prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Somjag ser det är de föreslagna bestämmelsema i den nya ordningslagen om sttaff,beslag och föi-verkande inte tilhäckliga när det gäller att komma till rättamed den som underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom enligt lagen,lokal ordningsföreskrift eller föreskrift eller vilUcor som har meddelats medstöd av lagen eller lokal ordningsföreskrift. Förhållandena är nämligen iblandsådana att man måste ha andra möjligheter än de nyssnämnda för att på ettsnabbt och verksamt sätt kunna komma till rätta med olika former avmissförhållanden. Det är då ofta nödvändigt att myndigheterna har tillgängtill tvångsmedel som mera direkt syftar till att åstadkomma rättelse när någonbryter mot lagen. Jag ansluter mig därför till utredningens ställningstagandeatt AOst bestämmelser i 31 § bör föras över till den nya ordningslagen. Föreläggande,vite och som en sista åtgärd tvängsutförande bör enligt min mening kunnatillgripas mot den som underlåter att vidta en åtgärd som åligger honom enligtordningslagen, lokal ordningsföreskrift eller föreskrifter som rör ordningenoch säkerheten i en hamn eller enligt villkor eller beslut som har meddelats avpolisen med stöd av ordningslagen eller enligt villkor som har ställts upp aven kommun för tillstånd att använda offentlig plats. Somjag har framhållit tidigare skall de föreslagna tvångsmedlen få utnyttjasendast som en sista utväg för an ästacUcomma rättelse från den felandes sida.I Ukhet med vad som gäller skall sålunda poUsen först genom tillsägelse sökaåstadkomma rättelse. Först om den felande inte hörsammar tillsägelsen skallföreläggande att vidta åtgärden få meddelas honom. fall dä den försumlige inte kan näs med en tillsägelse eller i fall dä denförsumlige inte kan anträffas efter rimlig efterforskning bör den nuvarandeordningen med möjlighet för polisen att genast utfärda föreläggande ges enmotsvarighet i den nya ordningslagen. För att ordningen ochsäkerheten skall kunna upprätthållas på en offentlig plats och för att störningar i ttafiken inte skall uppstå är det ange läget att en offentlig plats inte tas i anspråk utan att tillstånd för ianspråk tagandet har meddelats. Frän samma synpunkt är det angeläget att platsen inte tas i anspråk i sttid med ett meddelat vUlkor för ianspråktagandet. Om en offentlig plats tas i anspråk utan tillstånd eller i strid med ett meddelat villkor för ianspråktagandet, är det angeläget att rättelse vidtas skyndsamt. Polisen bör däiför ges möjlighet att i sådana situationer meddela föreläg gande utan att den felande först genom tillsägelse getts möjlighet att vidta rättelse. Således föreslår jag att en bestämmelse tas in i den nya ordningsla gen som ger polisen möjlighet att utan föregående tillsägelse meddela före läggande som avser skyldighet att ta bon upplag, försäljningsstånd, contain rar o.d. som har ställts upp eller anbringats på en offentlig plats utan erfor- 196 derligttiUstånd eller i strid med meddelat viUkor. Detsamma bör gälla när Prop.1992/93:210 sådanaanordningar inte har tagits bort efter utgången av giltighetstiden för Vadjag här har föreslagit om möjlighet för polisen att utan föregående tillsägelsemeddela föreläggande innebär en utvidgning i förhållande till den nuvarandeordningen. Föratt ett föreläggande skall bli verkningsfullt är det enligt min mening enförutsättning att de nuvarande påttyckningsmedlen i form av vite ochtvängsutförande pä den försumliges bekostnad behålls i den nya ordningslagen.1 motiven till AOst uttalade föredragande statsrådet (prop. 1956:143 s. 134 f)att det i vissa fall kunde framstå som väl bryskt att tillgripaåtgärden att låta utföra arbetet eller vidta åtgärden på den försumligesbekostnad. Enligt hans mening borde den möjligheten användas först sedan detverkligen visats att den försumlige inte rättar sig efter tillsägelsen och mansålunda har anledning att räkna med att han ttedskas. För egen del anser jagatt det inte finns någon anledning att vai-a sä