prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på en punkt. Enligt promemorieförslaget saknar det betydelse att konsumenten underlåtit att skaffa sig vetskap om säljarens bristande behörighet (se promemorian s. 131- 140). Remissinstanserna: Förslaget lämnas utan erinran av nästan alla som över huvud taget berör det. och avstyrker förslaget. Skälen för mitt förslag: Det är inte ovanligt att tre parter är inblandade i kreditavtal. Komplikationer vid sådana "trepartsförhållanden" uppkommer särskilt i samband med kreditköp. Det är vanligt att någon annan än säljaren svarar för finansieringen av sådana köp. Det kan ske exempelvis genom att säljaren överlåter eller pantsätter en avbetalningsfordran mot köparen, genom att köparen efter förmedling av säljaren tar upp ett lån för att kunna genomföra köpet (s.k. låneköp) eller genom att köparen utnyttjar en kontokredit som han har beviljats hos någon fristående kreditgivare (se vidare promemorian s. 122-128). I alla de nämnda situationerna kan det uppstå frågor rörande köparens möjligheter att gentemot kreditgivaren åberopa invändningar som han har mot säljaren. Sådana invändningar kan exem- pelvis ha sin grund i att den köpta varan är felaktig eller att köparen har betalat till säljaren fastän det rätteligen skulle ha skett till kreditgivaren. Gällande rätt m.m. I den nuvarande konsumentkreditlagen finns en regel (10 § första stycket) med den innebörden att köparen mot kreditgivarens krav får framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Det sägs också (i andra stycket) att kreditgivaren svarar "lika med säljaren" för fullgörande av penninganspråk som köparen har mot säljaren på grund av köpet. Kreditgivaren svarar dock inte för ett större belopp än han mottagit av köparen med anledning av krediten. För att köparen över huvud taget skall kunna åberopa dessa rättigheter mot kreditgivaren fordras att det rör sig om ett "kreditköp" i lagens mening. Det betyder i detta sammanhang att det måste finnas en bakomliggande överenskommelse mellan säljaren och kreditgivaren. Regeln i 10 § gäller alltså bara för invändningar "på grund av köpet". Detta innebär en viktig begränsning i skyddet för konsumenten. I praxis har sålunda slagits fast (NJA 1986 s. 44 och NJA 1986 s. 696) att bestämmelsen inte gäller för det viktiga fallet att konsumenten av misstag har erlagt betalning till säljaren eller ingått en överenskommelse med denne som rör krediten. I de fall då säljaren själv gett krediten och överlåtit sin fordran har dock konsumenten ett visst skydd genom regeln i 29 § skuldebrevslagen. Denna bestämmelse - som gäller direkt bara för enkla skuldebrev men som tillämpas analogt på andra fordringar (se bl.a. , Lagen om skuldebrev m.m., 1977, s. 180) - innebär att konsumenten får tillgodoräkna sig en betalning till säljaren, om han var i god tro om att denne inte längre hade rätt att uppbära betalning (inte "visste ... eller hade skälig anledning att det misstänka"). Vid pantsättning av fordringen gäller detsamma som vid överlåtelse (10 § skuldebrevslagen). När gäldenären inte har betalat till säljaren men träffat en överenskommelse med denne som påverkar skulden, anses regeln i 29 § skuldebrevslagen analogt tillämplig (se bl.a. NJA 1989 s. 671 och , a.a. s. 194). När säljaren har överlåtit fordringen finns alltså ett visst skydd för konsumenten även vid felaktiga betalningar. Att detta skydd emellertid är bräckligt framgår av de nämnda rättsfallen. Skyddet kan också elimineras genom en avtalsklausul som sätter 29 § skul- debrevslagen ur spel. I de fall då ett trepartsförhållande uppkommer utan att fordringen har överlåtits från säljaren är skyddet för konsumenten vid felbetalningar ännu sämre. Sålunda kan denne vid låneköp och kontoköp aldrig gentemot kreditgivaren tillgodo- räkna sig en felaktig betalning, även om den skulle ha gjorts i god tro. Det som har sagts om kreditköp gäller även - på grund av en hänvisning i 23 a § i den nuvarande lagen - när tjänster enligt