enskildelev kan behöva bör enligt min mening i de flesta fall kunna lämnas i den skolasom eleven valt. Med stöd avser jag här såväl tekniska hjälpmedel som olikaspecialpedagogiska insatser. Skulle detta dock inte vara möjligt måste kommunenkunna placera eleven vid en skola som har sådana resurser. Självfallet är detviktigt att sådana beslut fattas i samförstånd med elevens värdnadshavare.Eftersom det är kommunens oavvisliga skyldighet att ge särskilt stöd till allaelever som behöver det, måste kommunen ytterst ha möjlighet att även mot vård-nadshavarensvilja placera eleven i en skola där sådant stöd kan lämnas. Enförutsättning för att elever och föräldrar skall kunna välja mellan olikaskolor är att de får information om det utbildningsutbud som finns inomkommunen. Jag är dock inte beredd att lagstiftningsvägen ålägga en kommunskyldighet att informera. Inför man en möjlighet till val av skola följer avdetta att det är naturligt för kommunen att informera om sin grundskola. Attlagfästa en informationsskyldighet blir dänned överflödigt. Jag instämmerdärmed i de remissinstanser som påpekat att arbetsgruppens förslag innebär enonödig detaljreglering. Riksdagenhar med anledning av regeringens proposition om skolskjuts m.m. (prop.1992/93:14, bet. 1992/93:UbU4, rskr. 1992/93:88) fattat beslut som begränsarkommunens skyldighet i fråga om skolskjuts och inackordering. Beslutet innebäratt en kommun inte skall vara skyldig att anordna kostnadsfri skolskjuts för enelev som valt att gå i en annan grundskola än den som kommunen har anvisat.Kommunen är inte heller skyldig att svara för sådana inackorderingskostnaderoch andra kostnader som kan uppkomma till följd av att en elev - på grund avvalet av skola - måste bo utanför det egna hemmet. Självklartskall kommunen även informera om vilken skyldighet kommunen har vad gällerskolskjuts m.m. Utan sådan information kan inte föräldrar bedöma effekten avett visst val. göra klart för hemmen varbarnen kommer att beredas plats om några särskilda önskemål inte uttalas. I promemorian framfördearbetsgruppen att det var naturligt att kommunen i samband med informationentill hemmen och eleverna också informerar om de fristående skolorna i kommunen.Några remissinstanser påpekar att det knappast kan vara självklart attkommunen också skall informera om andra skolalternativ än dem som har kommunensom huvudman. För egen del delar jag arbetsgruppens uppfattning och anser detvara både naturligt och önskvärt att kommunen även talar om vilka friståendeskolor som finns. 7.1.2 Val av skola ien annan kommun Mittförslag: För kommunerna bibehålls en skyldighet att i sin grundskola, utöverelever från den egna kommunen, ta emot dem som med hänsyn till sina personliga förhåUandenhar särskilda skäl att få gå i en annan kommuns grundskola. Enbestämmelse införs som innebär att en kommun har rätt att även i andra fall taemot en elev från en annan kommun och att hemkommunen, om kommunerna intekommer överens om ersättningen, skall vara skyldig att betala det belopp somutgår för elever i fristående skolor. Vidareges en elev, som flyttat och som bara har en årskurs kvar i , enobetingad rått att gå igenom även den årskursen i den gamla hemkommunen. Isådant fall skall hemkommunen vara skyldig att utge ersättning för elevensutbildning. