prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Enligtkungörelsen (1950:153) med vissa tillämpningsföreskrifter till för- Prop.1992/93:210 ordningen (nr 26 s. 11) angående hamnordningar skallSjöfartsverket upprätta normalförslag till hamnordning. Enligt uttedningen finns det inte något behov av ett avstatlig myndighet fastställt normalförslag. Utredningen förutsätter i ställetatt kommunemas organisationer - i detta fallet ochSvenska - upprättar ett normalförslag i samråd medSjöfartsverket. Isitt remissyttrande framhåller att det även i fortsättningen börfinnas ett normalförslag till hamnordning. Verket påpekar också att det ärväsentligt att de ordningsföreskrifter som behövs med hänsyn till verksamheteni hamnarna är likartade. Verket är av den uppfattningen att något behov avstörre lokala variationer knappast finns. Att som uttedningen föreslårförutsätta att kommunemas organisationer upprättar ett normalförslag i samrådmed anser verket lätt kunna leda till att vissa frågor inteblir tillräckligt belysta. anser sålunda att ett normalförslagtill hamnordning bör utarbetas av verket, i samarbete med berörda organisationer. Somjag har redogjort för i det föregående bör föreskrifter om ordning och säkerhetkunna meddelas även för hamnar som inte är allmänna. Därigenom gör sig delokala förhållandena mer påtagliga än vad som är fallet. Föreskrifterna fören hamn där enbart gods hanteras torde inte regelmässigt kunna tillämpas pä enhamn för fritidsbätstrafik. Enligt min uppfattning torde det därför ligga närmasttill hands att låta kommunen - som är bäst förttogen med de lokalaförhållandena - själv besluta om erforderliga föreskrifter 1 linje med vad jaganfört i det föregående (avsnitt 4.3.6) framstår det som naturligt attkommunfullmäktige som ett led i beslutsprocessen inhämtar synpunkter frän demyndigheter som kan ha ett väsentligt inttesse i saken. Att i det sammanhangetbereda tillfälle att lämna synpunkter framstår som naturligt.Jag utgår också ifrån att kommunernas organisationer kommer att upprätta ettnormalförslag till hamnordning och att detta sker i samråd med Sjöfartsverketoch organisationer som berörs av verksamheten i hamnama. Ettmotsvaiande förfarande bör tillämpas även i de fall där det ankommer pälänsstyrelsen att meddela lokala hamnföreskrifter. Svenska kommunförbundethar under remissbehandlingen betonat vikten av att lagstiftningen ger möjlighet för innehavaren av en hamn att avvisa eller bortvisa trafikanter och att låta forsla bort gods pä varuhavarens be kostnad. Enligt min uppfattning är det betydelsefullt för att verksamheten i främst de allmänna hamnarna skall kunna bedrivas säkert, snabbt och frik tionsfritt att hamnens innehavare har en möjlighet att ge anvisningar om sådant som lastning och lossning av fartyg, uppläggning av gods och an vändning av olika anordningar i hamnen. Sådana anvisningar bör emellertid ses som hamninnehavarens villkor för att trafikanten skall få bruka hamnen. Således kan de nuvarande driftsföreskrifterna sägas vila pä avtalsrättslig grund. Som jag ser det finns det inte något som lägger hinder i vägen för en hamninnehavare att ge de anvisningar som han anser behövliga för att 164 verksamheteni hamnen skall kunna bedrivas på ett ändamålsenligt sätt För Prop.1992/93:210 egen del kan jag inte heller se något behov av att en offentiigmyndighet medverkar i det här sammanhanget. Jagvill här också peka på att , ochGöteborgs under remissbehandlingen har framhålUt att föreskrifter omordning och säkerhet i hamnama i förening med reglema i lagen om flyttning avfartyg i allmän hamn täcker behovet av ordningsföreskrifter för hamnama. Deanvisningar som en hamninnehavare kan ge för driften i hamnen kommer - tillskillnad från vad som gäller beträffande cUiftsföre-skrifterna - inte attvara sttaffsanktionerade. Jag kan emellertid inte se att en sådan ordningskulle medföra några olägenheter. Givetvis kan ett åsidosättande av sädanaanvisningar leda tUl skadeståndsskyldighet eller andra