prop · GF03155 · 1992-01-01 00:00:00 — I propositionen föreslås att den s.k. 200-kronorsregeln i 60 § sista stycket lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) avskaffas. Enligt den bestämmelsen får som huvudregel högre skadestånd än inte åläggas en arbetstagare för deltagande i en olovlig stridsåtgärd. Förslaget innebär att i de fall skadestånd blir aktuellt bedömningen skall göras med tillämpning av de allmänna skadeståndsreglerna i MBL utan den begränsning som 200- kronorsregeln innebär. Lagändringen föreslås träda i kraft . Lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet Härigenom föreskrivs att 60 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Om det är skäligt kan skadestånd sättas ned eller helt falla bort. I mål om skadestånd för arbetstagares deltagande i en olovlig stridsåtgärd skall domstolen, om arbetskonflikten ännu pågår och om domstolen finner den olovlig, 1. ålägga arbetstagarna att återgå till arbetet och 2. om det bedöms lämpligt för att undanröja orsakerna till arbetskonflikten, besluta att en ny överläggning enligt 43 § genast efter återgång till arbetet skall tas upp under ledning av en förlikningsman. Arbetstagare som senast i samband med en första överläggning enligt 43 § varaktigt har återgått till arbetet får åläggas skadestånd bara om det finns särskilda skäl till det. Högre skadestånd än tvåhundra kronor får inte åläggas en arbetstagare för deltagande i en olovlig stridsåtgärd. Denna begränsning gäller dock inte, om arbetstagaren underlåter att följa ett åläggande av domstolen om återgång till arbetet och stridsåtgärden med hänsyn till omständigheterna måste betraktas som särskilt allvarlig eller anmärkningsvärd. Denna lag träder i kraft . I fråga om skadeståndsansvar som har uppkommit före ikraftträdandet gäller 60 § i sin äldre lydelse. Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde . Närvarande: statsrådet . , ordförande, och statsråden , , , , , , , , , , , , Proposition om skadestånd för arbetstagares deltagande i olovlig stridsåtgärd. 1 Ärendet och dess beredning Genom beslut bemyndigade dåvarande regeringen chefen för att tillkalla en särskild utredare med uppgift att lägga fram förslag som syftade till att förbättra förhandlingsformerna och spelreglerna på den svenska arbetsmarknaden. Till utredare utsågs f.d. 1:e förbundsordföranden i . Utredningen som antog namnet löneförhandlingsutredningen avlämnade en rapport (SOU 1991:13) Spelreglerna på arbetsmarknaden. I rapporten föreslås vissa ändringar i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL). Bland annat föreslås att den s.k. 200-kronorsregeln i 60 § sista stycket skall avskaffas. Utredningen pekar på att den nuvarande nivån på knappast får någon att av ekonomiska skäl avstå från att delta i en olovlig konflikt. Vidare framhålls att ett skadestånd om inte står i någon rimlig proportion till ett avtalsbrott som kan få stora konsekvenser för arbetsgivaren och tredje man. Enligt utredningen innebär olovliga stridsåtgärder i de flesta fall ett angrepp på det kollektivavtal som den egna fackliga organisationen träffat och kan leda till en försvagning av organisationens ställning och förhandlingssystemet. En olovlig stridsåtgärd står dessutom i konflikt med den fredsplikt som gäller enligt lag och avtal. Mot denna bakgrund bör, enligt utredningen, skadeståndsansvaret för den enskilde arbetstagaren vid olovliga stridsåtgärder skärpas. Utredningen uttalar att det utdömda skadeståndet i en olovlig konflikt som varken innehåller försvårande eller förmildrande omständigheter borde kunna ligga på nivån i dagens penningvärde. Ett skadestånd på denna nivå är, enligt utredningen, tillräckligt högt för att såväl avhålla någon från att delta i en vild konflikt som att markera intresset av att avtal skall hållas. får skadeståndet inte några oacceptabla sociala konsekvenser. Enligt utredningen bör det finnas möjlighet att utdöma såväl högre som lägre skadestånd vid försvårande respektive förmildrande omständigheter. Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna bör fogas till protokollet som bilaga 1. Remissyttrandena finns att tillgå i (dnr R 2484/91). Regeringen beslutade att inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Förslaget hade upprättats inom . Det remitterade förslaget överensstämmer med propositionens lagförslag. Lagrådet har sammanfattningsvis inte haft något att erinra mot lagförslaget, enligt vilket arbetstagares skadeståndsskyldighet för olovlig stridsåtgärd fastställs med tillämpning av MBL:s allmänna skadeståndsregler. Om en mer bestämd nivå på skadeståndets storlek anses önskvärd bör detta emellertid enligt lagrådet komma till uttryck i lagtexten. Lagrådet har vidare i sitt yttrande pekat på att det kan råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att bestämma skadestånd på grund av olovliga stridsåtgärder och att frågan får ökad praktisk betydelse när nu de allmänna skadeståndsreglerna skall gälla utan någon beloppsmässig begränsning. Lagrådets yttrande bör fogas till protokollet som bilaga 2. Jag behandlar lagrådets synpunkter under avsnitt 3. Jag redovisar i det följande mina förslag med anledning av utredningens förslag om att avskaffa den s.k. 200- kronorsregeln. När det gäller övriga förslag av löneförhandlingsutredningen avser jag att återkomma till regeringen i ett annat sammanhang. 2 Bakgrund och gällande rätt Före tillkomsten av MBL gällde enligt kollektivavtalslag att en enskild arbetstagare inte kunde för ett lag- eller avtalsbrott ådömas skadestånd med ett högre belopp än . Regeln hade sin praktiska betydelse i fråga om skadestånd för deltagande i olovlig strejk, men den ansågs tillämplig också i vissa andra fall av kollektivavtalsbrott. I regeringens proposition om MBL föreslogs att 200-kronorsregeln skulle behållas och föras över från kollektivavtalslagen till den nya medbestämmandelagen (prop. 1975/76:105 bil.1 s. 285 ff, 510 ff, 538 f) beslut blev emellertid, efter lottning, att begränsningen av den enskilde arbetstagarens skadeståndsansvar till skulle tas bort (jfr. InU 1975/76:45 s. 51f, 118) I rådde dock enighet om att skadeståndspåföljden -- även efter det att 200- kronorsregeln från kollektivavtalslagen hade fallit bort -- skulle hållas på en måttlig nivå. I arbetsdomstolen (AD) utvecklades en praxis som sammanfattningsvis kan sägas ha gått ut på följande. När inga särskilt försvårande eller förmildrande omständigheter förelåg, bestämdes skadeståndet till , vilket belopp (se AD 1982 nr 129) höjdes till med hänsyn till den fortgående penningvärdeförändringen. I några fall från då utgjorde normalpåföljden har skadestånd dömts ut med . Det har då rört sig om stridsåtgärder som innehållit moment som kom dem att framstå som särskilt allvarliga eller anmärkningsvärda. Som högst har under den tiden ett belopp av ålagts den enskilde arbetstagaren för deltagande i olovlig stridsåtgärd. I sin bedömning av det fallet, som gjordes i två skilda avgöranden, uttalade domstolen att om parterna inte kunde enas om en lösning av konflikten syntes medbestämmandelagens regler om påföljder vid fredspliktsbrott ha spelat ut sin roll i det fall som saken gällde. Bl.a. på grundval av förslag av nya arbetsrättskommittén (SOU 1982:60) genomfördes fr.o.m vissa ändringar i 60 § MBL. Genom de nya reglerna återinfördes skadeståndsnivån till som huvudregel. Undantag får göras bara för arbetstagare som inte går tillbaka till arbetet, när domstolen har beslutat om detta, och stridsåtgärden med hänsyn till omständigheterna måste betraktas som särskilt allvarlig eller anmärkningsvärd. Arbetsdomstolen skall också kunna, om det bedöms lämpligt, besluta om förnyade lokala överläggningar enligt 43 § MBL genast efter återgång till arbetet och under ledning av en