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Arbetsgruppen talar dock ommottagande av elever i första och andra hand. För att markera skillnaden ityngd mellan intagning i första hand respektive i andra hand bör begreppetsärskilda skäl för förstahandsele-ver ersättas med synnerliga skäl. Remissinstanserna:Remissbilden är splittrad. Åtskilliga remissinstanser är positiva tillförslaget om andrahandselever, men anser den föreslagna ersättningen för hög.Skolverket anser inte att den föreslagna ändringen från särskilda skäl tillsynnerliga skäl är motiverad eftersom den i allt väsentligt överensstämmer medden praxis som tillämpar vid prövning av omsärskilda skäl föreligger för skolgång i annan kommun än hemkommunen. Flerakommuner, bl.a. , anser att förslaget gynnar stora kommuner på små kommunersbekostnad. anser att den nuvarande rätten att på grund avsärskilda skäl få gå i en annan kommuns grundskola och rätten att slippa bytaskola inför sista läsåret är tillräcklig och avstyrker förslaget om andrahandselever. Skälenför mitt förslag: har en kommun varit skyldig att i viss omfattning isin grundskola ta emot även andra elever än de som hör hemma i kommunen. Detgäller elever, som med hänsyn till sina per- Prop. 1992/93:230 sonligaförhållanden, har särskilda skäl att få gå i en annan kommuns grundskola. Tillsådana särskilda skäl räknas bl.a. mobbning och andra allvarligakonfliktsituationer. Den mottagande kommunen avgör om det föreligger särskildaskäl eller inte. Om kommunen beslutar att inte ta emot en elev från en annankommun, får beslutet överklagas av eleven eller företrädare för denne hosSkolväsendets överklagandenämnd. Däremot kan inte den mottagande kommunensbeslut om vid vilken skola eleven skall placeras överklagas till nämnden.Vidare har den mottagande kommunen rätt till full ersättning för sina kostnaderfrån elevens hemkommun. Någonändring av dessa bestämmelser föreslås inte. Jaganser emellertid att även elever som inte kan åberopa särskilda skäl förskolgång i annan kommun skall ha möjlighet att fullgöra skolplikten i en annankommun än hemkommunen. Det är också principiellt viktigt att hemmen har dennarätt för barn i , utan att behöva redovisa eller bevisa särskildaskäl vare sig till avlämnande eller mottagande skola. Jag föreslår därför atten kommun, som i mån av plats, har möjlighet att ta emot elever från en annankommun, skall ha rätt till ersättning från dessa elevers hemkommuner. Dengaranterade ersättningen bör dock sättas lägre än den som utgår för elever somkommunen är skyldig att ta emot. Enligt min mening bör ersättningen, omkommunerna inte kan enas om annat, vara densamma som utgår för elever ifristående skolor. Detta ser jag som en reglering i de fall man inte kan enas.I normalfallet utgår jag från att kommunema kommer överens om ersättningen. Styrelsenför utbildningen i den mottagande kommunen bestämmer vilka regler som skallgälla för mottagande av elever i andra hand. Beslut om mottagande av sådanaelever skall inte kunna överklagas. Jagär medveten om att det i de flesta fall endast kommer att röra sig om ettbegränsat antal elever som har intresse av eller kan komma ifråga för andrahandsantagning.I de allra flesta fall när det handlar om t.ex. boende nära kommungränsen,torde dessutom dessa lösas genom samverkan. Men även om de återstående fallenär ytterst få, torde rätten att välja vara viktig för de enskilda elever som t.ex.kommit på kant med sin lärare eller av något annat skäl önskar byta skola.Grundskolan är dessutom en obligatorisk skolform och det är rimligt attobligatoriet kopplas till en ökad frihet för elever och hem att välja skola.Förslaget om mottagande av elever i andra hand innebär en möjlighet till skolgångi en annan kommun och för den mottagande kommunen rätt till en reduceradersättning. Enligtnuvarande lagstiftning har en elev som flyttat från kommunen rätt att gå kvar iden gamla hemkommunen återstående del av läsåret. Attbyta skola inför i kan i många fall vara mycketolämpligt för eleven. Jag anser därför att skollagen bör ändras så att en elev,som efter det läsår då han flyttat bara har en årskurs kvar i , haren obetingad rätt att gå igenom även