prop · GF03126 · 1992-01-01 00:00:00 — Om svaranden bestrider ansökningen, skall målet på sökandens begäran överlämnas till tingsrätt. Om svaranden ansöker om återvinning mot kronofogdemyndighetens utslag i ett mål om betalningsföreläggande, skall målet också överlämnas till tingsrätt. Med tingsrätt förstås därvid även arbetsdomstolen och statens mål som skall handläggas där (5 § BfL). Om den tingsrätt som mottar ett mål om betalningsföreläggande från en kronofogdemyndighet finner att det inte framgår av handlingarna att den är behörig att handlägga målet, skall tingsrätten lämna målet vidare till en annan tingsrätt eller annan myndighet som kan vara behörig (61 § BfL). För denna ordning finns i korthet följande skäl. De mål om penningfordran som överlämnas från kronofogdemyndighet till tingsrätt enligt BfL är av dispositiv natur och för de flesta av dem gäller inga tvingande forumregler. Det är meningen att kronofogdemyndigheten själv -- med ledning av de uppgifter som framgår av handlingarna i målet -- skall bestämma vart ett mål skall överlämnas. Det vilar därför ett ansvar på myndigheten att se till att målet hamnar rätt i den meningen att det skall finnas någon forumregel som ger behörighet för den mottagande tingsrätten att handlägga målet. Annars är risken stor att svaranden kan göra en befogad foruminvändning vid tingsrätten, till följd varav målet måste avvisas. Den nya ordningen innebär också att den mottagande tingsrätten, om den vid sin granskning av handlingarna i något fall skulle finna att dessa inte utvisar någon omständighet som kan göra tingsrätten behörig, skall lämna målet vidare till en annan tingsrätt eller annan myndighet som enligt vad handlingarna utvisar är behörig. Att målet i denna situation inte skall återförvisas till kronofogdemyndigheten motiveras med att målet, i det skede till vilket det då kommit, aldrig slutligt skall handläggas där. Det är därför en mera praktisk ordning att den mottagande myndigheten i stället själv lämnar målet vidare till rätt instans. I propositionen angående den nya summariska processen (prop. 1989/90:85 s. 142) uttalade jag avsikten att de arbetstvister och va-mål som överlämnas från den summariska processen så långt det är lämpligt skall följa samma mönster som jag nu beskrivit för de vanliga betalningsmålen. I den därefter remitterade promemorian gjordes bedömningen att det -- med tanke på de förhållandevis stora tekniska förändringar som krävs -- är lämpligast att ersätta den nu gällande lagen om lagsökning och betalningsföreläggande för fordringsanspråk i anställningsförhållanden med en helt ny lag. Och därvid skulle den särskilda lagen om betalningsföreläggande för fordringar som skall prövas av statens va-nämnd med fördel kunna upphävas och behövliga regler inarbetas i den nya lagen. Någon remissinstans har föreslagit att behövliga regler om förfarandet i stället skall inarbetas i arbetstvistlagen resp. lagen om statens va-nämnd. Jag anser emellertid att det är mindre lämpligt att belasta dessa lagar med regler som i stor utsträckning gäller förfarandet hos kronofogdemyndigheten. Det har vid remissbehandlingen också från något håll framförts tanken att inarbeta reglerna i BfL. Men detta skulle på motsvarande sätt belasta BfL med ett flertal specialregler för förfarandet vid arbetsdomstolen och statens va-nämnd. Jag förordar alltså en lagteknisk lösning som i likhet med den nu gällande innebär en fristående reglering. Några remissinstanser har uttryckt tveksamhet till promemorians förslag att reglera arbetstvisterna och va- målen i en och samma lag. Man menar att en sådan reglering riskerar att bli otydlig. Själv anser jag att det har både lagtekniska och pedagogiska fördelar att samla alla regler som gäller överlämnande av mål till annan myndighet än tingsrätt i en enda lag. Däremot håller jag med remissinstanserna om att lagens rubrik bör göras mera beskrivande än enligt promemorian. Som rubrik föreslår jag lag om betalningsföreläggande för fordringar i