civilrättsligasanktioner. Enligtmitt förslag bör sålunda hamnordningsförordning upphävas och ersättasav ett bemyndigande i ordningslagen för regeringen att meddela de föreskrifterrörande ordningen och säkerheten i en hamn som behövs med hänsyn till denverksamhet som bedrivs i hamnen. För de fall då hamnen ägs eller förvaltas aven kommun eller av ett av kommunen helägt företag bör regeringen få överlämnaåt kommunen att meddela sädana föreskrifter. I fråga om andra hamnar - t.ex.sådana som ägs av staten eller av någon annan enskild än ett av kommunen helägtföretag - bör regeringen fä överlämna åt att meddela sådanaföreskrifter. Med den ordning som jag föreslår bör även 1950 årstillämpningskungörelse till hamnordningsförordningen kunna upphävas. 1linje med vad jag har anfört i det föregående (avsnitt 4.3.6) om lokalaordningsföreskrifter bör ges en möjlighet att ingripa mot avkommunema utfärdade lokala hamnföreskrifter med oriktigt innehåll. För attbringa ett beslut om lokal hamnföreskrift som har fattats av en kommun tillallmänhetens och myndigheternas kännedom bör enligt min mening på samma sättsom jag föreslagit i fråga om lokala ordningsföreskrifter (se avsnitt 4.3.6)kommunen åläggas att pä egen bekostnad kungöra föreskriftema i länetsförfattningssamling. Lokala hamnföreskrifter som beslutas av en länsstyrelseskall enligt bestämmelserna i 9 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar ochandra författningar kungöras i länets författningssamling. En kommuns ellerlänsstyrelses beslut i fråga om lokala hamnföreskrifter bör vidare anslås pävederböriigt sätt och föras in i ortstidning. Jaghar i den här frågan samrått med chefema för Kommunikations- ochCivildepartementen. 4.3.8Förbud att vistas på olycksplatser m.m. Mitt förslag:Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en länsstyrelse, får meddelaförbud för allmänheten att vistas inom skade-eller riskområden, rasområden,gruvområden, skjutbanor, skjutfält eller liknande omräden. Ett sådant förbudfår meddelas bara om det på grund av särskilda förhållanden behövs för attskydda människor mot fara för liv eller hälsa. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget har berörts närmare av bara ett fätal instanser. JK, RPS, FöreningenSveriges polischefer och Föreningen pekar på attuttedningsförslaget inte täcker t.ex. ett sådant tillträdesförbud somLänsstyrelsen i meddelat är 1984 med stöd av 10 § L Instt. fördelar av med syfte att skydda kungafamiljen. RPSanser att möjligheten att meddela tUlträdes-förbud med ett sådant ändamål börbestå. Styrelsen påpekar att det också kan finnas skäl att behålla en möjlighetför att besluta om tillträdesförbud till skydd för en anläggningsom används vid statsbesök, internationella konferenser o.d. och Östersundstingsrätter sätter i fråga, om det på sätt uttedningen föreslär behövs enerinran om bestämmelserna i om medborgarnas rörelsefrihet. Länsstyrelseni anser att länsstyrelserna bör bibehållas möjligheten attmeddela inte bara skyddsföreskrifter utan även föreskrifter om allmän ordningoch säkerhet. Länsstyrelseni län förordar att 10 § L Instt. i dess nuvarande lydelse står kvar. Bakgrunden till mittförslag: har med stöd av 10 § L Instr. en självständig rätt attmeddela föreskrifter om allmän ordning och säkerhet vid föreläggande av vite,när påföljd inte är bestämd i lag eller någon annan författning. År 1988upphävdes L Instr. och ersattes av förordningen (1988:971) medlänsstyrelseinstmktion. 