förlikningsman, innan skadeståndsmålet avgörs. Arbetstagare som varaktigt återgår i arbete senast i samband med en första överläggning får åläggas skadeståndsskyldighet endast om det finns särskilda skäl till det. I detta sammanhang kan också nämnas det förslag till skadeståndsregel för fredspliktsbrott som föreslogs av den dåvarande regeringen i en proposition om allmänt lönestopp (prop. 1989/90:95). I propositionen uttalades att det för att upprätthålla respekten för lagens regler ansetts erforderligt att frångå den regel i 60 § MBL som begränsar skadeståndsskyldigheten till tvåhundra kronor för arbetstagare som deltar i olovlig stridsåtgärd. Mot denna bakgrund föreslogs en regel som maximerade skadeståndsskyldigheten till . Propositionen antogs dock inte av . 3 Höjt skadestånd för fredspliktsbrott Mitt förslag: Den s.k. 200-kronorsregeln i 60 § sista stycket MBL när det gäller enskild arbetstagares skadeståndsansvar vid olovliga stridsåtgärder avskaffas. Det innebär att i de fall skadestånd blir aktuellt bedömningen skall göras med tillämpning av de allmänna skadeståndsreglerna i samma lag utan den begränsning som följer av 200-kronorsregeln. Avsikten med förslaget är att åstadkomma en väsentlig höjning av den generella skadeståndsnivån. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Utredningens förslag har tillstyrkts av övervägande flertalet remissinstanser. Endast i (LO) har ställt sig direkt avvisande till förslaget och anser att otillåtna konflikter i första hand måste lösas med andra medel än skadestånd. Flera arbetsgivarorganisationer menar att det föreslagna ''''''''normalskadeståndet'''''''' på är för lågt. () anser att skadestånden i normalfallen i vart fall inte bör understiga och att beloppet bör vara indexreglerat. Även anser att skadeståndet bör vara indexreglerat och föreslår att det i normalfallet bör motsvara av basbeloppet. föreslår ett belopp motsvarande en normallön efter skatt medan anser att normalbeloppet bör ligga på . hänvisar till det danska systemet för sanktioner vid olovliga konflikter dvs. skadestånd med bestämt belopp . () anser att hela sanktionssystemet bör ses över i ett sammanhang. AD anser att en lagändring är motiverad för att en nyanserad skadeståndsbedömning skall kunna göras men ifrågasätter det lämpliga i att en mer väsentlig höjning av skadeståndsnivån bör ske enbart genom motivuttalanden. Skälen för mitt förslag: Som redovisas i löneförhandlingsutredningens rapport finns det flera omständigheter som talar för en väsentlig höjning av skadeståndsnivån för deltagande i olovliga strejker. Den nuvarande skadeståndsnivån på har varit oförändrad då den motsvarade en månadslön för en industriarbetare. En begränsning av skadeståndet till högst innebär i dagens läge endast ett symboliskt skadestånd som är svår att försvara både från allmänna och rättsliga utgångspunkter. Som AD påpekar i sitt remissyttrande är risken för att sanktionssystemet råkar i vanrykte inte helt försumbar som det med nuvarande regler är svårt att tillämpa en nyanserad skadeståndsbedömning. Avgörande för en väsentlig höjning av skadeståndsnivån är emellertid vikten av att upprätthålla respekten för ingångna kollektivavtal och den lagstadgade fredsplikten. Olovliga konflikter innebär ett angrepp på det kollektivavtal som den egna fackliga organisationen träffat och den arbetsfred som parterna kommit överens om. Detta innebär i sin tur en försvagning av den fackliga organisationens ställning och ett hot mot själva förhandlingssystemet. Vilda strejker och särskilt hot om sådana leder i många fall till löneökningar utöver gällande kollektivavtal vilket förorsakar oro även på den övriga arbetsmarknaden. Som framhålls i rapporten måste man i detta sammanhang utgå från att skadeståndsbeloppets storlek har en avhållande effekt och att det närmast är en självklarhet att ett skadestånd på inte får någon att av