resttiktiv med användningen avförelägganden som innehåller erinran om att underlätenhet att följaföreläggandet kan medföra att rättelse sker pä den försumliges bekostnad. Isådana fall där ett vitesföreläggande kan antas bli verkningslöst eller där detär angeläget att åtgärden genomförs snabbt bör tvångsutförande kunna tillgripasutan föregående vitesföreläggande. Dentill vilken ett föreläggande har riktats med erinran om att underlåtenhet attfölja föreläggandet kan medföra tvängsutförande pä hans bekostnad bör enligtmin uppfattning normalt sett alltid ges möjlighet att själv vidta rättelse. Ettsådant föreläggande bör sålunda alltid innehålla en uppgift om inom vilken tidden försumlige har att vidta rättelse för att undgå att åtgärden vidtas påhans bekostnad. Den tid som sätts ut i föreläggandet måste vara så tilltagenatt den förelagde har en rimlig möjUghet att själv vidta åtgärden. Tiden försjälvrättelse blir sålunda beroende av vilken åtgärd som skall vidtas. Om detendast är fråga om en enklare åtgärd, kan tiden sålunda sättas mycket kort. Ivissa situationer kan det vara nödvändigt att polisen har en möjlighet attvidta rättelse utan att den normala ordningen med tillsägelse och formellaförelägganden följs. Jag tänker då närmast på de situationer där det är frågaom verksamheter eller åtgärder som är av failig art eller särskiltordnings-störande. Enligt min uppfattning bör polisen ges befogenheter att isådana situationer genast vidta rättelse, om det är nödvändigt av hänsyn tillallmän ordning och säkerhet eller till trafiken. Emellertid bör denna möjlighetanvändas med försiktighet. Underremissbehandlingen har påtalat att uppställning avcontainrar utan tillstånd eller i sttid med uppställda villkor utgör ettallvarligt problem inom kommunen. remissinstanser som särskilt berört denfrågan hai' i allmänhet förklarat att uppställning av containrar inte utgörnågot problem. Jaghar tidigai-e (avsnitt 4.3.1) föreslagit att skyldigheten att ansöka om tillstånd till markupplåtelser skall åvila den som tar marken i anspråk genom olika anordningar eller åtgärder. Detta gäller således även i de fall då 197 anordningenägs av någon annan. Jag anser att det i fråga om skyldigheten Prop. 1992/93:210att ansöka om tillstånd för uppställning av en container på offentlig platsinte finns anledning att frångå regeln att tUlstånd skall sökas av den i varsintresse som markdispositionen sker, dvs. i dessa faU i regel beställaren.Denne bör således kunna sttaffas, om tillstånd inte söks eller om en uppställningenligt hans anvisningar sker på någon annan tid eller plats än tillståndetavser. Det blir också mot beställaren som eventuella förelägganden omtvångsföiflyttning o.d. skall rUctas. Bettäffandecontainrar är det emellertid inte ovanligt att ägaren eller den som på grund avavtal om nyttjanderätt e.d. tillhandahållit containem råder över var containemplaceras, när den skall hämtas m.m. DärtiU kommer att beställaren oftast intesjälv kan flytta eller avlägsna en container som har ställts upp i strid medmeddelade villkor. Jag föreslär därför i likhet med uttedningen att enbestämmelse tas in i den nya ordningslagen som gör det möjUgt att utanföregående tillsägelse ålägga även containerägaren eller den som på grund avnyttjanderättsavtal e.d. tillhandahållit containern en skyldighet att ta borten container som ställs upp i strid med lagens bestämmelser eller med ettvillkor som har ställts upp för markdispositionen. Meden sådan lösning som jag nu har föreslagit kommer containerns ägaie att blitvungen att förvissa sig om att tillstånd för uppställningen finns. Emellertidkan det förekomma fall där beställaren har anvisat en felaktig plats eller utanägarens vetskap har fiyttat containern eller vidtagit någon annan otillåtenåtgärd. Att i dessa situationer förelägga containerns ägare eller den som pågrund av avtal om nyttjanderätt e.d. tillhandahållit containern framstår intesom rimligt. Jag föreslår därför en bestämmelse om undantag för ägarens ansvaratt utan föregående tillsägelse ta bort containern i de fall där han gjort vadsom får anses ankomma på honom för att förhindra den otiUåtna uppställningen. Enbestämmelse om skyldighet för ägaren eller nyttjanderättshavaren att påföreläggande undanskaffa en container kan som jag ser det inte görasundantagslös. 