1 punkt 4 i övergångsbestämmelserna till förordningenföreskrevs att föreskrifterna om vitesföreläggande i 10 § L Instr. fortfarandeskulle gälla och att ärenden om sädana förelägganden skulle avgöras avlandshövdingen. förordning har ersatts av förordningen (1990:1510)med länsstyrelseinsttuktion, som trätt i kraft . Den nu gällandeförordningen innehåller i punkt 4 samma övergångsbestämmelse som fanns intageni punkt 4 i övergångsbestämmelsema till förordning. Länsstyrelsensbeslut enligt 10 § L Instt. får överklagas till regeringen enligt 30 §verksförordningen (1987:1100). Det är enligt nuvaiandeordning oklart vilka befogenheter 10 § L Instt. ger länsstyrelserna.Förarbetsuttalanden till paragrafen saknas. Och rättspraxis på området ärgammal och inte entydig. Inom den juridiska litte- raturen har skildameningar rått om bestämmelsens "rätta" innebörd. Prop.1992/93:210 Förhållandet kompliceras ytterUgare av att såväl den juridiskalitteraturen som rättspraxis har ett delvis annat normbegrepp än det som gällerenligt RF. Sålundaråder det inom den juridiska dokttinen delade meningar om 10 § L Instt. gerlänsstyrelsen befogenhet att utfärda såväl individuella som generellavitesförelägganden. Länsstyrelsema synes emellertid numera inte utfärdaindividuella förelägganden med stöd av bestämmelsen. Vidareråder oklarhet om bestämmelsen avser endast rättsområden som är helt oregleradeeller om en föreskrift som meddelas med stöd av bestämmelsen får "fyllaut" en gäUande författning. Av 10 § L Instr. framgår inte om ettföreläggande skall ha vunnit laga kraft för att kunna verkställas. Gränsernamot annan lokal normgivning, om nu 10 § L Instr. fär anses innefatta en rättför att besluta normer, är inte heller klar. Utredningenhar inhämtat uppgifter frän landets samtliga länsstyrelser om antalet beslut enligt10 § L Instt. som är 1985 gällde inom resp. län eller som meddelats under åren1975-1985. Utredningen har vidare tagit in uppgifter om i vilka frågor besluthar meddelats och om länsstyrelsemas syn på behovet av att kunnameddela sådana beslut Enligtuttedningen anser de flesta länsstyrelser att det även kan finnasbehov av att ingripa med föreläggande enligt 10 § L Instt. vid t.ex. olyckor,bränder, ras, lavinfara, farlig militär verksamhet och spridande av radioaktivteller smittfarligt ämne. Det framhålls också enligt utredningen attföreskrifter om tillttädesförbud kan behöva utfärdas till skydd föranläggningar för olika samhällsfunktioner. undersökning framgår att ett åttiotal föreskrifter har utfärdatsunder . Samtliga beslut utom tre avsäg tillträdesförbud förallmänheten till olika områden. Flertalet beslut avsåg förbud mot tiUttäde tillområden för militär verksamhet som skjutfält eller andra övningsområden. Ettbeslut avsåg avspänning av delar av i samband med den s.k.ubåtsincidenten . Vidare har beslut om avspärrning av enskildaflygplatser meddelats i åtskilliga fall. Resterande fridlysningsbeslut haravsett bl.a. avspäi-rning på grund av rasiisk, av gruvområden, avindustriområden, av markområden i samband med älgjakt, av vattenonuåde isamband med tennistävling och av område för scoutläger. Vissafridlysningsbeslut har gällt medan andra har gällt tillsvidare. Beslutens geografiska tillämplighet har varierat frän att avse t.ex.delar av en fastighet till större områden. Några beslut har gällt för inhägnadeområden. Även beslutens utformning i fråga om iki-aftttädande hai- vaiierat beslut hai- ttätt i ki-aft medan andra ttätt i ki-aft förstsedan besvärstiden har gått ut. Utredningens undersökningvisar sålunda att länsstyrelserna nästan undantagslöst utnyttjat 10 § L Instt. för att besluta om tillträdesförbud till olika områden med syfte att skydda människor mot olyckor av olika slag. Sedan uttedningen avlämnade sitt betänkande hai- det tillkommit nya specialförfattningar som gör det möjligt att besluta 167 omtillträdesförbud i åtskilliga fall som har reglerats med stöd av Prop. 1992/93:210 10 § L Instr. Sålundafinns i lagen (1990:217) om skydd för samhäUsviktiga anläggningar m.m.(skyddslagen) och förordningen (1990:1334) om skydd för samhäUsviktigaanläggningar m.m. bestämmelser om bl.a. tillträdesförbud. Enligt föredragandestatsrådet (prop. 1989/90:54 s. 35, 41 och 62) är lagen tänkt att ge ettförstärkt skydd för vissa mera stadigvarande verksamheter. Tillfälliga ellerakuta skyddsbehov borde enligt föredraganden tillgodoses med stöd avbestämmelser i andra förfatmingar, t.ex. polislagen (1984:387). Vidare framhöllföredraganden att behovet av individuellt personskydd i första hand skalltillgodoses genom polisiära åtgärder. Enligt1 § första stycket skyddslagen ges i lagen bestämmelser om vissa åtgärder tillskydd mot sabotage, terrorism och spioneri samt röjande i andra fall av hemligauppgifter som rör totalförsvaret. 