arbetstvister och fordringar som skall prövas av statens va- nämnd. Enligt denna paragraf, som med ett par redaktionella ändringar motsvarar 1 § lag, öppnas betalningsföreläggandesystemet även för fordringar där tvist om anspråket skulle handläggas av arbetsdomstolen. Paragrafen innebär vidare att de vanliga reglerna i BfL gäller för handläggningen vid kronofogdemyndigheten även i nu aktuella mål (se 3 § lag). Vad som i BfL sägs om tingsrätt skall därvid i tillämpliga delar i stället avse arbetsdomstolen (5 § BfL). Den sistnämnda hänvisningen medför bl.a. att kronofogdemyndighetens beslut att överlämna ett mål till arbetsdomstolen inte får överklagas (56 § BfL). Av förevarande paragraf följer vidare att reglerna i 55- 57 §§ BfL om att kronofogdemyndighetens beslut i vissa fall skall överklagas till hovrätten gäller även i nu aktuella mål (se 1 § andra stycket lag). Att talan i mål som överlämnats till arbetsdomstolen skall anses väckt när ansökan om betalningsföreläggande gjordes hos kronofogdemyndigheten följer av 60 § jämförd med 5 § BfL (se 2 § sista stycket lag). Arbetsdomstolen har i sitt remissvar påpekat att det råder viss osäkerhet om huruvida lag omfattar en organisations anspråk för egen del gentemot en part på motsidan. Att en sådan tvist är en arbetstvist är visserligen klart, men det är tveksamt om det är fråga om anspråk i anställningsförhållande (jämför rubriken till lag). Med den nya lagrubrik som jag nu föreslår försvinner den rent språkliga tveksamheten. Och såsom arbetsdomstolen har anfört finns det knappast några sakliga skäl för att undanta de nu aktuella anspråken från lagens tillämpningsområde. Första stycket motsvarar, med en redaktionell anpassning till BfL, helt 2 § första stycket lag. Regleringen syftar till att säkerställa den rätt som organisationerna på arbetsmarknaden har i vissa fall att vid arbetsdomstolen föra en medlems talan. I det nya systemet är det alltså kronofogdemyndighetens uppgift att bereda organisationen i fråga tillfälle att uppge om den vill föra medlemmens talan vid arbetsdomstolen. Om organisationen då förklarar att den vill föra talan vid arbetsdomstolen, skall kronofogdemyndigheten överlämna målet dit. I annat fall skall målet överlämnas till en tingsrätt. Några remissinstanser har ställt frågan vad en tingsrätt skall göra om kronofogdemyndigheten överlämnar ett mål av den aktuella typen till tingsrätten utan att ha kommunicerat med vederbörande organisation. Det torde även utan någon särskild lagregel få ankomma på tingsrätten att i denna situation under hand ta kontakt med kronofogdemyndigheten och begära komplettering innan det avgörs var målet skall handläggas. Arbetsdomstolen har i sitt remissvar erinrat om att hanteringen av mål om betalningsföreläggande där sökanden är en arbetsgivare som själv har slutit kollektivavtal inte är reglerad vare sig lag eller i promemorians förslag. Det skulle därför -- synes arbetsdomstolen mena -- möjligen vara tveksamt om ett sådant mål skall överlämnas till en tingsrätt eller till arbetsdomstolen. Genom arbetsdomstolens avgörande AD 1978 nr 158 torde emellertid vara tillräckligt klarlagt att ett mål i en sådan situation skall överlämnas till arbetsdomstolen endast om arbetsgivaren begär det. Därför finns det inte något behov av att lagreglera frågan. I andra stycket föreslås en specialregel i fråga om omfattningen av arbetsdomstolens prövning av sin behörighet i mål som överlämnats till domstolen från en kronofogdemyndighet. Regeln motsvarar i detta avseende gällande rätt (se 2 § andra stycket lag). Bakgrunden till särregeln, enligt vilken arbetsdomstolen skall lämna målet vidare till en tingsrätt endast om den finner sig inte vara behörig att handlägga det, är följande. Som nämndes tidigare skall en tingsrätt i motsvarande situation lämna ett mål vidare om den finner att det inte framgår av handlingarna att den är behörig att handlägga målet. Skälen för denna ordning har redovisats. Arbetsdomstolens prövning av sin behörighet