1 de situationer då det är uppenbart att någon annan - iallmänhet beställaren - är ansvarig för uppställningen bör det därför finnas enmöjlighet att i stället rikta föreläggandet mot denne. Det får således frånfall till fall avgöras om föreläggandet skall riktas mot beställaren ellerägaren. Dock kan sägas att beställaien inte kan anses skyldig att svaia förbortforslingen av containern i de fall där han har gjort vad som ankommer pähonom för att förhindra den otillåtna uppställningen. Sålunda bör beställareninte heller kunna ådömas sttaff för det fall containerns ägare har ställt uppdenna pä någon annan plats än den som beställaren har anvisat eUer inte hämtarcontainern . Föratt de bestämmelser som jag nu har föreslagit skall bli effektiva krävs det att polisen pä ett enkelt sätt kan erhålla uppgifter om containerns ägare. Ett åliggande för ägaren att tydligt utmärka containern skulle tillgodose detta krav. En bestämmelse om märkning av containrar med ägarens namn, achess, telefonnummer m.m. är emellertid så detaljbetonad att den inte bör tas in i lagen. Däremot kan en sädan bestämmelse vara lämplig att ta in i en lokal ordningsföreskrift omständighet 198 somtalar för att en sådan bestämmelse inte bör tas in i lagen är att - viUcetockså framkommit under remissbehandlingen - problemen med olovligt uppställdacontainrar kan variera från kommun till kommun. 4.4 Ordning och säkerhet i kollektivtrafik 4.4.1 Regleringens placering och tillämpningsområde Mittförslag: Bestämmelser om ordning och säkerhet i kollektivttafik tas in i ettsärskilt kapitel i ordningslagen. Regleringen skall gälla i fråga om ttafik medtunnelbana och spårväg samt sådan yrkesmässig trafik för personttansporter somavses i yrkesttafddagen (1988:263). De nuvarande bestämmelsema ijämvägssäkerhetslagen (1990:1157) om förbud mot att bettäda spårområdet förtunnelbana eller spårväg förs över till ordningslagen. Dennuvarande möjUgheten för att efter hörande av kommunfullmäktigeutfärda reglementen för ttafikföretag i frågor om ordning och säkerhet ikollektivttafik avskaffas. Detsamma gäller bettäffande taxor för trafikföretagliksom taxor och reglementen för annan verksamhet än kollektivttafUc. Utredningensförslag överensstämmer i sak med mitt. Uttedningen föreslår en särskild lag omordning och säkerhet i kollektivtrafik. Remissinstanserna; Enmindre del av instanserna har behandlat frågoma om ordning och säkerhet i denkollektiva personttafiken. Av dessa godtar de flesta uttedningens förslag att ilag ta in bestämmelser i ämnet Några instanser anser att även bestämmelsema inumera 25-27 §§ jämvägssäkerhetslagen (1990:1157) om ordning och säkerhet ijämvägsttafik bör föras över till den av utt-edningen föreslagna lagen. 57 ochSL förordar att lagen omfattar även lokal järnvägstrafik. RA ifrågasätter, medhänsyn till de olika lokala behov som kan finnas, om inte möjligheten attutfärda regionala eller lokala föreskrifter bör finnas kvar. Han liksomÖveråklagaren i anser att tillämpningsområdet för lagregleringen börbegränsas till sådan yrkesmässig ttafik som är att anse som linjettafUc. Bl.a.Göteborgs Spårvägar anser att övervägande skäl talar för att den del avfärdtjänsten som utförs med specialfordon också skall falla under lagenstillämpnings-omi-åde. i pekar på de speciella problemenmed ordningen och säkerheten i färjett-afiken mellan och fastlandet;enligt polismyndigheten lär bestämmelsema i bl.a. sjölagen (1891:35 s. 1) äveni fortsättningen få tillämpas på denna trafik. Enligt Svenskakommunförbundets uppfattning är förslaget behäftat med sådana brister att detinte bör ligga till gmnd för lagstiftning. SJ, , SL ochGöteborgs Spån'ägar anser det vara en förutsättning för att de lokalaordningsstadgoma