1 pai-agrafens andra stycke sägs att i lagenockså ges bestämmelser om skydd för aUmänheten mot skada som kan uppkomma tillföljd av militär verksamhet. I3 § första stycket skyddslagen föreskrivs att regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer fär besluta att en anläggning, ett område, ett fartygeller ett luftfai-tyg skall utgöra skyddsobjekt om allmänhetens tillträde ditbehöver begiänsas för något ändamål som anges i 1 §. Enligt 7 § första stycketinnebär ett beslut om skyddsobjekt att obehöriga inte har tillträde tillskyddsobjektet. I4 § finns en uttömmande uppräkning av vilka anläggningar, omi-åden m.m. som ifredstid fåi- förklaras som skyddsobjekt. Sålunda kan förbud mot tillträde förobehöriga meddelas till omräden som används för militär verksamhet, t.ex.skjutfält och andra övningsområden. I motiven till bestämmelsen uttaladeföredragande statsrådet (prop. 1989/90:54 s. 35) att också avspänningar isamband med ubåtsjaktsoperationer kan meddelas med stöd av bestämmelsen. Ifråga om civila anläggningar eller omräden dit tillträdesförbud kan meddelashar i motiven till bestämmelsen (a. prop. s. 62) nämnts sådant som kraftverk avolika slag, hamnar, flygplatser, rundradiostationer samt övriga radio- ochtelestationer. Beslut om avspän-ning avskadeplatser får meddelas enligt räddnings tjänstlagen (1986:1102) vid olyckshändelser och överhängande fara för olyckshändelser för att hincha och begränsa skador pä bl.a. människor (2 § första stycket jfr med 45 § första styckeO- I förarbetena till lagen uttalade föredragande statsrådet (prop. 1985/86:170 s. 62) att med olyckshändelser avses plötsligt inttäffade händelser som har medfört eller som kan medföra skada. Som exempel pä olyckshändelser nämnde föredraganden bränder, explosioner, skred, ras, översvämningar, oväder och utflöden av skadliga ämnen. Enligt föredraganden innebär kravet på en plötsligt inträffad händelse att långsamma och ständigt pågående skeenden såsom sättningar i byggnader och jordei-osion inte räknas som olyckshändelser. Han påpekade emellertid att sädana långsamma och ständigt pågående skeenden i sin tur kan orsaka något som inträffar plötsligt och som medför skada, t.ex. erosionen föranleder ett jordskred. Enligt föredraganden skall givetvis sådana händelser bettaktas som olyckshändelser. En huvudprincip inomräddningstjänsten är enligt föredragande statsrädet Prop. 1992/93:210 (a. prop.s. 56 och 91) att en räddningsinsats skall pågå till dess det inte föreliggerfara för ytterligare skada eller fara för att en inttäffad skada skallförvärras. Sålunda kan enligt föredraganden en räddningsinsats avslutas närrisken för ytterligare skada inte kan motverkas genom fortsatta räddningsåtgärdereller när risken för ytterligare skada är sä obetydlig att det inte ärmotiverat att fortsätta räddningsarbetet. Det är då ägaren eller innehavarenav den egendom som räddningsåtgärdema avsett som har ansvar för den fortsattabevakningen av egendomen (jfr 53 § första stycket). Enlänsstyrelse får med stöd av 1 § förordningen (1979:1082) om lokalatrafikföreskrifter förbjuda fordonstrafik på vissa vägar eller inom vissaomiåden, om det behövs pä grund av särskUt svåra väderförhållanden, t.ex.snöoväder eller liknande förhållanden. Slutligenskall här nämnas att en poUsman enligt 22 § första stycket polislagen vid riskför brott som innebär bl.a. allvarlig fara för liv eller hälsa får uttymmaeller förbjuda tiUttäde till ett hus eller något annat ställe i syfte attavvärja brottet eller bereda skydd mot detta. Skälenför mitt förslag: Som framgår av redogörelsen för nuvarande ordning har denpraktiska betydelsen av 10 § L Instr. minskat på grund av tillkomnabestämmelser i specialförfattningar som gör det möjligt att i olika situationerbesluta om tillträdesförbud. Sålunda kan -vilket