prop · GF03157 · 1992-01-01 00:00:00 — För att inte ekonomiska överväganden skall försvåra för kommunerna att genomföra prövningar eller försena dem, bör kommunerna och landstingen få ta ut skäliga avgifter för det arbete som prövningar medför. Denna rätt bör gälla hela det offentliga skolväsendet. Även vid SSV kan prövning förekomma i alla ämnen/kurser som förekommer vid skolan. Styrelsen har motsvarande rätt att ta ut avgift för prövningar. Avgiften för prövningar vid SSV tillfaller nu staten enligt 7 § lagen (1991: 1108) om statens skolor för vuxna. Det finns också en föreskrift att den som har deltagit i distansutbildning vid SSV får genomgå prövning gratis en gång vid SSV. Flertalet åker av allt att döma ändå inte till SSV utan genomgår prövningen vid komvux på hemorten. Jag förordar att även styrelserna för SSV får frihet att bestämma om skäliga avgifter för prövningar och att de själva får bedöma, om prövningar i vissa fall skall genomföras utan avgift. ?12 Kompetensinriktad vuxenutbildning genom studieförbund? Skälen för mitt förslag: Kursutbudet i studieförbundens studiecirklar och det som finns inom komvux är likartat i vissa delar. Den kunskap som förmedlas i en studiecirkel eller i en komvuxkurs är också i många fall likvärdig även om studierna är upplagda på skilda sätt och deltagarna kan ha vitt skilda mål med sina studier. Utbildningen inom gymnasieskolan, komvux och högskolan är kursplanebunden och leder till formell kompetens. Enligt 5 § tredje stycket förordningen (1991:977) om statsbidrag till folkbildningen skall undervisningen i ett studieförbund anordnas så att den till form och arbetssätt tydligt skiljer sig från den som anordnas i det offentliga skolväsendet och högskolan. För studiecirkelverksamhet finns inga centralt fastställda kursplaner och deltagarna erhåller inga kompetensgivande betyg efter avslutad kurs. Även om den studiecirkelverksamhet som bedrivs inom studieförbunden inte formellt är kompetensinriktad ger den givetvis kunskaper, som ofta kan motsvara dem som ges inom andra studieformer. För deltagare som deltagit i en studiecirkel och som önskar få ett kompetensbevis finns möjlighet att genomgå särskild prövning inom det offentliga skolväsendet. Det råder en samstämmighet i synen på behovet av livslångt lärande. De förändringar och den förnyelse som vårt samhälle ständigt genomgår, får till följd att det är allt viktigare att individerna breddar, fördjupar och förnyar sina kunskaper inom skilda områden. För den enskilda människan gäller detta såväl i hennes roll i arbetslivet som för hennes olika roller utanför arbetet. Den utbildning som är önskvärd i det enskilda fallet kan erhållas på skilda sätt. En del väljer att söka kunskaper på egen hand, medan andra väljer att studera i mer organiserade former. För dem som vill bedriva vuxenstudier, som leder fram till formell behörighet, parallellt med sitt yrkesarbete kan det vara svårt att finna en utbildning som och rum passar in. Studieförbunden fyller här en viktig funktion. Studieförbunden karaktäriseras av flexibla organisationer och arbetsformer. Dessutom har många av dem lokala avdelningar på ett stort antal orter i landet. Som ett led i att öka möjligheterna till kunskapsspridning och kunskapsutveckling är det, enligt min mening, viktigt att även när det gäller kompetensinriktad utbildning ta till vara den kapacitet som studieförbunden Studieförbunden kan härigenom, inom sina respektive verksamhetsområden, utveckla och upprätthålla aktiviteter som har sin motsvarighet i det vuxenutbildningsutbud som det offentliga skolväsendet erbjuder. För dem som önskar delta i kompetensinriktade vuxenstudier ökar utbudet på utbildningsanordnare och det blir även möjligt att välja mellan offentliga och enskilda anordnare av utbildning. Föreskriften att undervisningen inom studieförbund måste skilja sig till form och arbetssätt från den som anordnas i det offentliga skolväsendet och högskolan för att statsbidrag skall kunna utgå försvårar för studieförbunden att erbjuda utbildning som siktar till kompetens. Enligt min mening bör detta villkor inte längre gälla för studieförbundens verksamhet. Förutsättningen är dock att sådan kompetensinriktad utbilding som jag i det tidigare beskrivit och som ges i studiecirkelform inte får vara av sådan omfattning att det går ut över studieförbundens folkbildande verksamhet. Jag kommer att med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen i detta avseende. För folkhögskolorna bör nu gällande villkor däremot kvarstå. Den möjlighet som på detta sätt ges till studieförbunden innebär inte ett intrång på det fria och frivilliga folkbildningsarbetet utan öppnar en möjlighet för studieförbunden att därutöver erbjuda undervisning