prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Vidmeddelande av en lokal hamnföreskrift skall anges det område i vatten och påland inom viUcet föreskriften skall gälla. På samma sätt sombettäffande lokala ordningsföreskrifter skall kommunfullmäktiges beslut ifråga om lokala hamnföreskrifter anmälas till , som gesbefogenhet att upphäva olagliga föreskrifter. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Utredningsförslaget saknar dockmotsvarighet till mitt förslag om att regeringen skall få överlämna åt enkommun att meddela föreskrifter även i fråga om hamnar som ägs eller förvaltasav ett av kommunen helägt företag. Utredningens förslag innebär till skillnadfrån mitt att nuvarande ordning med underställning av kommunfullmäktiges beslutom lokala föreskrifter hos behålls. Remissinstanserna: Med någraundantag tillstyrks eller lämnas förslaget utan erinran av de remissinstansersom har kommenterat det. , ochGöteborgs anser att utredningens förslag i förening med reglerna ilagen (1986:371) om flyttning av fartyg i allmän hamn täcker behovet avordningsföreskrifter för hamnarna. betonar vikten avatt lagstiftningen ger möjlighet för innehavaren av en hamn att avvisa ellerbortvisa ttaflkan-ter och att låta forsla bort gods på varuhavarens bekostnad.Enligt uppfattning bör det även i fortsättningen finnas ettnoi-mal-förslag till hamnordning i ordnings- och säkerhetsfrågor som sammanhängermed verksamheten i en hamn. Verket anser att det själv bör utarbeta förslaget isamarbete med berörda organisationer. (juridiska avdelningen)kritiserar förslaget pä den grunden att det medför att olika regler kommer attgälla beroende på om en hamn ägs eller innehas av en enskUd, av staten eller aven kommun. anser alt befogenheten för en kommun att meddelaföreskrifter bör omfatta även det fallet då hamnen ägs eller förvaltas av etthelägt kommunalt bolag. ochGöteborgs bör man överväga en ordning som ger möjlighet att bemyndigaett hamnaktiebolag, i vilket en kommun hai" dominerande inflytande, attutfärda ordningsföreskrifter och att handha myndighetsutövning med stöd avföreskrifterna. avstyrker förslaget om underställningsskyldighet. Bakgrunden till mittförslag: Den rättsliga regleringen av frågor Prop. 1992/93:210 rörande ordningoch säkerhet i de svenska allmänna hamnarna och i betydande omfattning också avverksamheten i de övriga hamnama utgörs av särskilda för varje hamn gällandehamnordningar. Enligt förordningen (1874 nr 26 s. 11) ang. hamnordningar ochandra ordningsföreskrifter för allmänna hamnarne i riket(hamnordningsföroidningen) skall det i varje större stapelstad finnas enhamnordning med de föreskrifter rörande ordningen i hamnen som behövs utöverbestämmelsema ordningsstadga för rikets städer (numera AOst). Enhamnordning kan enligt förordningen upprättas även för någon annan allmän hamn.Bettäffande antagande, tillämpning m.m. av en hamnordning skall AOst:sbestämmelser gälla. En hamnordning är således inte en lokal ordningsstadga somutfärdas med stöd av AOst utan en från denna fristående författning som heltgrundas på hamnordningsförordningens bestämmelser. Att en hamnordning skallantas av kommunfullmäktige och underställas prövning följeremellertid av att AOst:s bestämmelser skall gälla för bl.a. antagande av enhamnordning. Detta gäller oavsett om den allmänna hamnen ägs eller innehas aven kommun eller någon annan. För ändring eller upphävande av en hamnordninggäller samma förfarande. Länsstyrelsenskall enligt hamnordningsförordningen se till att en hamnordning upprättas vidbehov. Om någon särskild hamnordning inte behövs, skall enligtförordningen svara för att "nödiga föreskrifter till främjande avordningen i hamnen" ändå meddelas i överensstämmelse med AOst. Föreskriftemai en hamnordning är ofta straffsanktionerade genom straffbestämmelser direkt ihamnordningen. Även föreskrifter om tvångsutförande på den enskildes bekosmadförekommer i hamnordningama. Hamnordningsförordningengäller således för en allmän hamn. Allmän hamn inrättas sedan