RPS efterlyser i sittremissyttrande - beslut om tillträdesförbud meddelas till skydd föranläggningar som används vid t.ex. internationella konferenser med stöd avlagen om skydd för samhäUsviktiga anläggningar m.m. (skyddslagen), om det är enobestämd större krets personer som behöver skyddas mot sabotage eller terrorismoch om konferensen äger rum i en sådan byggnad eller anläggning som finnsupptagen i 4 § skyddslagen. Likaså är statschefens och statsministerns bostäderinordnade bland de byggnader eller anläggningar som får förklaras somskyddsobjekt enligt skyddslagen (4 § 1). Det behov av tillträdesförbud tillvissa delar av som har beslutats med stöd av10 § L Instt. tillgodoses således numera av bestämmelsema i skyddslagen (jfrprop. 1989/90:54 s. 62). Enligtmin mening har vidare skyddslagens bestämmelser fått till följd att behovet avatt med stöd av 10 § L Instt. kunna meddela beslut om tillträdesförbud tillområden för militär verksamhet och andra samhäUsviktiga anläggningar ellerområden bortfallit. Avredogörelsen för nuvarande ordning framgår att beslut om avspärr ning av skadeplatser i allmänhet kan meddelas med stöd av bestämmelserna i räddningstjänstiagen under förutsättning att det är fråga om en plötsligt inträffad olyckshändelse eller att det föreligger en överhängande fara för en sädan händelse. När en räddningsinsats är avslutad skall den fortsatta be vakningen av egendomen ske genom ägarens eller kommunens försorg, om det behövs med hänsyn till risken för nya olyckshändelser (jfr 53 § rädd ningstjänstiagen). Bestämmelserna i räddningstjänstiagen täcker enligt min mening i princip det behov som finns av att kunna ingripa för att skydda människor mot skada vid olyckshändelser. Enligtmin mening kan det emellertid inte uteslutas att det i enstaka fall Prop.1992/93:210 kan uppkomma situationer där bestämmelsema i räddningstjänstiagenom avspänning av skade- eller riskområden inte ger tillräckliga möjligheter attgripa in för att skydda människor mot fara för liv eller hälsa. Ett beslut omavspänning enligt räddningstjänstiagen kan sålunda inte bestå någon längre tidefter det att ett nödläge har upphört och räddningsåtgärderna har avslutats.Skadeplatser kan dock utgöra en fara för allmänheten härefter.Bevakning av en skadeplats enligt 53 § räddningstjänstlagen kan därför som jagser det i vissa situationer behöva kompletteras med ett beslut om avspärrningav området. Såledesanser jag att det även i fortsättningen bör finnas en möjlighet att underlängre tid spärra av ett skade- eller riskområde på gmnd av t.ex. rasrisk,lavinfara eller risk för skador pä människor till följd av utsläpp av skadligaämnen. Iräddningstjänstiagen finns ingen skyldighet för räddningsledare att un-denättalänsstyrelsen om behov av tillttädesförbud sedan räddningsarbetet avslutats.Enligt min mening förefaller det sä naturligt att sådan underrättelse lämnasom behov av beslut om tillträdesförbud föreligger att den fräganinte behöver regleras i författnmg. Andraomräden som inte sällan utgör en fara för allmänheten är gruvområden. 9 § minerallagen (1991:45) skall koncessions-havaren sätta upp ochunderhålla behövligt stängsel på mark som har tagits i anspråk för bearbetningeller därmed sammanhängande verksamhet. Skyldigheten innebär attkoncessionshavaren skall underhålla stängslet så länge koncessionen består(prop. 1988/89:92 s. 105). 1 13 kap. 5 § första stycket minerallagen föreskrivsatt stängsel skall vara utfört på sådant sätt att det består varaktigt efterdet att koncessionen har upphört. Vidare är en ägare eller innehavare av en anläggningmed verksamhet som kan innebära fara för allvarliga skador på människor enligt43 § första stycket räddningstjänstlagen skyldig att vidta erforderligaåtgärder för att hindra eller begränsa skador. Förövergivna gruvhål där brytning inte längre pågår och koncessions-havare saknasfinns emellertid inte några särskilda skyddsföreskrifter. Även övergivnagruvhål kan emellertid utgöra en påtaglig fara för människors Uv eller