ekonomiska skäl avstå från att delta i en olovlig konflikt. Härtill kommer betydelsen av att skadeståndet bör stå i en mera rimlig proportion till avtalsbrottet . Till bilden hör att arbetsgivarens skador ofta uppgår till mycket stora belopp redan vid en kortvarig stridsåtgärd. Som en jämförelse kan nämnas de ganska betydande skadestånd som utkrävs av arbetsgivare som gör sig skyldig till tämligen bagatellartade brott mot vissa regler av ordningskaraktär i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Mot denna bakgund bör, enligt min mening, skadeståndsnivån generellt sett för arbetstagares deltagande i olovliga stridsåtgärder väsentligen höjas. I stort sett samtliga remissinstanser, utom LO, har också tillstyrkt en sådan höjning. När det gäller frågan om på vilken nivå skadeståndet bör ligga och hur det hela skall lösas lagtekniskt har olika uppfattningar förts fram. Flera arbetsgivarorganisationer har framhållit att det i rapporten föreslagna ''''''''normalskadeståndet'''''''' om är för knappt tilltaget för att effekten skall kunna bli den avsedda. Problemet är att få till stånd en rimlig avvägning av den enskilde arbetstagarens skadeståndsskyldighet. Vid denna bedömning måste åtminstone tre krav vara uppfyllda. För det första bör de skadestånd som döms ut vara så stora att de, för att få en avhållande effekt, verkligen medför en uppoffring för den enskilde arbetstagaren. Skadeståndet får inte vara rent symboliskt. Det andra kravet som måste vara uppfyllt är att skadeståndet bör kunna differentieras med hänsyn till fredspliktsbrottets svårighetsgrad. Slutligen bör skadeståndet ligga på en sådan nivå att det inte får socialt oacceptabla konsekvenser. Enligt min mening uppfyller den i rapporten angivna skadeståndsnivån för normalfallet dessa krav. Det innebär att skadeståndet för en olovlig konflikt som varken innehåller försvårande eller förmildrande omständigheter bör ligga på nivån i dagens penningvärde. Denna nivå bör lämpligen utgöra ett riktmärke vid utdömande av skadestånd vid en konflikt som utgör ett medvetet angrepp mot gällande kollektivavtal. Den nu angivna höjningen av den generella skadeståndsnivån kan naturligvis, på sätt arbetsdomstolen föreslagit, åstadkommas genom att 200-kronorsregeln i 60 § sista stycket MBL ersätts av en liknande regel men med ett annat belopp. Som exempel på en sådan regel kan nämnas den skadeståndsregel för fredspliktsbrott som den dåvarande regeringen föreslog i den tidigare nämnda propositionen om allmänt lönestopp. I propositionen föreslogs en regel av innebörd att högre skadestånd än inte fick åläggas en arbetstagare för brott mot i den lagen stadgade fredsplikten. En regel motsvarande denna i MBL skulle kunna innebära en väsentlig höjning av skadeståndsbeloppen. Lagrådet har påpekat att om en mer bestämd nivå på skadeståndets storlek anses önskvärd, bör detta komma till uttryck i lagtexten. Enligt min mening vore det emellertid olyckligt att ånyo reglera skadeståndsbeloppets storlek direkt i lagen. En sådan regel -- oavsett om den utformas som en schablon -- eller maximiregel -- har sina olägenheter. Den blir med nödvändighet stel och riskerar att låsa rättsutvecklingen. Den kan också försvåra en önskvärd differentiering vid bedömningen av fredspliktsbrottet. Regeln kan vidare lätt missförstås och riskerar dra med sig onödiga tillämpnings- och avgränsningsproblem (exempelvis om flera på varandra följande arbetsnedläggelser skall betraktas som en eller flera stridsåtgärder). Till bilden hör också att en sådan regel skulle innebära en avvikelse från skadeståndsreglerna i övrigt i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Flertalet remissinstanser som uttalat sig i denna fråga har också förordat, i likhet med förslaget i rapporten, ett system där skadeståndsbeloppets storlek inte anges i lagen. Detta innebär att för det fall skadestånd för arbetstagares