är emellertid av annan art än den prövning som en tingsrätt har att göra i ett vanligt kravmål. Arbetsdomstolen får enligt tvingande regler bara pröva vissa sorters tvister och måste därför självmant pröva sin behörighet i varje mål. Vad parterna anför i forumfrågan är alltså normalt inte avgörande. Eftersom arbetsdomstolen således i varje mål självmant måste komma fram till en definitiv ståndpunkt i behörighetsfrågan är den lämpligaste ordningen att arbetsdomstolen -- i analogi med vad som gäller -- skall lämna målet vidare endast när den faktiskt funnit att den inte är behörig. Regeln är främst tillämplig i mål som överlämnats till arbetsdomstolen från kronofogdemyndighet (36 och 54 §§ BfL) och i mål som överlämnats från en tingsrätt (61 § BfL). Liksom enligt nuvarande ordning får arbetsdomstolen inte underlåta att handlägga målet i den udda situationen att det är högsta domstolen som överlämnat målet till arbetsdomstolen. Detta anges i sista meningen. I paragrafen anges att ansökan enligt 1 § får göras hos kronofogdemyndigheten också i fråga om fordran på avgift till huvudman för allmän vatten- och avloppsanläggning eller för allmänt värmesystem i sådana fall där tvist om anspråket skall prövas av statens va-nämnd. Hänvisningen ersätter den nuvarande lagen i ämnet . Regleringen innebär att mål, som på sökandens begäran eller efter ansökan om återvinning skall överlämnas från kronofogdemyndigheten till tingsrätt, i dessa fall i stället skall överlämnas till statens va-nämnd (5, 36 och 54 §§ BfL). I övrigt hänvisas i denna del till specialmotiveringen till 1 §. I paragrafens sista mening har tagits in en regel rörande överlämnandet av mål från statens va-nämnd till tingsrätt (jämför specialmotiveringen till 2 § andra stycket). 61 § BfL är tillämplig på denna situation. Det innebär att va- nämndens beslut att lämna ett mål till tingsrätt inte får överklagas. Därmed bör man enligt min mening kunna avstå från en motsvarighet till regeln i 2 § lag om att frågan om nämndens behörighet inte får tas upp på nytt, sedan nämnden en gång prövat frågan om att återförvisa målet till den domstol som överlämnat målet till nämnden. I praktiken lär det nämligen knappast komma i fråga att en domstol lämnar tillbaka ett mål till va-nämnden sedan denna en gång förklarat sig obehörig att handlägga målet. Äldre regler föreslås fortfarande gälla övergångsvis för mål om lagsökning och betalningsföreläggande som inletts före ikraftträdandet. 4.7 Förslaget till lag om ändring i lagen om statens va- nämnd I 6 § har gjorts en redaktionell ändring. 4.8 Förslaget till lag om ändring i lagen om skiljemän I 1 § andra stycket sägs att skiljemän inte får uppta en fråga, varom rättegång eller lagsökning pågår, dock att rättegång ej hindrar skiljemannaförfarande, där anmälan om målets nedläggande skett hos rättens ordförande. Institutet lagsökning är utmönstrat i den nya summariska processen. Det bör i förevarande sammanhang i fortsättningen vara tillräckligt att tala om att rättegång pågår. I flera rättsfall har nämligen fastslagits att begreppet rättegång i sammanhang med lis pendens (jämför 13 kap. 6 § RB) innefattar även den summariska processen, jämför t.ex. NJA 1957 s. 52 och 1975 s. 200. Den gamla formuleringen om målets nedläggande bör också ändras. I stället bör det anges att skiljemannaförfarande inte hindras om talan i målet har återkallats. Att litispendenseffekten på nytt inträder, om återkallelsen återtas med bindande verkan är självklart. Några övergångsbestämmelser torde inte behövas. 4.9 Förslagen till lag om ändring i växellagen och checklagen 71 § växellagen och 53 § checklagen I resp. paragrafs första stycke har preskriptionsreglerna anpassats till den nya lagstiftningen om summarisk process. Möjligheten till preskriptionsavbrott genom lagsökning har sålunda utmönstrats. I stället har tagits in en regel om att preskriptionen avbryts genom delgivning av ansökan om betalningsföreläggande; det är självfallet rimligt att en ansökan om betalningsföreläggande i nu förevarande hänseende jämställs med en stämningsansökan. En förutsättning är givetvis att växeln resp. checken åberopas i det mål som delgivningen avser. 