hälsa.För att undvika olyckstillbud bör det enligt min mening finnas en möjlighet attmeddela förbud för allmänheten att vistas inom ett område med övergivna gmvhål. Enligtuttedningen kan det i vissa fall vara befogat att kunna meddelatillträdesförbud till industriområden där det bedrivs verksamhet som ärsärskilt farlig för allmänheten. Som jag har nämnt är ägaren till enanläggning där verksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsakaallvarliga skador pä bl.a. människor enligt 43 § första stycket räddningstjänstlagenskyldig att vidta erforderliga åtgärder för att hincUa eller begi-änsa sädanaskador. Mot den bakgrunden anser jag att en möjlighet att meddelatillttädesförbud till en sådan anläggning inte skulle fylla någon funktion. Isammanhanget vill jag också peka på att den som bereder sig tillträdetill ett inhägnat område i allmänhet gör sig skyldig till olaga inttång Prop. 1992/93:210 enligt 4 kap. 6 § anch-a stycket BrB. Föratt skydda människor mot fara för liv eller hälsa bör tiUttäde för allmänhetentill skjutbanor och skjutfält kunna vägras. Skyddslagen innehåller bestämmelserom skydd för allmänheten mot skada som kan uppkomma till följd av militärverksamhet (1 § andra stycket). Enligt 4 § lagen kan militära skjutbanor ochskjutfält förklaras som skyddsobjekt. Sålunda anser jag att skyddslagen gertillräckliga möjligheter att meddela tillträdesförbud till militära skjutbanoroch skjutfält. Däremot saknas möjlighet att med stöd av skyddslagen meddelatillträdesförbud till sådana anläggningar eller områden som ligger utanför denmilitära verksamheten. Jag anser emellertid att det även i fortsättningen börfinnas en möjlighet att meddela tillttädesförbud till civila skjutbanor ochskjutfält. Jaghar nu tagit upp några omräden där det enligt nuvarande ordning har meddelatstillträdesförbud med stöd av 10 § L Instt. och där jag anser att det även iframtiden bör finnas möjlighet att kunna besluta om sådant förbud. Det kanenligt min mening finnas också andra omräden där det på grund av särskildaförhållanden kan behövas bestämmelser om tillttädesförbud för att skyddamänniskor mot fara för liv eller hälsa. Jagvill emellertid framhålla att för att ett tillträdesförbud skall fåaktualiseras bör det krävas att området till följd av den verksamhet som bedrivsdär eller till följd av inträffade händelser eller av någon annan särskildanledning typiskt sett är farligt för människor att vistas inom området.Således måste som jag ser det ett tillträdesförbud behövas på grund avsärskilda förhållanden inom det aktuella området Enligt min mening bör avspänningarav mark- eller vattenområden inte komma i fråga enbart pä grund av attmänniskor erfarenhetsmässigt ibland kommer till skada inom ormådet, t.ex. vidutövande av sport eller friluftsaktiviteter. Jaghar övervägt om man bör föra in en möjlighet att vid särskilt omfattandeolyckor och i fall där räddningstjänstlagen inte är tillämplig förordna omnågot annat än tillttädesförbud, tex. förbud för allmänheten att vistasutomhus. Ett sådant förbud skulle kunna aktualiseras vid exempelvis omfattandeutsläpp av gas eller andra skadliga ämnen. Olika förhållningsregler förallmänheten kan behövas efter det att räddningsarbetet haravslutats eller inom områden som inte direkt berörs av räddningsaibetet. Ävenandra åtgärder kan givetvis bli nödvändiga i sådana katastrofsituationer. 1likhet med uttedningen anser jag emellertid att i dessa skiftande situationerbör en aktiv och saklig infoi-mation till allmänheten om vilka åtgärder som börvidtas erbjuda tillräckliga möjligheter att begränsa skadeverkningai-na. Enligtmin mening bör man kunna utgå ifrån att allmänheten i stor utsttäckninghörsammar sådan information. Jag anser därför att det inte finns något behov avsådana bestämmelser. män det av säkerhetsskäl finns behov av några andra bestämmelser än sådanaom tillträdesförbud bör den regleringen enligt min mening ske i någonspecialförfattning i ämnet. Enligt10 § L Instr. fåi- meddela föreskrifter om "allmän ordning".