den 1 januari1984 enligt bestämmelserna i lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning ochavlysning av allmän farled och allmän hamn. Enligt lagen får en allmän hamninrättas eller utvidgas, om hamnen är av väsentlig betydelse för den allmännasamfärdseln (1 §). Om en allmän hamn inte längre behövs för sitt ändamål skallden helt eller delvis avlysas (2 §). Beslut om inrättande, utvidgning ochavlysning av en allmän hamn fattas av regeringen eller, om regeringenbestämmer det, av (4 §). skall föra register överde allmänna hamnama (5 §). Enallmän hamn kan ägas av någon annan än staten eller en kommun, men det heltövei-vägande antalet allmänna hamnar torde vara i ägo. Generella regler ominrättande av allmänna hamnar tillkom först (se SOU 1974:24, Förslag till hamnlag s. 17). Många av landets hamnar är emellertid väsentligt älche. Mot bakgmnd av den osäkerhet som rådde i fråga om vilka hamnar som är allmänna har enligt uppdrag i samiåd med länsstyrelsema och kommunema inventerat landets hamnar och i samband därmed prövat vilka hamnar som skall vara all- 157 manna.En förteckning över landets samtliga allmänna hamnar har tagits in i Prop. 1992/93:210 (SJÖFS 1988:5). Förinrättande av allmän och enskild hamn gäller bestämmelsema i vattenlagen (1983:291)om vattenföretag. Ett vattenföretag fordrar regelmässigt tillstånd enligtvattenlagen. Uppförande av anordningar på land i anslutning till en hamn liggerdock utanför vattenlagens reglering. Frånsettde bestämmelser om allmän hamn som finns i vissa specialförfattningar ärinnebörden av begreppet allmän hamn och rättsverkningama av att en hamn ärallmän oreglerade. På sedvanerättslig väg har emellertid den principenutvecklats att innehavaren av en allmän hamn i princip är skyldig att ta emotden ttafik som söker sig till hamnen, när hamnen har upplåtits för sittändamål. Ett fartyg kan således avvisas frän hamnen endast av utrymmesskäleller om särskilda bestämmelser gör detta möjligt. Någon motsvarande skyldighetför innehavaren av en enskild hamn att ta emot ttafik anses inte finnas (SOU1974:24 s. 22). Begreppethamnområde har inte getts någon enhetlig definition. Med hamnområde kan avsesett område enbart i vattnet eller enbart pä land. Begreppet kan också avse ettområde såväl i vattnet som på land (jfr SOU 1974:24 s. 25). Bestämmelsemai 7 § AOst och i hamnordningsförordningen gör det möjligt för en kommun att påformellt sett tre skilda vägar åstadkomma en reglering av hamnverksamheten ochav ordningen och säkerheten i en aUmän hamn. För det första kan en kommun medstöd av 7 § AOst utfärda en lokal ordningsföreskrift för hamnområdet Med"hamnområde" avses i detta sammanhang det område som i en detaljplanredovisas som kvartersmark för hamnverksamhet. Vattenområden innefattas inte ibegreppet hamnområde i det här sammanhanget (jfr prop. 1985/86:1 s. 561). Enkommun kan för det ancha i en hamnordning enligt hamnordningsförordningenmeddela föreskrifter om ordningen i hamnen. Sädana föreskrifter blir, om intenågot annat anges, tillämpliga också inom de delar av hamnområdet som inte ärtillgängliga för allmänheten. Av en hamnordning skall regelmässigt framgå inomvilka områden på land och i vattnet som bestämmelsema skall tillämpas.Föreskriftema i en hamnordning kan mera direkt än de lokalaordningsföreskrifterna ta sikte på att reglera verksamheten i hamnen.Föreskriftema skall nämligen inte avse att trygga "den allmännaordningen" utan "ordningen i hamnen". Omen särskild hamnordning inte behövs kan en kommun enligt hamnordningsförordningenslutligen meddela "nödiga föreskrifter till främjande av ordningen ihamnen". Med det torde avses separata ordningsföreskrifter som grundar sigdirekt på hamnordningsförordningen och således inte särskilda för en hamngällande bestämmelser i lokal ordningsstadga (SOU 1974:24 s. 25). Även dessaföreskrifter skall nämligen avse upprätthållande av "ordningen ihamnen" och inte, som de lokala ordningsföreskrifterna, upprätthållande avallmän ordning. Föreskriftema fär