konsumenttjänstlagen köps på kredit. Även vid fristående krediter kan konsumentskyddsproblem uppkomma i samband med trepartsförhållanden. Vad det då handlar om är kredittagarens skydd när kreditgivaren överlåter fordringen. Som sagts gäller för dessa fall 29 § skuldebrevslagen, som innebär att kredittagaren får tillgodoräkna sig en felbetalning till den ursprunglige kreditgivaren, om han är i god tro om att denne inte längre har rätt till betalningen. Av betydelse är också 27 § skuldebrevslagen, som innebär att kredittagaren har rätt att åberopa alla invändningar mot förvärvaren som han vid överlåtelsen kunde åberopa mot den förste kreditgivaren. Båda de nu angivna bestämmelserna i skuldebrevslagen är emellertid dispositiva. Kreditgivaren har alltså möjlighet att avtala bort det skydd som bestämmelserna ger åt konsumenten. Vidare gäller reglerna bara för enkla skuldebrev och - analogt - för andra enkla fordringar. Har fordringen manifesterats i ett löpande skuldebrev, är konsumentens möjligheter att göra invändningar mot förvärvarens krav ytterligt begränsade (se 15-17 §§ skuldebrevslagen). Det finns alltså vissa brister i konsumentskyddet vid trepartsför- hållanden. Jag skall nu ta upp frågan huruvida detta skydd bör förstärkas. EG-direktivet I EG-direktivet behandlas konsumentskyddet i trepartsförhållanden i två artiklar (Art. 9 och Art. 11). Dessa återges och analyseras i promemorian (s. 128 f.). Direktivet finns i bilaga 1. Direktivet går på en punkt längre i fråga om konsumentskydd än svensk rätt. Enligt direktivet skall konsumenten vid överlåtelse av fordringen alltid ha rätt att mot förvärvaren rikta alla invändningar som han vid överlåtelsetidpunkten kunde göra gällande mot överlåtaren. Det innebär att den regel som i finns i 27 § skuldebrevslagen görs tvingande till konsumentens förmån. När det gäller kreditköp är direktivets regel betydligt mindre konsumentvänlig än gällande svenska bestämmelser. För det första gäller direktivets regel bara gentemot kreditgivare som har ensamrätt till kreditgivning hos säljaren. För det andra skall konsumenten, enligt EG- regeln, ha misslyckats med att få ersättning från säljaren innan han har rätt att vända sig mot kreditgivaren med sina krav. På en punkt är EG-direktivet förmånligare för kreditköparen än gällande svensk rätt. Konsumentens rätt till ersättning från kreditgivaren (jfr 10 § andra stycket) är inte begränsad till vad denne har mottagit av konsumenten med anledning av krediten. Enligt direktivet får emellertid medlemsstaterna själva bestämma i vilket omfång och på vilka villkor konsumenten kan göra sina påföljder gällande. Direktivet hindrar alltså inte en regel som den svenska. Invändning om betalning m.m. vid kreditköp Den praktiskt sett viktigaste frågan när det gäller att förstärka konsumentskyddet i trepartsförhållanden är om konsumenten bör ges en mera vidsträckt rätt att åberopa felaktiga betalningar eller överenskommelser som är att jämställa med betalningar. Särskilt när det gäller kreditköp har denna fråga stor betydelse, i synnerhet när kreditfordringen har överlåtits eller pantsatts. Det är uppenbarligen svårt för en kreditköpare att förstå den fulla innebörden av en anteckning på ett köpeavtal om att säljaren har överlåtit eller pantsatt sin fordran. Många konsumenter nöjer sig med att betala i enlighet med de anvisningar som de får angående tidpunkter och sätt för betalning. De reflekterar inte över vem det är som uppbär betalningarna. De flesta har inte heller anledning att fundera över huruvida säljaren har någon kvarstående rätt enligt kontraktet. Om säljaren uppträder som om han har en sådan rätt, finner många därför inte anledning att ifrågasätta detta. Särskilt i de fall när det blir aktuellt att ingå en ny överenskommelse med säljaren, som berör det tidigare kontraktet, torde många se säljaren som den naturlige motparten även enligt det gamla kontraktet (jfr NJA 1986 s. 696). Denna situation skall alltså bedömas enligt regeln i 29 § skuldebrevslagen. Där stadgas att gäldenären/konsumenten får tillgodoräkna sig en (felaktig) betalning till en förutvarande borgenär om han inte "visste, att den andre ej längre ägde uppbära betalning, eller hade skälig anledning att det misstänka". När detta godtrosrekvisit formulerades avsågs givetvis främst frågan om gäldenären har eller borde ha någon kännedom om överlåtelsen som sådan. Det är tveksamt om man över huvud taget övervägde frågan om samma sak borde gälla när det i stället är tveksamt om gäldenären har eller borde ha kännedom om den fulla innebörden av överlåtelsen. Detta diskuterades inte i förarbetena till skuldebrevslagen (se NJA II 1936 s. 110 f.). Frågan vad en konsument förstått angående innebörden av en överlåtelse avser i själva verket en helt annan typ av bedömning än frågan huruvida han känt till överlåtelsen. Bl.a. de rättsfall som finns (NJA 1986 s. 44, 1986 s. 696 och 1989 s. 671) visar att regeln i 29 § skuldebrevslagen inte fungerar alldeles tillfredsställande när det är den förstnämnda frågan som aktualiseras. Detta beror bl.a. på att tillämpningssvårigheterna är stora. Vidare kan konsumenter genom regelns utformning drabbas hårt av en bristande uppmärksamhet som för de flesta vanliga människor framstår som ursäktlig. Det nuvarande rättsläget medför att konsumenten i dessa situationer blir skyldig att göra rätt för sig ytterligare en gång och därefter får kräva tillbaka från säljaren vad han har betalat för mycket. Det alternativ som enligt min mening bör övervägas är att rättsförlusten på grund av konsumentens misstag i stället får drabba kreditgivaren, som sedan i sin tur får kräva säljaren. har kreditgivaren ett relativt vidsträckt ansvar mot köparen genom regeln i 10 §. Detta ansvar har motiverats huvudsakligen med att kreditgivaren genom sin överenskommelse med säljaren möjliggör att kreditköpsformen kan användas och även själv drar fördel av detta. Denna omständighet talar med viss styrka för att kreditgivaren bör få bära kreditförlusten i samtliga fall då konsumenten har gjort ett misstag som kan anses ursäktligt. Härtill kommer att kreditgivaren normalt drabbas betydligt mindre hårt än konsumenten av en eventuell förlust och att det i regel är lättare för kreditgivaren än för konsumenten att bevaka sitt anspråk gentemot Kreditgivaren har dessutom själv i sin hand att se till att konsumenten verkligen får helt klart för sig att han inte får betala till säljaren. Övervägande skäl talar för att skyddet för konsumenten förbättras i den nu diskuterade situationen. Konsumenten bör ges rätt att tillgodoräkna sig en felaktig betalning i alla de fall då hans misstag kan anses ursäktligt. Konsumentens "misstag" är naturligtvis inte ursäktligt om han har helt klart för sig att säljaren inte är behörig. Jag delar emellertid den uppfattning som har framförts under remissbehandlingen att ett krav på faktisk kunskap är för långtgående. Misstaget är inte heller ursäktligt om konsumenten medvetet låter bli att sätta sig in i vad som gäller. I övrigt bör det läggas ett ansvar på kreditgivaren att se till, så långt det över huvud taget är möjligt, att misstag undviks. Med denna utgångspunkt bör konsumenten skyddas i sådana fall då han kan anses ha varit oaktsam i vanlig mening men inte grovt oaktsam. I lagen bör ett nytt godtrosrekvisit formuleras så tydligt som möjligt. Det bör uttryckas så att köparen får tillgodoräkna sig en felaktig betalning utom om han visste att säljaren saknade behörighet eller av uppsåt eller grov oaktsamhet underlät att skaffa sig sådan kunskap. Konsumenten bör också under motsvarande förutsättningar få åberopa en överenskommelse, som han ingår med säljaren trots att denne inte är behörig. I promemorian diskuteras (s. 134 f.) om motsvarande regel bör gälla beträffande invändning om kvittning. Den situation som diskuteras är den att köparen får en kvittningsgill motfordran mot säljaren sedan huvudfordringen har överlåtits eller pantsatts. Frågan är om han skall kunna utnyttja