93 § växellagen och 71 § checklagen Paragraferna innehåller regler för forum i växel- och checkmål. Sålunda gäller de vanliga tvistemålsreglerna i RB även i växel- och checkmål. Därutöver innehåller paragraferna i sin nuvarande lydelse en hänvisning till lagsökningslagen för forumvalet i de fall talan anhängiggörs genom ansökan om lagsökning. När nu institutet lagsökning försvinner och motsvarande mål -- målen om betalningsföreläggande -- inte kommer att anhängiggöras vid domstol utan vid kronofogdemyndighet, saknas anledning att här behålla någon erinran om var och hur dessa mål anhängiggörs. Här kommer i stället de allmänna forumreglerna i 6 § BfL att gälla, något som i praktiken nästan undantagslöst torde leda till samma resultat. Äldre föreskrifter skall gälla för mål om lagsökning som inletts före ikraftträdandet. 4.10 Förslagen till lag om ändring i konkurslagen, räntelagen och lagen om skydd mot vräkning vid arbetskonflikter I de berörda lagrummen har vidtagits redaktionella ändringar som är föranledda av den nya lagstiftningen om betalningsföreläggande och handräckning. Tillägget i tredje stycket i 3 kap. 9 § konkurslagen avser de fall då talan av eller mot gäldenären förs i ett mål om betalningsföreläggande eller handräckning. Det innehåller en uttrycklig föreskrift om att kronofogdemyndigheten då intar samma ställning som domstolen när det gäller underrättelser enligt paragrafen. Äldre bestämmelser skall fortfarande gälla för mål som anhängiggjorts före ikraftträdandet. 4.11 Förslagen till lag om ändring i jordabalken (12 kap. 26 §), lagen om enskilda vägar, lagen om rätt till fiske, naturvårdslagen, miljöskyddslagen, bostadsrättslagen, väglagen, lagen om förbud mot dumpning av avfall i vatten, gruvlagen, lagen om vissa mineralfyndigheter, lagen om vissa rörledningar, vattenlagen, lagen om vissa torvfyndigheter, , lagen om kulturminnen m.m., begravningslagen samt minerallagen I de aktuella lagrummen finns regler om handräckning och hänvisning görs, i de flesta fall uttryckligen, till reglerna i 17 § handräckningslagen. De föreslagna ändringarna går ut på att särskild handräckning i fortsättningen skall kunna meddelas av kronofogdemyndigheten enligt BfL. Även ett par andra ändringar av redaktionell natur har företagits. Regeringen har i en proposition (1990/91:92) föreslagit en ny bostadsrättslag. Enligt förslaget skall denna lag träda i kraft . Förslaget till ny bostadsrättslag innehåller bestämmelser om handräckning som hänvisar till den nu gällande handräckningslagen. Behovet av ändringar i den nya bostadsrättslagen så att den i stället kommer att hänvisa till BfL torde få uppmärksammas under riksdagsbehandlingen. Liknande situationer kan komma att uppstå även i andra lagstiftningsärenden. Äldre föreskrifter skall gälla för mål om handräckning som inletts före ikraftträdandet. 4.12 Förslaget till lag om ändring i utsökningsregisterlagen I enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4) föreslås den ändringen i 6 § första stycket utsökningsregisterlagen att registret skall få innehålla uppgifter om gäldenärens arbetsgivare. Formuleringen som används är uppgifter om ''''''''arbetsgivare eller annan utbetalare av ersättning som avses i 7 kap. 1 § eller 15 kap. 2 § UB''''''''. I de sistnämnda lagrummen anges vilka former av lön eller annan ersättning som får tas i anspråk genom utmätning resp. införsel. 