deltagande i olovlig stridsåtgärd blir aktuellt bedömningen får göras med tillämpning av MBLs allmänna skadeståndsregler. Vad som här blir aktuellt är reglerna om s.k. allmänt skadestånd dvs. ersättning för annan än ekonomisk skada. Det allmänna skadeståndets funktion beskrivs närmare i 55 § MBL. Storleken av ett sådant skadestånd bestäms efter en skälighetsbedömning i varje enskilt fall, varvid avgörande blir sådana omständigheter som lag- eller avtalsbrottets grovhet, skadans omfattning, den skadevållandes större eller mindre skuld, den skadelidandes medvållande och den skadegörande handlingens beskaffenhet i övrigt. Av bestämmelsen i 60 § första stycket framgår vidare att skadeståndet kan sättas lägre än vad som är brukligt i jämförbara fall eller helt falla bort exempelvis när förmildrande omständigheter föreligger. Lagrådet har i detta sammanhang pekat på att det kan råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att bestämma skadestånd på grund av olovliga konflikter och att frågan får ökad praktisk betydelse när nu de allmänna skadeståndsreglerna skall gälla utan någon beloppsmässig begränsning. I denna del vill jag anföra följande. Som lagrådet framhållit i sitt yttrande är den allmänna utgångspunkten för skadeståndsskyldigheten enligt MBL att den som bryter mot lagen eller mot kollektivavtal i princip skall ersätta uppkommen skada (54 §). Härvid skall inte bara ekonomisk skada utan också omständigheter av annat slag komma i beaktande (55 §). När det gäller skadeståndsansvar för enskild arbetstagares deltagande i en olovlig stridsåtgärd har det dock varit erkänt att man inte kan utkräva skadestånd som täcker arbetsgivarens förluster. Skadeståndets funktion i dessa sammanhang är i första hand preventivt dvs. att upprätthålla respekten för ingångna kollektivavtal och inte att utgöra ersättning för liden skada. Den omständigheten att 200-kronorsregeln med förslaget slopas är inte avsedd att medföra några ändringar i det nu beskrivna rättsläget. I mål om ansvar för olovliga stridsåtgärder har det med andra ord inte någon omedelbar betydelse för skadeståndets belopp vilken ekonomisk skada som har uppkommit. Den omständigheten att den ekonomiska skadan blivit särskilt omfattande kan emellertid på sätt som framhålls nedan betraktas som ett försvårande moment vid skadeståndsbedömningen. Avsikten med förslaget att avskaffa 200-kronorsregeln är alltså att åstadkomma en väsentlig höjning av den generella skadeståndsnivån. Med förslaget uppnås också stora möjligheter till en nyanserad skadeståndbedömning i det enskilda fallet. Det innebär att när försvårande omständigheter föreligger bör domstolen utdöma ett högre eller t.o.m. ett väsentligt högre skadestånd än vad som eljest skulle ha utgått. Sådana omständigheter kan exempelvis vara en vägran att följa arbetsdomstolens beslut om återgång i arbetet, långvariga konflikter, uppkomsten av betydande förmögenhetsskador eller att stridsåtgärden har medfört allvarliga störningar för tredje man. Rör det sig om ett fall där det med hänsyn till omständigheterna kan anses skäligt bör skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Ett par remissinstanser har varit inne på att införa någon form av indexreglerat skadestånd, exempelvis genom att anknyta detta till basbeloppet. Såvitt gäller penningvärdeförändringens betydelse för skadeståndsbeloppen har arbetsdomstolen i flera sammanhang gett uttryck för uppfattningen att en fortgående urholkning av det allmänna skadeståndets avhållande effekt inte bör tillåtas (se bl.a. AD 1982 nr 129) Jag utgår från att arbetsdomstolen även fortsättningsvis kommer att i sin praxis beakta den fortgående penningvärdeförändringen. Slutligen vill jag peka på bestämmelsen i 60 § tredje stycket MBL. Denna bestämmelse innebär som vissa remissinstanser påpekat en risk för att kortvariga olovliga stridsåtgärder uppfattas som acceptabla. Det