den årskursen i den gamla hemkommunen.Kommunen har därvid rätt till ersättning Prop. 1992/93:230 för sinafaktiska kostnader för elevens utbildning. En sådan utvidgad rätt att gå kvarstår också i bättre samklang med bestämmelserna för gymnasieskolan. Enligtdessa får en elev alltid fullfölja gymnasieutbildningen där han börjat (5 kap.16 § skollagen). Bestämmelserom särskolan finns i huvudsak i 6 kap. skollagen. Utbildningeni särskolan syftar till att ge utvecklingsstörda barn och ungdomar en tillvarje elevs förutsättningar anpassad utbildning som så långt det är möjligtmotsvarar den som ges i och gymnasieskolan. Kommunernaär huvudmän för särskolan. Landsting kan emellertid t.o.m. utgången av år 1995också vara huvudmän. Särskolanomfattar obligatorisk särskola och frivillig särskola. Den obUgatoriskasärskolan är indelad i grundsärskola och träningsskola. Den frivilligasärskolan är indelad i yrkesutbildning, yrkesträning och verksamhetsträning.Styrelsen för särskolan i elevens hemkommun beslutar om en elev skall tas emoti särskofe. Denobligatoriska särskolan är nioårig med rätt för elevema till ett frivilligttionde skolår. Övergångsvis gäller dock tioårig skolplikt för de elever /94 börjar i årskurs 8 eller högre årskurs. Den frivilligasärskolan är fyraårig. Förvar och en som enligt skollagen har rätt att gå i särskola skall hemkommunensörja för att sådan utbildning kommer till stånd. Med hemkommun avseshemlandstingen intill dess att kommunen tagit över ansvaret för särskolan.Sådan skyldighet skall fullgöras genom att hemkommunen anordnar särskola ellerkommer överens med någon annan kommun genom samverkansavtal att denna tar emotelever vars särskoleutbildning hemkommunen har att sörja för. Någon regleringi skollagen om ersättning mellan samverkande kommuner har inte ansetts nödvändig. Kommunernaskall eftersträva att erbjuda eleverna plats i skolor så att de får så kortskolväg som möjligt. Vårdnadshavares önskemål om att deras barn skall tas emotvid en viss skola inom kommunen med särskoleutbildning skall beaktas så långtdet är möjligt med hänsyn till andra elevers berättigade krav på kort skolväg. Elevenshemkommun är skyldig att anordna kostnadsfri skolskjuts för elever i sinsärskola om det behövs med hänsyn till färdvägens längd, trafikförhållandena,elevens handikapp eller någon annan särskild omständighet. Motsvarandeskyldighet gäller för en kommun som genom samverkansavtal i sin särskola taremot elever från annan kommun. Den mottagande kommunens rätt till ersättningför skolskjutskostnader regleras inte i skollagen.Detta förutsätts kommunerna komma överens om i samverkansavtal. Varje kommun, som anordnarsärskola, är skyldig att så långt det är möjligt organisera särskolan så attingen elev blir tvungen att bo utanför det egna hemmet på grund av skolgången.Hänsyn skall också tas till att det finns för eleven ändamålsenligakommunikationer. I omsorgslagen finnsföreskrifter om särskilda omsorger i form av boende i familjehem eller elevhemför barn och ungdomar som behöver bo utanför föräldrahemmet. Regeringen har ipropositionen (1992/93:159) om stöd och service till vissa funktionshindradeföreslagit att en ny rättighetslag för personer med svåra funktionshinderinförs. Den nya lagen, som föreslås träcfe i kraft , skall bl.a.ersätta omsorgslagen. Enligt förslaget skall kommunerna vara huvudmän församtliga former av stöd och service med undantag för rådgivning och annatpersonligt stöd, vilket blir en uppgift för . 