4.13 Förslaget till lag om register för betalningsföreläggande och handräckning Den summariska processen skall hos kronofogdemyndigheterna skötas med hjälp av ADB- teknik. Som nämnts i den allmänna motiveringen bör de frågor som rör ADB-register för den summariska processen regleras i lagform. Det ADB-register som finns inom exekutionsväsendet -- utsökningsregistret -- regleras i utsökningsregisterlagen (1986:617). Registret används huvudsakligen som hjälpmedel vid kronofogdemyndigheternas handläggning av mål om verkställighet enligt UB och andra författningar. I utsökningsregistret finns uppgifter om redan fastställda skulder och andra förpliktelser. Den summariska processen däremot ligger på ett tidigare stadium av indrivningsförfarandet. Ansökningarna syftar i första hand till att få till stånd en exekutionstitel. Det är viktigt, inte minst för den enskilde svaranden, att man i registersammanhang noga skiljer mellan fastställda förpliktelser och påstådda förpliktelser. Därför måste det finnas en rågång mellan ett register för den summariska processen och utsökningsregistret. Detta bör också komma till uttryck i författningsregleringen. Registerfrågorna för den summariska processen bör därför inte regleras i utsökningsregisterlagen utan -- som föreslås i promemorian -- i en särskild registerlag. Registrets ändamål och huvudsakliga uppbyggnad (1 §) Det främsta ändamålet med ett register för den summariska processen skall naturligtvis -- i enlighet med vad som framgår av 1 § -- vara att främja en rationell handläggning av målen. Men registret måste också kunna användas för tillsyn, planering och uppföljning av verksamheten och för statistik av olika slag. Och för de sistnämnda ändamålen måste registret få uttnyttjas inte bara av kronofogdemyndigheterna, utan också av RSV i dess egenskap av centralmyndighet för exekutionsväsendet. Om dessa grundläggande förhållanden har det rått allmän enighet vid remissbehandlingen av promemorian. Vissa uppgifter i registret bör också få användas som underlag för verkställighet enligt UB. Som har nämnts skall kronofogdemyndigheten normalt självmant genast verkställa utslagen i målen om betalningsföreläggande och handräckning. Det är tänkt att uppgifterna om utslagen i målen skall överföras maskinellt från det nu aktuella registret till utsökningsregistret. En annan verkställighetsaspekt har berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3). Det gäller behovet av att vid senare verkställighetsansökningar ta fram uppgifter om utslag i mål om betalningsföreläggande. Detta behandlas närmare i ett senare avsnitt om gallring av uppgifter ur registret. När det gäller frågan om det bör föras ett register för var och en av de 24 kronofogdemyndigheterna eller ett enda, för hela riket gemensamt register kan följande sägas. Mindre register har fördelar från integritetssynpunkt, eftersom allmänhetens möjligheter att vid ett och samma tillfälle ta del av uppgifter i mål i den summariska processen självfallet påverkas av ett registers omfattning. Om man väljer en modell med ett separat register för varje kronofogdemyndighet, betyder inte det att man rent fysiskt måste ha lika många olika databaser, utan registren kan hållas tekniskt åtskilda inom ramen för samma databas. Bestämmande för huruvida registret bör vara rikstäckande eller regionalt är vilka krav den tilltänkta handläggningen ställer. Datalagens utgångspunkt är att endast den som behöver ett personregister i sin verksamhet skall kunna förfoga över det -- alltså påverka dess innehåll -- och ha åtkomst till det. Det är endast kronofogdemyndigheterna som i egentlig mening skall handlägga målen i den summariska processen och fatta olika typer av beslut i målen. Varje myndighet skall bara handlägga de mål som anhängiggjorts hos den. Vissa kontakter behöver givetvis tas mellan kronofogdemyndigheterna. Det kan gälla t.ex. överflyttning av mål från en kronofogdemyndighet till en annan och vidarebefordran av felsända handlingar eller uppgifter. Sådant torde emellertid kunna ombesörjas utan att varje kronofogdemyndighet har tillgång via ADB till uppgifter i målen hos de andra myndigheterna. Vidare bör RSV, som strax närmare skall utvecklas, av effektivitetsskäl ha ett flertal servicefunktioner på olika stadier av målens handläggning. Inte heller dessa funktioner förutsätter att man tillskapar ett enda rikstäckande register. Mot denna bakgrund ställer jag mig bakom