vidare gälla endast för en allmän hamn. Ordningen och säkerheten ien enskild hamn kan med nuvarande ordning regleras endast genom lokala ordningsföreskiifter enligt 7 § AOst. Enligtkungörelsen (1950:153) med tillämpningsföreskrifter till hamn- Prop.1992/93:210 ordningsförordningen åligger det att upprättanormalförslag till hamnordning till ledning för innehavare av en allmän hamnoch för länsstyrelserna vid utfärdande av hamnordningar och andra ordningsföreskrifterför hamnama. Verket skall också lämna råd och upplysningar angåendeordningsföreskrifter till innehavaren av en allmän hamn. I en hamnordning ochi andra ordningsföreskrifter för en allmän hamn skall enligt kungörelsenregelmässigt anges det område i vatmet inom vilket föreskrifterna skall gälla. Normalförslagettill hamnordning innehåller föreskrifter av i huvudsak tvä skilda slag; delsordningsföreskrifter i egentUg mening, dels föreskrifter som närmast kanbetecknas som avtalsliknande vUUcor för hamnens brukande. Tillordningsföreskriftema kan räknas föreskrifter om manövrering av fartyg, förbudmot uppställning av arbetsredskap m.m. sä att ttafiken eller tillfart tillolika anordningar i hamnen hindras, förbud mot uppläggning av gods så att skadaeller olägenhet uppstår, förbud mot förorening från fartyg och om anmälan vidskada. Till det senare slaget av föreskrifter (driftsföreskrifter) kan räknasföreskrifter om anmälningsskyldighet för ankommande och avgående fartyg,förtöjning, förflyttning och ankring av fartyg, lastning, lossning ochuppläggning av gods, bortskaffande av avfall och om lossnings- ochlastningsmateriel m.m. Vidareinnehåller normalförslaget bestämmelser om rätt för hamnmyndigheten att försärskilda fall meddela sttaffsanktionerade anvisningar och att avvisa ellerbortvisa fartyg som kan befaras sjunka. Normalförslagetinnehåller slutligen föreskrifter om sttaff Föreskriftema om sttaff gällerockså vid underlåtenhet att iaktta sådana föreskrifter som här har betecknatssom driftsföreskrifter. kommentar till normalförslaget bör en hamnordning gälla intebara inom det fastställda området i vattnet utan också inom det område på landsom hamnområdet innefattar. Enligt1 § lagen (1986:371) om flyttning av fartyg i allmän hamn fåren hamninnehavareflytta ett fartyg i allmän hamn, om fartyget hindrar hamnens behöriganyttjande eller varaktigt ligger på ett sätt som strider mot gällandeföreskrifter. Föredragande statsrädet uttalade i motiven tUl bestämmelsen(prop. 1985/86:122 s. 14) att fömtsättningama för flyttning av ett fartyg äruppfyllda, om fartyget är att anse som övergivet. Men förutsättningarna för ensådan åtgärd kunde enligt honom vara uppfyllda också, om faityget är placeratså att det hindrar nyttjandet av hamnen eller om ett fartyg ligger kvar vid enkajplats med speciell uttustning för lastning och lossning när platsen behövsför något annat fartyg. Enligt2 § första stycket i nyssnämnda lag fär flyttning av ett fartyg inte ske förränfartygets ägare har underrättats och fått skäligt rådmm att själv flyttafartyget. I andra stycket i samma paragraf föreskrivs att ett fartyg färflyttas utan att underrättelseskyldigheten iakttas, om saken brådskar. Vidareinnehåller lagen bl.a. bestämmelser om vem som skall bära kostnaderna förflytmingen av ett fartyg, dess fortsatta förvaring och kostnaden för underrät- telse (5 §), omretentionsrätt för hamninnehavaren (7 §) och om försäljning Prop.1992/93:210 av fartyg (8 §). Isitt slutbetänkande (SOU 1974:24) Förslag till hamnlag behandladeHamnutredningen olika frågor rörande den författningsmässiga regleringen avhamnverksamheten. Bl.a. behandlades frågan om ordningsföreskrifter för hamn.Utredningen konstaterade att regleringen pä området var svåröverskådlig och iskilda hänseenden även materiellt bristfällig. Bristema hade enligt utredningentydligast kommit till utttyck i fråga om hamnordningar och hamninnehavaresbefogenheter att meddela föreskrifter för att upprätthålla ordning ochsäkerhet i hamnen. Utredningen ansåg med hänsyn till det