skall kunna ersättas av föreskrifter i lag att föreskriftemai alh väsentUgt kommer att motsvara de nuvarande sttaff sank- Prop.1992/93:210 tionerade bestämmelsema i stadgoma. Utredningensförslag i övrigt tillstyrks eller lämnas utan erinran av de remissinstanser somhar särskilt berört det. Bakgrundentill mitt förslag: Bestämmelser som rör frågor om ordning och säkerhet ikollektivttafiken till lands finns på olUca håll. Ijämvägssäkerhetslagen (1990:1157), som ttädde i kraft , finnsbestämmelser av denna karaktär som gäller ttafiken med jäm-väg, tunnelbana ochspårväg. Bestämmelsema innehåller bl.a. förbud för allmänheten att bettädaspårområden och befogenhet för jämvägstjänstemän i säkerhets- ellerordningstjänst att avlägsna eller omhänderta personer som stör ordningen elleräventyrar säkerheten i järnvägsdriften. Föreskrifterom ordning och säkerhet i annan kollektivttafUc än jämvägsttafik - utöverförbudet i jämvägssäkerhetslagen mot att bettäda spårområden för tunnelbanaoch spårväg - finns i lokala reglementen som har utfärdats med stöd av 25 §AOst. Enligt denna bestämmelse får efter hörande avkommunfullmäktige, om det inte är föreskrivet något annat, utfärda reglementenför åkare, spårvägsföretag, stadsbud, bärarelag e.d. under förutsättning attdet finns behov av det. Lokala reglementen med föreskrifter om ordning ochsäkerhet i trafik med tunnelbana, buss, spårvagn eller taxi har sålundautfärdats i flera fall enligt 25 § AOst. Reglementena innehåller relativtdetaljerade föreskrifter om allmänhetens skyldigheter och om befogenhet förtrafikpersonalen att ingripa med anvisningar eller tillsägelser för attupprätthåUa ordningen eller säkerheten i ttafiken. Bestämmelserna ärgenomgående straffsanktionerade. Också de allmänna sttaffbestämmelsema i BrBoch specialsttaffrättsliga regler till skydd för ordning och säkerhet gällernaturligtvis för koUektivttafiken. Föreskrifteni 25 § AOst ger även befogenhet att fastställa taxor förverksamhet av det slag som omfattas av paragrafen. Skälenför mitt förslag: Behovav föreskrifter om ordning och säkerhet i kollektivtrafik Uttedningenhar undersökt ordningsförhållandena i kollektivttafUcen genom att höra medbl.a. berörda myndigheter och ttafikföretag. Enligt uttedningen ärordningsstörningarna i kollektivtrafiken omfattande och inte sällan allvarliga,även om problemens omfattning varierar både geografiskt och tidsmässigt.Uttedningens bedömning, som avsåg förhållandena , har iallt väsentiigt fått stöd under remissbehandlingen. För egen del vill jag början peka på att åtskilliga av de ordningsstörningar som förekommer ikollektivttafiken utgör brott enligt BrB, t.ex. misshandel, olagahot, ofredande eller skadegörelse, eller enligt specialsttaffrättsligabestämmelser. Vidare ger naturligtvis de allmänna bestämmelsema om gripandem.m. i RB och polislagen möjligheter att ingripa också dä brott begås i sambandmed kollektivttafik. Polislagen innehåUer också bestämmelser i 13 § som gör detmöjligt att avvisa, avlägsna eller i sistahand omhänderta den som stör ordningen utan att för den skull begå Prop.1992/93:210 något brott. Ifråga om järnvägsområden gäller järnvägssäkerhetslagens bestämmelser om rättför viss jämvägspersonal att ingripa mot bemsade eller ordningsstörandepersoner eller personer som äventyrar säkerheten i jämvägs-driften. Motsvarandebefogenheter tillkommer emellertid inte befattningshavare vid ttafik medtunnelbana, spårväg eller buss eller andra former av kollektivttafik tilllands. EnUgtmin uppfattning finns det ett klart behov av särskilda föreskrifter till skyddför ordningen och säkerheten i kollektivttafiken också i fortsättningen. Detfinns ingenting som tyder pä att ordningsproblemen i kollektivttafiken blivitmindre eller i något väsentligt avseende änchat karaktär i förhållande tillsituationen vid uttedningens undersökning i mitten av 1980-ta-let. Och jag viUpeka på att kollektivttafiken i sig, med hänsyn till verksamhetens natur ochden speciella miljö i vilken verksamheten bedrivs, är