7.2.2 Val av särskola Mittförslag: När särskoleeleverna skall fördelas på olika skolor skallutgångspunkten vara elevernas val av skola. Önskemål om placering vid en vissskola skall beaktas så långt det är möjligt med hänsyn till andra eleversberättigade krav på att få så kort skolväg som möjligt. En kommun skall dockinte vara skyldig att tillgodose elevers och vårdnadshavares önskemål, om dessaär förenade med betydande ekonomiska och organisatoriska svårigheter. Enkommun som utan samverkansavtal tar emot en elev från en annan kommun har rätttill ersättning från elevens hemkommun. Om kommunerna inte kommer överens omersättningens storlek, skall hemkommunen utge en minimiersättning som bestäms avregeringen. Kommunensskyldighet att sörja för kostnadsfri skolskjuts skall inte omfatta sådanaelever som väljer att gå i en annan särskola än den som kommunen ellersamverkanskommunen har erbjudit. Arbetsgruppensförslag: Föreslår ingen rätt för särskoleelever att välja särskola utanförhemkommunen eller samverkanskommunen. Överensstämmer i övrigt i huvudsak medmitt förslag. Remissinstanserna:Av de remissinstanser som yttrat sig över dessa förslag tillstyrker flertaletkommuner. Däremot avstyrker , och Skola (RHS),, ungdomar och vtixna (FUB),, (), Handikappförbunden (HCK)samt Tjänstemännens centralorganbation (TCO). De anser att särskolans eleverskall ges samma möjligheter att välja särskola som elever. samma remissinstanser ärkritiska till förslaget att slopa kommunernas Prop. 1992/93:230 skyldighetatt svara för skolskjutskostnaderna, om eleven väljer en annan skola än densom eleven normalt skulle ha placerats vid. Skälenför mitt förslag: beslöt dels att särskolan som skolformskall behållas, dels att kommunerna skall ta överansvaret för särskolan från landstingen (prop. 1991/92:94, bet. 1991/92:UbU21och 28, rskr. 1991/92:285). Beslutet att behålla särskolan som skolform innebäratt barn och ungdomar som inte kan gå i och gymnasieskolan pågrund av sin utvecklingsstörning skall tas emot i särskolan. I det härsammanhanget tar jag således inte upp frågan om elevens och vårdnadshavaresrätt att välja skolform, t.ex. grundskola eller särskola. Jag har däremot - ienlighet med uttalande i nämnda proposition - tillsatt enarbetsgrupp med uppgift att följa utvecklingen vad gäller föräldrarsoch skolans samverkan vid val av skolform. 1 arbetsgruppen ingår företrädareför såväl särskolan som för föräldra- och handikapporganisationer. Somtidigare redovisats (avsnitt 7.2.1) syftar utbildningen i särskolan till att geutvecklingsstörda barn och ungdomar en utbUdning anpassad till varje elevsförutsättningar och behov. Särskolanselever utgör en mycket heterogen grupp. Graden av utvecklingsstörning varierarkraftigt mellan eleverna. De uppvisar också mycket stora variationer ibegåvning, förutsättningar och behov. Många elever har förutom sinutvecklingsstörning ett eller flera tilläggshandikapp. Antalet elever medlikartade funktionshinder är vanligtvis så små att flertalet kommuner, medundantag för de allra största, knappast kan anordna särskola för samtligaelevgrupper. I många små kommuner anordnas dessutom bara en särskoleklass.Vidare vänder sig många särskolor till en avgränsad elevgrupp (t.ex. barn ochungdomar med autism eller autismliknande tillstånd) eller också anordar deendast en viss typ av utbildning, t.ex. grundsärskola, träningsskola elleryrkesutbildning av något slag. För att eleverna skall ha tillgång till ettdifferentierat utbud krävs således att kommunerna samarbetar omsärskoleutbildning. Enligtmin mening bör särskolans elever i så stor utsträckning som möjligt - i likhetmed vad som föreslås gälla för elever -ges möjlighet att väljasärskola. Som en förutsättning för att elever och värdnadshavare skall kunnavälja särskola gäller att de fått information om det utbildningsutbud som finnsi kommunen, dvs. vid vilka skolor särskoleutbildning anordnas samt vilken ellervilka elevkategorier respektive skola vänder sig till. Somjag har anfört i