är viktigt att denna uppfattning inte får spridning. Bestämmelsen i 60 § tredje stycket stadgar att arbetstagare som senast i samband med en första överläggning enligt 43 § varaktigt har återgått till arbetet får åläggas skadestånd bara om det finns särskilda skäl till det. Sådana särskilda skäl föreligger t.ex. när ett antal enskilda arbetstagare systematiskt medverkar i upprepade stridsåtgärder i syfte att tvinga fram ändringar i gällande kollektivavtal. Lagändringen föreslås träda i kraft . I fråga om skadeståndsansvar som har uppkommit före ikraftträdandet gäller 60 § i sin äldre lydelse. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att anta förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå att anta det förslag som föredraganden lagt fram. Förteckning över instanser som erhållit och avgivit yttrande över rapporten på arbetsmarknaden Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: justitierådet , regeringsrådet , justitierådet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde har regeringen på hemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Förslaget har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslaget föranleder följande yttrande av lagrådet: Den allmänna utgångspunkten för skadeståndsskyldigheten enligt lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL) är att den som bryter mot lagen eller mot kollektivavtal i princip skall ersätta uppkommen skada (54 §). Härvid skall inte bara ekonomisk skada utan också omständigheter av annat slag komma i beaktande (55 §). I 60 § första stycket finns en generell jämkningsregel om att skadestånd kan, om så är skäligt, sättas ned eller helt falla bort. Såvitt gäller arbetstagares skadeståndsskyldighet för deltagande i en olovlig stridsåtgärd kompletteras denna regel av två särskilda begränsningsregler. Av intresse i detta lagstiftningsärende är regeln i 60 § sista stycket att -- bortsett från visst specialfall -- högre skadestånd än inte får utdömas. Såsom framgår av remissprotokollet kan 200- kronorsregeln, som är grundad penningvärde, numera inte anses fylla sin från början avsedda funktion. Lagrådet tillstyrker att regeln avskaffas. Följden av det remitterade lagförslaget blir, som också påpekas i remissen, att arbetsdomstolen får bedöma en arbetstagares skadeståndsansvar vid olovliga stridsåtgärder med tillämpning av de berörda allmänna skadeståndsreglerna i MBL. I motiveringen anges att vad som då blir aktuellt är reglerna om s.k. allmänt skadestånd, dvs. ersättning för annan än ekonomisk skada (jfr 55 §). Att skadeståndet skall vara begränsat på sådant sätt framgår inte av själva lagen. I rättsfallet AD 1977 nr 218 (s. 1382) har emellertid gjorts vissa uttalanden i den angivna riktningen. Där talas bl.a. om att det ifrågavarande skadeståndets funktion ''''''''inte i första hand'''''''' är att utgöra ersättning för liden skada och om att skadeståndet ''''''''väsentligen'''''''' har ideell karaktär. Lagrådet har med det anförda velat peka på att det kan råda viss osäkerhet om huruvida och i vilken mån ekonomisk skada kan komma i beaktande när det gäller att bestämma skadestånd på grund av olovliga konflikter. Frågan får ökad praktisk betydelse när nu de allmänna skadeståndsreglerna skall gälla utan någon beloppsmässig begränsning. Avsikten med förslaget är enligt remissprotokollet att åstadkomma en väsentlig höjning av den generella skadeståndsnivån. För en olovlig konflikt som varken innehåller försvårande eller förmildrande omständigheter avses skadeståndsnivån ligga på i dagens penningvärde. När försvårande omständigheter föreligger bör, anförs det vidare, domstolen utdöma ett högre eller t.o.m. ett väsentligt högre skadestånd än vad som eljest skulle ha utgått. Rör det sig om ett fall där det med hänsyn till omständigheterna kan anses skäligt sägs däremot skadeståndet böra sättas ned eller helt falla bort.