särskilt känslig förordningsstömingar och beteenden som äventyrar människors säkerhet. Även omsådana stömingar och beteenden framstår som måttliga kan de innebära uppenbararisker för allmänheten. Det är därför angeläget att det är möjligt att ingripamot företeelser av detta slag pä ett tidigt stadium, dvs. redan innanordningen har blivit påtagligt störd eller säkerheten blivit i någon högregrad äventyrad. Jagdelar alltså uttedningens uppfattning att det också i fortsättningen måstefinnas bl.a. regler om förbud mot sådant handlande eller uppttädande frånallmänhetens sida som är särskilt ägnat att störa ordningen eller äventyrasäkerheten i trafiken. Det måste också finnas föreskrifter - utöver vad som kananses gälla enligt allmänna bestämmelser - som gör det möjUgt att ingripa närnågon bryter mot sädana förbud eller när ordningen störs eller säkerheten hotaspå något annat sätt. Liksom uttedningen anser jag vidare att det bör finnasföreskrifter som reglerar trafikpersonalens befogenheter att ingripa samtbestämmelser om sttaff och andra sanktionsmedel. Föreskrifterom ordning och säkerhet för annan kollektivttafUc än jämvägsttafik utfärdas numed stöd av 25 § AOst av efter kommunens hörande.Tillämpningsområdet för nuvarande föreskrifter är således i allmänhet begränsattill den enskilda kommunen, låt vara att likalydande bestämmelser kan beslutasför exempelvis samdiga kommuner inom ett län. Denna ordning tillkom vid en tiddä det var naturligt att reglera frågor om ordningen och säkerheten ikollektivtrafiken genom lokala föreskrifter. Kollektivttafiken hade dä inte denbetydelse för samhällslivet som den har . Antalet resenärer var betydligtlägre än , och i jämförelse med nuvarande förhållanden var ordningsproblemenblygsamma. Ett mycket stort antal människor är nu beroende av att dagligenkunna använda sig av kollektiva fäidmedel. Resor över kommun- och länsgränserär vanliga och kollektivttafik är ofta anordnad regionsvis.Ordningsstörningama har tilltagit kraftigt, och de utgör framför allt inomstorstadsområdena ett påtagligt problem. Motdenna bakgrund kan det enligt min uppfattning starkt ifrågasättas om det är lämpligt att även i fortsättningen reglera frågor om ordning och 201 säkerhet i kollektivttafikgenom lokala föreskrifter. Jag vill här peka på att Prop. 1992/93:210 vissabestämmelser i gällande lokala reglementen för kollektivttafik är av den artenatt de enligt RF inte nödvändigtvis skall meddelas i lag. Detta gäller t.ex.föreskrifter med förbud mot aUcoholförtäring, mot att vichöra manö-vemttustningeller mol tiUträde till spårområden för skilda slag av trafik. Sådanabestämmelser kan alltså i och för sig efter bemyndigande i lag tas upp i enförordning eller i föreskrifter som beslutas av en kommun eller förvaltningsmyndighet.Andra bestämmelser som kan te sig motiverade, tex. regler om ingripanden motstörande personer, om beslag och om förverkande, måste emellertid tas in ilag. Enligtmin uppfattning står det mot denna bakgmnd klart att den reglering av frågorom ordning och säkerhet i kollektivtrafik som behövs i fortsättningen åtminstonedelvis måste ske genom lag. Uttedningen anser att man för att undvika enolämplig splittting av regelverket bör ta in alla bestämmelser i dessa frågori lag. Jag delar uttedningens uppfatming, som inte har mött någon erinran vidremissbehandlingen. Dessutom får man genom en sådan sammanhållen reglering ilag sannolUct också en mera effektiv och enhetlig rättstillämpning, vilket börförbättta förutsättningarna för en bättte efterlevnad av bestämmelsema. Jaganser därför att gäUande lokala reglementen för kollektivttafik bör upphävasoch att bestämmelser om ordning och säkerhet i kollektivttafik tiU lands istället bör tas in i den nya ordningslagen. Jag återkommer sttax tillbestämmelsen i 25 § AOst. Närdet gäller de nya bestämmelsemas tillämpningsonväde vill jag till en börjanpeka på att reglementen finns för ttafik med tunnelbana,spårväg och bussar i linjettafik medan föreskrifter om ordning och säkerhetvid jämvägsttafik finns i järnvägssäkerhetslagen. Regleringen i den lagen, somhar förts över dit från jämvägsttafiklagen (1985:192), omfattar i ett vissthänseende även trafik med tunnelbana eller spårväg, nämligen när det gäller detsttaffsanktionerade förbudet mot att obehörigen bettäda spår-omiåden (se 25 §). 