denna motfordran för kvittning mot kreditgivarens krav. Slutsatsen i promemorian är att det praktiska behovet är så begränsat att regleringen inte bör kompliceras med en sådan skyddsregel. Ingen av remissinstanserna har någon invändning mot denna slutsats. I denna fråga har jag samma uppfattning som den som redovisas i promemorian. har diskuterats det fallet att en kreditköpsfordran har överlåtits eller pantsatts. Det är inte självklart att samma regel skall gälla för andra trepartssituationer som uppkommer i samband med kreditköp. Vad bör gälla när köparen felaktigt betalar eller på annat sätt gör upp med säljaren vid låneköp och kontoköp? Risken för att konsumenten i dessa fall felaktigt gör upp med säljaren torde normalt vara betydligt mindre än när säljaren först gett kredit och sedan överlåtit sin fordran. Det kan dock förekomma. Man kan exempelvis tänka sig det fallet att en konsument köper en kapitalvara med användande av en fristående kontokredit och därefter byter varan hos säljaren mot en annan modell. Säljaren tar den första apparaten i byte och räknar därvid ut vad som skall betalas för den nya apparaten. Om han därvid själv tillgodoräknar sig vad konsumenten har kvar att betala till kreditgivaren för den första apparaten, kan det vara svårt för konsumenten att genomskåda att säljaren egentligen inte har rätt till detta. Även här finns alltså ett visst behov av skydd för konsumenten. Detta talar för att det inte görs någon skillnad mellan överlåtelsefallet och övriga kreditköpssituationer. Det framstår även i övrigt som mindre lämpligt att göra en sådan skillnad. Ofta är det mer eller mindre en tillfällighet vilken kreditform som används och det är svårt att finna något bärande skäl för att missgynna exempelvis en kontokortsköpare jämfört med en avbetalningsköpare vars kontrakt säljaren kanske redan i förväg överlåtit eller pantsatt till ett kreditinstitut. Särskilt gäller detta om kontokortsföretaget är närstående till säljaren. Av betydelse i detta sammanhang är vidare att den nuvarande regeln i 10 § konsumentkreditlagen - angående invändningar "på grund av köpet" - inte gör skillnad mellan de olika kreditköpsfallen. En reglering som gör en sådan åtskillnad beträffande en typ av invändningar men inte beträffande en annan skulle bli komplicerad och svår att förstå, inte minst för vanliga konsumenter. Med hänsyn till vad jag nu har anfört anser jag att den föreslagna regeln bör gälla vid alla kreditköp. Som jag har sagt tidigare gäller regeln i 10 § konsumentkreditlagen även för krediter i samband med tjänster enligt konsumenttjänstlagen. Det saknas anledning att nu göra skillnad mellan köp och sådana tjänster. Även den nya regeln bör alltså gälla för tjänster enligt konsumenttjänstlagen. Betalningsinvändning vid fristående krediter, hyresavtal m.m. Som framgått finns det i fråga om fristående krediter inte några särskilda regler till skydd för konsumenten i trepartsförhållanden. Konsumenten får lita till de dispositiva bestämmelserna i skuldebrevslagen, främst 27 och 29 §§. Jag har tidigare framhållit att utgångspunkten i en ny konsument- kreditlagstiftning bör vara att samma regler skall gälla för alla konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl för att göra skillnad mellan olika situationer (se avsnitt 2.1.4). Frågan är då om det beträffande trepartsförhållanden finns anledning att ha olika regler eller om de skyddsregler som jag föreslår för kreditköp och vissa tjänster bör gälla generellt för alla konsumentkrediter. En sådan generellt giltig regel skulle innebära att alla konsumenter, bl.a. den som tar ett fristående lån i en bank, får rätt att åberopa en felaktig betalning till överlåtaren så länge felet inte är uppsåtligt eller grovt oaktsamt på det sätt som sagts ovan. Man kan mycket väl tänka sig situationer där ett utvidgat konsu- mentskydd ter sig befogat även i fråga om fristående krediter. Antag exempelvis att ett finansbolag i ekonomiska svårigheter överlåter alla sina