det föregående (avsnitt 7.1.1) är jag emellertid inte bereddatt förorda att lagstiftningsvägen ålägga en kommun skyldighet att informeraom sitt skolväsende. I stället utgår jag från att det kornmer att bli naturligtför alla kommuner att informera om olika utbildningsalternativ. Om en kommuninte själv anordnar särskola eller visst slag av särskoleutbildning, bör det givetvisav informationen framgå med vilken kommun samverkansavtal slutits om sådanutbildning. Utgångspunktenför placering vid särskola i hemkommunen eller - Prop. 1992/93:230 omhemkommunen inte själv anordnar särskola - i samverkanskommunen bör såledesvara valet av skola. De elever som inte aktivt väljer någon särskild skolaskall placeras så att de får så kort skolväg som möjligt. Om fler väljer enviss skola än vad som kan tas emot i den, bör kommunen söka finna den bästasamlade lösningen för alla elever. Självklart måste hänsyn härvid tas tillelevens förutsättningar och behov. Eleven kan därför komma att placeras i ensärskola som inte är den närmast belägna särskolan, men den närmast belägna somkan tillgodose elevens behov. Jag är väl medveten om att mina förslag vad gäller rättenatt välja särskola endast kommer ett begränsat antal elever tillgodo. Detfinns flera anledningar härtill. Bl.a. finns särskola i knappt hälften avlandets kommuner. Dessutom anordnar många små kommuner särskoleundervisningendast vid en skola. Vidare vänder sig många särskolor till en begränsadelevgrupp, dvs. elever med likartade funktionshinder. En särskola somspecialiserat sig på en viss elevgrupp, t.ex. grundsärskolans elever, bördärför inte vara skyldig att ta emot en elev som - enligt skolans uppfattning- inte kan tillgodogöra sig den undervisningen. Många elever kommer således mteatt få någon reell möjlighet att välja särskola. Som jag tidigare redovisat är särskolans elevgrupp mycketheterogen. En kommun bör därför inte ha skyldighet att tillgodose elevers och vårdnadshavaresönskemål, om dessa är förenade med betydande organisatoriska, praktiska ochekonomiska svårigheter. Enligt min mening är det t.ex. inte rimligt attföreskriva att en kommun skall anordna särskoleundervisning vid samtligaskolenheter i kommunen. En sådan åtgärd skulle medföra dels orimligt högakostnader för kommunen, dels att särskolepersonalen splittras på ett antalskolor med risk för att kvaliteten i särskoleundervisningen försämras. Enligtmin mening bör kvalitetsaspekten alltid väga tungt vid beslut om placering avelev vid viss skola med särskoleundervisning. För att en kommun inte skall kunna vägra att tillgodose vårdnadshavaresönskemål enbart på grund av höga skolskjutskostnader, föreslår jag attbestämmelsen i skollagen om kostnadsfri skolskjuts ändras. 1 likhet med vadriksdagen har beslutat (prop. 1992/93:14, bet. 1992/93:UbU4, rskr.1992/93:88) om skolskjuts för elever, bör det inte finnas någontvingande skyldighet för kommunen att svara för skolskjutskostnaderna om vårdnadshavarenväljer en annan särskola än den som kommunen eller samverkanskommunen normaltskulle ha erbjudit. För att åstadkomma så stor valfrihet som möjligt, vill jagdock understryka vikten av att kommunerna har en generös syn på frågan omskolskjutsersättning även då vårdnadshavarna väljer en annan särskola än denkommunen erbjuder. Självfallet måste den skola som kommunen erbjuder kunna geutbildning som är anpassad till elevens förutsättningar och behov. Kommunenskall t.ex. inte kunna erbjuda en elev som bedöms kunnatillgodogöra sig grundsärskolans undervisning en plats i en närbelägenträningsskola. reglerasinte en samverkanskommuns rätt till ersättning från elevens hemkommun. Jagfinner inte skäl att nu föreslå en sådan reglering. Kommunerna förutsättskomma överens om ersättningens