den i promemorian förordade och vid remissbehandlingen allmänt godtagna lösningen att varje kronofogdemyndighet får sitt eget register för den summariska processen. Förfoganderätt och registeransvar (2 §) I ett system där varje kronofogdemyndighet har sitt eget register för den summariska processen är det till en början självklart att varje myndighet skall ha förfoganderätt och registeransvar i datalagens mening för sitt eget register. En bestämmelse om kronofogdemyndigheternas registeransvar har förts in i första meningen i 2 §. En fråga som under lagstiftningsärendets beredning varit föremål för delade meningar är om RSVs befattning med registren i den summariska processen och med målen i övrigt bör föranleda att även RSV tilläggs ett registeransvar för kronofogdemyndigheternas register. Den frågan måste självfallet bedömas mot bakgrund av vilka uppgifter RSV skall ha i det nya systemet. I promemorian förutsågs att RSV i sin egenskap av centralmyndighet skulle ha visst behov av att ha tillgång till registret för den summariska processen. Det gällde bl.a. för tillsyn och uppföljning av verksamheten och för service av datasystemet. Detta talade enligt promemorian för att RSV borde få viss terminalåtkomst till registret men att RSVs medverkan inte borde medföra att verket fick något eget registeransvar. Dessa slutsatser har i stort sett godtagits av remissinstanserna. Såvitt gäller frågan om terminalåtkomsten har jag samma uppfattning. Integritetsfrågorna kan i denna del lösas genom begränsningar i RSVs terminalåtkomst, vilka behandlas i anslutning till 8 §. När det däremot gäller frågan om registeransvar för RSV har jag kommit till motsatt uppfattning, såsom jag strax skall utveckla. Avsevärda rationaliseringsvinster kan uppnås, om RSV lämnar kronofogdemyndigheterna service inom ramen för ADB-systemet i olika moment i målens handläggning, dels vid mottagandet av mål via ADB-medium, dels i samband med olika beslut som kronofogdemyndigheten fattar vid handläggningen av målen, dels vid gallring av målen. Ett viktigt led i en rationell summarisk process är att ansökningar kan göras med hjälp av ADB-medium (jämför 9 § andra meningen BfL). Bl.a. av tekniska skäl är det mest ändamålsenligt att sådana ansökningar lämnas centralt till RSV för vidare befordran till kronofogdemyndigheternas register. Genom att RSV på detta sätt tillför registren nya mål påverkar RSV innehållet i registren. Under ärendets beredning har diskuterats huruvida man -- om man skulle vilja undvika ett registeransvar för RSV -- skulle kunna åstadkomma en ordning enligt vilken kronofogdemyndigheterna med hjälp av ADB själva hämtar målen hos RSV. Det har emellertid visat sig att detta skulle leda till fördröjningar och avsevärda komplikationer i hanteringen utan att några vinster utifrån de värderingar som ligger bakom datalagen skulle uppnås. Det enda rationella är därför att RSV självt tillför kronofogdemyndigheternas register de ansökningar som lämnas in på ADB-medium. I samband med mottagandet av de nämnda ansökningarna skall -- enligt de planer man arbetar efter -- RSV före överföringen till kronofogdemyndigheternas register göra dels en maskinell kontroll av att det mottagna materialet är tekniskt möjligt att överföra, dels lämna förslag till diarienummer hos myndigheten. Denna befattning innebär inte att något personregister i datalagens mening inrättas hos RSV. Jag vill nämna att det i ett tidigare skede av ärendets beredning föreslogs att en sorts mottagningsregister skulle inrättas hos RSV. Men detta förslag byggde på delvis andra förutsättningar, bl.a. att RSV skulle göra en mer omfattande bearbetning av bandansökningarna. När det gäller RSVs befattning i övrigt med målen i den summariska processen kan man förutse att stora rationaliseringsvinster kan uppnås, om förelägganden och utslag som beslutas hos kronofogdemyndigheterna kan framställas och expedieras centralt genom medverkan av RSV. Man arbetar nu efter att en sådan ordning skall genomföras.