konsumentfordringar till en konkurrent och att konsumenterna underrättas om överlåtelsen men att det överlåtande bolaget sänder ut betalningsanmaningar som vanligt. Om någon konsument då av misstag följer anmaningen, kan detta betraktas som ursäktligt, fastän konsumenten i regel inte kan anses vara i god tro vid en bedömning enligt 29 § skuldebrevslagen. Till förmån för att konsumentskyddsregeln bör gälla även för fristående krediter talar även den omständigheten att situationer som i praktiken framstår som i stort sett likvärdiga annars kommer att behandlas olika. Detta blir särskilt märkbart i fråga om tjänster, om endast vissa sådana inordnas i samma kategori som kreditköp. Emellertid är det uppenbart att det praktiska behovet av ett utsträckt konsumentskydd i trepartsförhållanden främst sammanhänger med de partsrelationer som uppkommer på grund av finansieringsbehovet i samband med köp av kapitalvaror och liknande avtal. För fristående krediter har över huvud taget inte framkommit något praktiskt sådant behov. Detta talar mot att nu införa en tvingande reglering på detta område. Mot en utvidgning av konsumentskyddet i nu aktuellt hänseende kan också åberopas att detta skulle innebära ett ingrepp i en allmänt erkänd princip i fordringsrätten, nämligen den princip som finns uttryckt i 29 § skuldebrevslagen. Gentemot detta kan visserligen å andra sidan sägas att redan förslaget beträffande kreditköp och vissa tjänster innebär att principen urholkas. Det kan emellertid med fog hävdas att ett ingrepp i en vedertagen grundsats bör göras med försiktighet och inte alls i den mån det är opåkallat. Mot den diskuterade utvidgningen talar slutligen att EG-direktivet gör skillnad mellan kreditköp och andra konsumentkrediter. Avsteg från direktivet bör inte göras i onödan. En samlad bedömning leder enligt min mening till slutsatsen att det inte finns tillräckliga skäl att utsträcka reglerna om konsumentskyddet vid trepartsförhållanden till att gälla även för fristående krediter. Som framgått tidigare behandlas vissa kreditavtal som fristående krediter, fastän de inte är fristående i egentlig mening. Det gäller krediter som har samband med hyresavtal eller med andra tjänster än sådana som omfattas av konsumenttjänstlagen, exempelvis reseavtal. Det kan ifrågasättas om inte reglerna för kreditköp borde gälla för åtminstone dessa avtalstyper. När det gäller hyresavtal är konsumentskyddsbehovet i treparts- förhållanden påtagligt. Detta framgår inte minst av rättsfallet NJA 1989 s. 671, vilket refereras på s. 126 i promemorian. Frågor rörande konsumentskyddet i hyresförhållanden aktualiseras emellertid på flera områden och gäller långtifrån bara felaktiga betalningar i trepartsförhållanden. Den pågående leasingutredningen skall enligt sina direktiv (dir. 1988:15) analysera konsumentskyddsaspekterna vid s.k. finansiell leasing och får därvid enligt direktiven ta upp även traditionella hyresavtal ("operationell leasing"). I direktiven nämns särskilt att utredaren bör belysa gränsdragningsproblemen mellan finansiell leasing och kreditköp. Olika leasingformer torde härvid stå i ett sådant samband med varandra att en samordning behöver ske vid en eventuell lagreglering. Även när det gäller krediter i samband med vissa andra tjänster än sådana som regleras i konsumenttjänstlagen finns ett klart konsument- skyddsbehov för trepartsförhållanden. Det gäller exempelvis reseavtal. Här finns emellertid, bl.a. vad gäller gränsen mellan hyra och tjänster, problem som behöver övervägas noggrant. Också beträffande tjänster finns dessutom ett vidare lagstiftningsbehov. Frågor om konsumentskyddet vid tjänster bör därför övervägas samlat vid en kommande översyn av konsumenttjänstlagen. I avvaktan på en lagreglering rörande hyresavtal och andra tjänsteavtal än dem som omfattas av konsumenttjänstlagen torde den nya regeln för kreditköp ofta kunna tillämpas analogt. Från har upplysts att nämnden har tillämpat de nuvarande bestämmelserna analogivis på reseavtal. Som