att en klararereglering av hamnväsendet var önskvärd. Bl.a. borde den sedvanerättsligthävdade principen att en allmän hamn skall vara öppen för allmän samfärdsellagfästas. Eftersom hamninnehavarens skyldighet att ta emot trafik inte kangöras villkorslös måste denne enligt uttedningen ges vissa befogenhetergentemot hamnens ttafikanter. Enligt uttedningen måste dessa befogenheter klartanges i en författning. Uttedningen föreslog därför att en särskild hamnlagborde införas (a. a. s. 38 f). Lagen skulle gälla för allmän hamn (a. a. s. Enhamnlag borde enligt Hamnuu-edningens förslag innehålla grundläggandeföreskiifter om i-ättsförhållandet mellan hamninnehavaren och hamnenstrafikanter. Hamninnehavaren skulle vara skyldig att hålla en allmän hamn öppenför allmänt begagnande för den allmänna samfärdselns behov. För att inte dennaprincip skulle komma att kringgås genom att en hamninnehavare meddeladeföreskrifter av skilda slag föreslog utredningen en bestämmelse enligt vilkenhamninnehavaren inte skulle få oskäligt begränsa eller försvära trafikanternasmöjUghet att utnyttja hamnen genom föreskrifter för användningen av hamnen ochdess anordningar (driftsföreskrifter). Hamninnehavaren skulle emellertid enligtandra bestämmelser ha rätt att i vissa fall besluta om avvisning ellerförflyttning av fartyg eller gods. Detta avsågs gälla bl.a. om ett fartyg intekunde beredas plats eller kunde befaras sjunka eller bli liggande i hamneneller om befälhavaren bröt mot hamninnehavarens föreskrifter för att fäanvända hamnen och detta medförde en väsentlig olägenhet för någon annanttafikant (a. a. s. 52 ff). borde de ytterligare offentligrättsliga före-ski-ifter rörandeordning och säkerhet i en hamn som behövs på gmnd av de lokala förhållandenameddelas i form av en lokal ordningsstadga, utfärdad med stöd av AOst.Särskilda hamnordningar vid sidan av den föreslagna hamnlagen och lokalordningsstadga skulle således bli obehövliga. Som en följd av det skullehamnordningsförordningen kunna upphävas. Även gällande hamnordningar bordeenligt uttedningen upphävas sedan hamninnehavaren beretts tillfälle att antalokala ordningsstadgor med bestämmelser för hamnens ordning och säkerhet (a.a. s. 58). Hamnuttedningenföreslog vidare att en hamninnehavare skulle få utfärda särskildachiftsföreski-ifter för hamnverksamheten. skulle inte varaoffentligrättsliga till sin natur utan deras rättsliga karaktär Prop.1992/93:210 skulle närmast jämföras med klausuler i ett avtal. De kunde såledessägas utgöra villkor för att trafikanterna skulle få bruka hamnen.Åsidosättande av föreskrifterna skulle inte enligt utredningens förslag kunnamedföra några direkta påföljder - frånsett de som borde gälla enligt hamnlagensbestämmelser - men förfarandet kunde ses som ett avtalsbrott och leda tillskadeståndsskyldighet. Hamninnehavarens befogenhet att utfärda driftsföreskriftervar enligt utredningen en följd av dennes innehav av hamnen. Någon bemyndigandebestämmelsebehövde därför inte tas in i lagen (a. a. s. 59). Hamnuttedningensförslag har efter remissbehandling i vissa delar lett till lagstiftning (lagen1981:655 om vissa avgifter i allmän hamn och följdändringar till den lagen). Skälenför mitt förslag: Hamnordningsförordningen utgör alltjämt i väsendiga delargrunden för regleringen av verksamheten i de allmänna hamnama och av frågorrörande ordning och säkerhet i hamnama. Hamnordningsförordningen, som tillkomår 1874, har inte anpassats till moderna förhållanden. Den är således starktföråldrad. Hamnordningsförordningensbestämmelser står också i sttid med om normgivningsmakten. Detövervägande antalet föreskrifter som utfärdas med stöd av förordningen ärstraffsanktionerade. De utgör således sädana föreskiifter om brott som enligt 8kap. 3 § RF skall meddelas genom lag. Efter bemyndigande i lag kan regeringenmed stöd av 8 kap. 7 § första stycket RF besluta sådana föreskrifter genomförordning. I dessa fall kan enligt 8 kap. 11 § RF medge attregeringen överiämnar åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddelasådana föreskrifter. i gällande hamnordningar rör enskildas personliga eller ekonomiskaförhållanden inbördes. Även sådana föreskrifter skall enligt 8 kap. 2 § förstastycket RF meddelas genom lag. Sådana föreskrifter faller inom det s.k.obligatoriska lagomiådet Inom detta område saknar RF någon motsvarighet tillregeln i 8 kap. 7 § om bemyndigande. Delegation av riksdagensnoi-mgivningsmakt kan sålunda över huvud inte ske här. 1likhet med anser jag att bristema i nuvarandereglering är så betydande att hamnordningsförordningen bör ersättas av enreglering som är anpassad till RF och som tillgodoser behovet av föreskiifterom ordning och säkerhet för hamnverksamheten. Avredogörelsen för nuvarande ordning framgår att normalförslaget tillhamnordning, liksom flertalet lokala hamnordningar, innehåller föreskrifter avfrämst två slag. För det första är det ordningsföreskrifter i egentlig mening,t.ex. föreskrifter om förebyggande av skada vid olika åtgärder. För det andiaäi- det föreskiifter som kan sägas ta sikte främst på de vilUcor som gällerför nyttjandet av hamnen och dess anordningar (driftsföreskrifter). Någon skarpgräns mellan de olika slagen av föreskrifter kan i allmänhet inte dras. Bådeordnings- och driftsföreskrifterna är genomgående sttaffsanktionerade ihamnordningama. Som en följd avsvårigheterna att skilja mellan typiska ordnings- och driftsföreskrifter hai- i flera allmänna hamnar som ett komplement till de of fentligrättsliga hamnordningarna på privaträttslig grund utfärdats särskilda 161 11 1992/93. anvisningareller föreskrifter beträffande verksamheten i hamnen. Innehållet Prop.1992/93:210 i dessa föreskrifter är vitt skiftande (jfr SOU 1974:24 s. 58). Denmängd av föreskrifter rörande hamnväsendet och den varierande utformningen avdessa har av naturliga skäl lett till att regleringen blivit svåröverskådlig ochi vissa fall också oklar. För att verksamheten i en hamn skall kunna fungera påett tillfredsställande sätt behövs som jag ser det såväl förhållningsregler somtar sikte pä ordning och säkerhet som på driften i hamnen. Emellertid anser jagatt en åtskillnad bör göras mellan sttaffsanktionerade föreskrifter avoffentiigrättslig karaktär rörande ordning och säkerhet i hamnen och de reglerrörande brukandet av hamnen och dess anordningar som hamninnehavaren meddelarför att hamnverksamheten skall fortgå på ett för alla parter rationellt ochekonomiskt tillfredsställande sätt. En sådan åtskillnad skulle enligt minmening medföra en ökad klarhet och överskådlighet av de bestämmelser som gällerför verksamheten i hamnen. Behovetav ordningsföreskrifter är uppenbarUgen störst bettäffande de allmänna hamnarnamed betydande kommersiell trafik och omfattande godshantering.Ordningsföreskrifter kan emellertid också behövas för hamnar som inte harnågon störte betydelse för den allmänna samfärdseln. Sådana föi-eskiifter kankrävas även för hamnar som uteslutande används för fritidsbåtstrafiken. Mot denbakgrunden anser jag att någon åtskillnad mellan allmänna och enskilda hamnarinte bör göras när det gäller möjligheten att utfärda ordningsföreskrifter. Ilikhet med uttedningen anser jag det vara mest ändamålsenligt om ordningsföreskrifterför en hamn även i fortsättningen kan utfärdas på lokal nivå. Föreskrifternamåste nämligen kunna anpassas till de olikartade förhållanden som råder ihamnama. Enlokal föreskrift skall i princip avse upprätthållande av allmän ordning ochsäkerhet. De föreskrifter av ofta mycket speciell karaktär som behövs för atten hamn skall fungera på ett för alla parter tillfredsställande sätt och somkanske bara riktar sig till ett fåtal trafikanter kan emellertid knappast ansesvara av så allmän natur att de kan föras in under begreppet allmän ordning ochsäkerhet. Exempelvis kan nämnas att den verksamhet som bedrivs i allmännahamnar med omfattande ttansporter av gods eller passagerare är att jämföranärmast med en industrianläggning. Som ett ytterligare exempel pä att deföreskrifter som kan behövas i