1linje med vad utredningen har anfört anser jag att det i och för sig skullevara tilltalande att i den nya ordningslagen föra samman alla bestämmelser omordning och säkerhet i den kollektiva personttafUcen tUl lands. Den nyligenikraftttädda jämvägssäkerhetslagen innehåller emellertid en samlad reglering avfrågor om ordning och säkerhet i jämvägsttafUc. Att exempelvis föra över dennanya lags bestämmelser om orchiing vid järnvägstrafik till ordningslagen anserjag inte skulle medföra några fördelar. Som jag strax skall återkomma till ärdet nämligen motiverat att dessa bestämmelser med hänsyn till attjärnvägsttaflkens speciella förhållanden i vissa avseenden skiljer sig frånregleringen för övrig kollektivtrafik hälls samman såsom hai- skett ijärnvägssäkerhetslagen. I Unje med uttedningens ställningstagande har jagalltså stannat för att regleringen av frågor om ordning och säkerhet ikollektivtrafik i den nya ordningslagen inte bör Jag återkommer emellertid till de ändringar som bör Prop.1992/93:210 göras i vissa avseenden i regleringen bettäffande jämvägsttafik ijämvägssäkerhetslagen. Närdet gäller regleringen av frågor om ordning och säkerhet i ttafik medtunnelbana och spårväg är situationen däremot annorlunda. Liksom uttedningenanser jag att bestämmelser i dessa frågor bör finnas pä ett ställe, och det ärlämpligt att regleringen tas in i ordningslagen. Mittställningstagande rör den nuvarande regleringen i dessa frågor inte bara närdet gäller de lokala ttafikreglementena. Jämvägssäkerhetslagen innehållernämligen, som har framgått av det föregående, bestämmelser om förbud mot attobehörigen bettäda spårområden såvitt gäller tunnelbana och spårväg (25 §).Motsvarande reglering fanns tidigare i jämvägsttafiklagen. I lagrädsremissenmed förslag till jämvägssäkerhetslag intogs den ståndpunkten att dennareglering tills vidare skulle stå kvar i jämvägsttafiklagen i avvaktan päställningstagandet till förslag, som ju innebär attregleringen upphävs och att motsvarande bestämmelser tillsammans med övrigaregler om ordning och säkerhet i kollektivttafik -med undantag förjärnvägstrafik - tas in i en särskild lag. Pä förslag av Lagrådet valdesemellertid i propositionen om säkerheten vid järnväg, tunnelbana och spårväg,m.m. 1990/91:1 s. 43) den lösningen att bestämmelserna om förbud attbettäda spårområden hölls samman i avvaktan pä ställningstagandet tillOrdningsstadgeuttedningens förslag. Motbakgrund av mitt ställningstagande om en samlad reglering av frågor om ordningoch säkerhet i trafik med bl.a. tunnelbana och spårvagn bör de aktuellaföreskriftema i jämvägssäkerhetslagen nu föras över till den nya ordningslagen. Närdet så gäller tillämpningsområdet i övrigt har jag samma utgångspunkt somutredningen, nämligen att bestämmelserna skall reglera frågor om ordning ochsäkerhet i den kollektiva personttafiken till lands. Utöver tunnelbane- ochspårvägsttafiken bör i första hand bussttafUc omfattas. Jag anser i linje meduttedningens förslag att avgränsningen, vid sidan av den nyssnämnda spårbundnattafiken, bör göras till sådan yrkesmässig ttafik för personu-ansporter somavses i yrkesttafddagen (1988:263). Detta innebär att bestämmelserna kommer attomfatta kollektiv personttafik även med andra fordon än buss. Jag återkommernärmare till regleringens tillämpningsområde i specialmotiveringen. Taxorför den kollektiva persontrafiken, m.m. Somtidigare har nämnts följer av 25 § AOst att fastställer taxor förden kollektiva persontrafUcen, om det inte finns något annat föreskrivet.Avregleringen av den yrkesmässiga vägttafiken har inneburit bl.a. attmöjligheten att föreskriva taxor beträffande personttansporter i sådan tt-afikavskaffats (jfr 9 § yrkestrafUclagen).