storlek i samverkansavtal. På samma sätt som jagföreslår för grundskoleelever bör en elev i vissa fall kunna tas emot i ensärskola i annan kommun än hemkommunen respektive samverkanskommunen och denmottagande kommunen bör få ersättning från elevens hemkommun. Det är denmottagande kommunen som beslutar om eleven skall tas emot. Om kommunerna intekommer överens om ersättningen, bör hemkommunen vara skyldig att betala ettschablonbelopp som bestäms av regeringen. Elevernasmöjlighet att välja studieväg i en annan kommun Minbedömning: Något skäl att ändra gällande bestämmelser avseende möjligheternaatt välja studieväg i annan kommun finns inte. Arbetsgruppensförslag: Rätten att bli behandlad som jämställd med sökande från den kommun somerbjuder utbildningen bibehålls för den som saknar studievägen i hemkommunenoch för dem som har starka personliga skäl att få gå i gymnasieskolan i denkommun dit de sökt. Därutöver skall en elev kunna välja att gå i en annankommuns gymnasieskola, även om studievägen erbjuds av hemkommunen. Eleven fårdå tas emot i mån av plats i den andra kommunen. Denna elev tas emot i andrahand. Den mottagande kommunen har rätt till ersättning från elevens hemkommun.Ersättningen skall, om kommunerna inte kommer överens om annat, utgå med sammabelopp som skulle utgått om eleven gått motsvarande utbildning i en friståendeskola. Motsvarandegäller för utbildningar som anordnas av ett landsting. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser är emot förslaget. anför attförslaget medför risk för hårt sökandetryck på de större kommunernas mercentralt belägna skolor. Förortskommu-nema kan då komma att få en betydandeelevkostnadsökning genom att det dels uppstår vakanser i egna skolor, delsmedför ett ökat antal inter-kommunala ersättningar. Vissa mindre kommunerssatsningar på att erbjuda gymnasieutbildning kan helt komma att äventyras. Någrakommuner samt Länsstyreben i framhåller att förslaget kan försmå kommuner och kommuner i inland innebära att de får mycket svårtatt bygga upp en gymnasieskola, eftersom eleverna söker sig till den storagrannkommunen eller till kusttrakterna i . ,och några kommuner har godtagit förslaget.Landstingsförbundet har dock påpekat att den ökade friheten för eleverna kaninkräkta på kommunernas möjlighet att styra sina utbildningskostnader. Skälenfor min bedömning: Jag anser att det inte finns skäl att göranågon ändring i gällande bestämmelser såvitt gäller kommunernas skyldigheteratt ta emot elever i gymnasieskolan. Jag har härvid beaktat att ett flertalkommuner befarar att det skulle innebära svårigheter vid uppbyggnaden av dennya gymnasieskolan, om eleverna kan välja en annan kommuns gymnasieskola trotsatt hemkommunen erbjuder utbildningen. Det finns inte heller något i nuvarandebestämmelser som hindrar en kommun att, vid sidan av sådana ungdomar somkommunen är skyldig att ta emot, i andra hand ta emot även andra elever frånandra kommuner. Anordnarkommunen har dock i sådant fall inte någon rätt att fåersättning för sina kostnader utan kommunerna får här komma överens omersättningen. Gällanderegler medför en tämligen vidsträckt rätt att bli mottagen i en annan kommunsom förstahandselev. Eleverna har möjlighet att söka till alla typer avutbildningar. När det gäller utbildningar som hemkommunen inte erbjuder kaneleven dessutom söka den på alla ställen i landet där den anordnas. Inför ensuccessiv övergång till en kursutformad gymnasieskola anser jag det mindrelämpligt att nu införa ett system där kommunerna blir skyldiga att ta emotandra elever i gymnasieskolan än de som skall tas emot i första hand. Jagser också, som påpekats i inledningen, en viss skillnad mellan behovet avvalfrihet inom respektive gymnasieskolan.