hamnen inte osökt kan föras in under begreppetallmän ordning kan nämnas att föreskrifter kan behövas även för delar av enhamn som inte är tillgängliga för allmänheten och som därför inte är offentligplats. för hamnområden som inte är offentlig plats kan givetvisinte grundas på ett bemyndigande att meddela föreskrifter om ordningen päoffentiig plats. Behovet av ordnings-och säkerhetsföreskrifter i en hamn kansåledes inte tillgodoses genom det bemyndigande för kommunema att meddelalokala ordningsföreskrifter som jag i det föregående har föreslagit (jfravsnitt 4.3.6). Somjag har nämnt här skall sttaffsanktionerade ordningsföre skiifter enligt 8 kap. 3 § RF meddelas genom lag. Ett bemyndigande för re geringen, en förvaltningsmyndighet eller en kommun att utfärda sådana fö reskrifter kan dock meddelas enligt 8 kap. 7 § första stycket och 11 § RF. Jaganser att ett sådant bemyndigande lämpligen bör tas in i den nya ord- Prop.1992/93:210 ningslagen. Med en sädan ordning blir ordningslagens bestämmelserom straff och om möjligheter till rvångsutförande på den enskildes bekostnadtillämpliga på de föreskrifter som meddelas med stöd av bemyndigandet Tillfrågoma om sttaff och tvångsutförande återkommer jag sttax (avsnitt 4.3.11 och4.3.13). Den omständigheten att liksom nu samma förfarande enligt min meningbör gälla för antagande m.m. av hamnföreskrifter som för lokalaordningsföreskrifter talar också för att bemyndigandebestämmelsen bör placerasi den nya ordningslagen. Bemyndigandetbör innefatta en rätt för regeringen att meddela de föreskrifter om ordningenoch säkerheten i en hamn som behövs med hänsyn till den verksamhet som bedrivsi hamnen. Det bör finnas möjlighet för regeringen att delegera sinnormgivningskompetens vidare till kommuner och länsstyrelser. Motbakgrund av att föreskrifterna avser verksamheten i hamnen och inte denallmänna ordningen har uttedningen intagit den ståndpunkten att det inte äi-motiverat att kommunema skall kunna meddela föreskrifter för annat än kommunalahamnar. Under remissförfarandet har vänt sig motutredningsförslaget i den delen. Kommunen anser att befogenheten för en kommunatt meddela föreskiifter bör omfatta även det fallet dä hamnen ägs ellerförvaltas av ett helägt kommunalt bolag. För egen del ansluter jag mig tillden ståndpunkt som har fört fram. Enligt min uppfattning saknasdet anledning att i det här sammanhanget göra åtskillnad pä om hamnen ägs ellerförvaltas av en kommun eller om detta sker genom ett av kommunen helägtföretag. Ifräga om andra hamnar - således främst hamnar som ägs eller förvaltas av stateneller någon annan enskild än ett av kommunen helägt företag - ansluter jag migtill utredningens ställningstagande. I linje med uttedningens förslag börsålunda regeringen ges möjlighet att överlämna sin befogenhet att utfärdahamnföreskrifter till en länsstyrelse när fräga är om en hamn som ägs ellerförvaltas av någon annan än en kommun eller ett av kommunen helägt företag. För att bli meningsfullamåste ordningsföreskrifter för en hamn kunna gälla inte enbart på land utan också i vatten. Då det gäller att ange föreskrif ternas geografiska tillämpningsområde finns det emellertid inte något vedertaget begrepp att anknyta till. 1 olUta sammanhang förekommer uttryck som "hamnens område" eller "hamnområde". Hamnuttedningenhar i sitt betänkande (SOU 1974:24 s. 22) pekat på att det i en hamn kan finnas flera olika typer av omräden vilka var för sig kallas hamnområde. Vilket områdesbegrepp som avses i det aktuella fallet beror således på det sammanhang i vilket det används. För att undanröja oklarheterna av avsaknaden av ett enhetligt begrepp bör en bestämmelse som innehåller ett bemyndigande kompletteras med en regel, om att man vid meddelande av föreskiifter om ordning och säkerhet i en hamn klai-t skall ange det område i vatten och på land inom vilket föreskrifterna skall gälla. En sådan precisering kan ske exempelvis genom hänvisning till en karta på vilken området där föreskrifterna gäller hai- markerats.