sagts innehåller EG-direktivet en regel som innebär att den regel som i svensk rätt återfinns i 27 § skuldebrevslagen görs tvingande i konsumentförhållanden. Konsumenten skall alltså alltid ha rätt att gentemot en förvärvare av fordringen åberopa samma invändningar som han vid överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. En sådan regel bör införas även i svensk rätt. Som framgår av analysen i promemorian är emellertid EG-regeln något oklart formulerad. För tydlighets skull bör i den svenska regeln uttryckligen sägas att den avser invändningar som kredittagaren kunde göra mot överlåtaren redan vid överlåtelsen. Därmed kommer regeln att omfatta exempelvis sådana avbetalningar som skett före överlåtelsen men inte betalningar som görs därefter. Givetvis bör den nu nämnda bestämmelsen gälla inte bara vid överlåtelse av fordringar utan också vid pantsättning (jfr 10 § skuldebrevslagen). Detta bör sägas uttryckligen i lagen. Man kunde även ifrågasätta att göra regeln i 29 § skuldebrevslagen tvingande. Frågan berörs inte i promemorian eller av någon remissinstans. För de krediter som jag nu behandlar torde det dock knappast föreligga något praktiskt behov av att göra regeln tvingande. Konsumentens betalningsanspråk Enligt 10 § andra stycket konsumentkreditlagen svarar kreditgivaren "lika med säljaren" för fullgörande av penninganspråk som köparen har mot säljaren på grund av köpet. Det har inte kommit fram någon anledning att ändra på denna regel. I samma stycke anges vidare att kreditgivaren dock aldrig behöver betala mer än vad han har mottagit av köparen med anledning av krediten. När den regeln infördes (se prop. 1976/77:123 s. 45 och s. 114) motiverades den med att det annars skulle kunna bli fråga om mycket långtgående krav mot kreditgivaren samt att det huvudsakliga syftet med regleringen - att garantera konsumenten att få tillbaka vad han betalat - ändå skulle vara tillgodosett. Dessa argument äger fortfarande bärkraft. Till förmån för begränsningen kan också anföras att den som köper på kredit med anlitande av en utomstående kreditgivare annars får en bättre ställning än den som betalar kontant. Regeln får anses innebära en rimlig avvägning mellan kreditgivarens och konsumentens befogade intressen. Jag förordar därför att den behålls oförändrad. Eftersom EG-direktivet - som jag redan nämnt - överlämnar åt medlemsstaterna att bestämma i vilket omfång och på vilka villkor konsumenten kan göra påföljder gällande, blir det inte fråga om något otillåtet avsteg från direktivet. I den gällande svenska konsumentkreditlagen uppställs inte - som i EG-direktivet - något krav på att konsumenten först skall framställa sitt anspråk mot säljaren och visa att han har misslyckats med att få ersättning från denne (jfr prop. 1976/77:123 s. 115). Det finns inte skäl att nu försämra det svenska konsumentskyddet genom att införa en regel som denna. Beträffande 10 § andra stycket i gällande konsumentkreditlag anser jag således sammanfattningsvis att bestämmelserna bör behållas som de är. Löpande handlingar vid kreditköp m.m. En speciell fråga är vad som gäller i de fall då det vid ett kreditköp upprättas en löpande fordringshandling. anses det - utan att det finns någon uttrycklig regel härom - att reglerna i skuldebrevslagen och växellagen har företräde framför regeln i 10 § konsumentkreditlagen. Detta innebär i praktiken att konsumenten nästan aldrig kan göra gällande invändningar och anspråk enligt denna paragraf gentemot en godtroende förvärvare av ett löpande skuldebrev eller en växel. Som sägs i promemorian bör denna ordning behållas. Det kan då ifrågasättas om det borde synas i lagen att skulde- brevslagens regler äger företräde. Det behövs dock knappast, eftersom detta framgår indirekt av bestämmelsen i 11 § konsumentkreditlagen och med hänsyn till att det i realiteten inte råder någon tvekan om vad som gäller. 11 § konsumentkreditlagen innehåller ett förbud mot vissa ford- ringsbevis i samband med kreditköp.