som såväl till form som arbetssätt motsvarar den som anordnas i det offentliga skolväsendet. Studieförbundens verksamhet skall således även i fortsättningen karaktäriseras av ett fritt och frivilligt folkbildningsarbete. Det innebär att det vare sig är nödvändigt eller önskvärt att ställa den kompetensinriktade delen av studieförbundens verksamhet under tillsyn m.m. av en statlig myndighet. har självt att ta ställning till hur den kompetensinriktade studiecirkelverksamheten skall utformas. Mitt förslag innebär således enbart att studieförbunden även ges rätt att, inom ramen för den statsbidragsberättigade verksamheten, anordna utbildning som har sin motsvarighet i det offentliga skolväsendet och högskolan. Under beredningen av frågan om att öka möjligheterna för studieförbunden att anordna kompetensinriktad utbildning har jag övervägt vilka konsekvenser det skulle få om studieförbunden även gavs rätt att utfärda kompetensgivande betyg efter avslutad kurs. En fördel med ett sådant förfarande skulle vara att de studerande då kunde få sina kompetensbevis utan att behöva vända sig till en offentlig instans. Det finns å andra sidan mycket som talar emot en sådan ordning. beslöt under föregående att avveckla den detaljreglering som har gällt för folkbildningen. Den frihet och det ansvar för folkbildningsverksamheten som råder för anordnarna har, enligt vad jag har erfarit, blivit mycket uppskattad. Om studieförbunden skulle ges rätt att utfärda betyg skulle denna del av verksamheten bli föremål för tillsyn och en relativt omfattande reglering. Enligt min mening bör detta undvikas, varför jag har funnit att prövningen av de studerandes kompetens liksom tidigare bör förbehållas dem som står under direkt statlig tillsyn, dvs. det offentliga skolväsendet. Eftersom jag anser det vara viktigt att den som vill ha ett kompetensgivande betyg ges möjlighet att få ett sådant har jag, som jag redogjort för, för avsikt att senare föreslå regeringen att utfärda föreskrifter som, så långt det går, garanterar möjligheten för enskilda att genomgå särskilt anordnade prövningar i gymnasieskolan eller inom komvux. Jag vill i detta sammanhang även erinra om bestämmelsen i 11 kap. 6 § skollagen (1985:1100) om kommuners och landstings rätt att uppdra åt andra att anordna komvux. Jag avser senare att föreslå regeringen att meddela föreskrifter om att t.ex. ett studieförbund eller en folkhögskola får ges ett sådant uppdrag. När ett sådant uppdrag getts, har kommunen det övergripande ansvaret för att utbildningen genomförs i enlighet med de bestämmelser som gäller för komvux. ?13 Behörighet för lärare? Skälen för mitt förslag: Enligt huvudregeln i 2 kap. 4 § första stycket skollagen (1985:1100) gäller som villkor för att få anställas som lärare i det offentliga skolväsendet utan tidsbegränsning att den sökande antingen har genomgått svensk eller därmed jämställd nordisk lärarutbildning med huvudsaklig inriktning mot den undervisning anställningen avser eller har genomgått annan högskoleutbildning som av universitets- och högskoleämbetet förklarats i huvudsak motsvara sådan lärarutbildning. I propositionen om vissa förändringar av myndighetsstrukturen inom högskole- och studiestödsområdena m.m. (prop. 1991/92:76) har regeringen föreslagit att universitets- och högskoleämbetet läggs ner . Därefter bör enligt min mening uppgiften att lämna sådana förklaringar som avses i 2 kap. 4 § första stycket skollagen fullgöras av statens skolverk. Verket har ansvar för bl.a. uppföljning och utvärdering av det offentliga skolväsendet och har då också anledning att se på hur bestämmelserna om behörigheten tillämpas. Därmed faller det naturligt för verket att också ge den service för skolhuvudmännen som ligger i att bedöma likvärdigheten mellan reguljära lärarutbildningar och andra akademiska utbildningar. I propositionen (1991/92:75) om lärarutbildning m.m. har regeringen föreslagit att olika vägar till läraryrket öppnas. Gedigna ämneskunskaper som inhämtats på olika sätt skall kompletteras med en praktisk-pedagogisk utbildning på ca 40 poäng. Den praktisk-pedagogiska utbildningen utgör den egentliga lärarutbildningen och skall genomgås av alla blivande lärare oavsett bakgrund. Om antar detta förslag, kommer behovet av förklaringar enligt 2 kap. 4 § skollagen att minska. Det får sålunda anses klart att de som har antagits till och genomgått den praktiskt-pedagogiska utbildningen sammantaget har fått en reguljär lärarutbildning. Sådana förklaringar som avses i 2 kap. 4 § första stycket 2 skollagen kommer då främst att behöva ges för utländska lärarutbildningar. Den servicemyndighet för högskolan som enligt förslaget i proposition 1991/92:76 skall inrättas torde få kompetens på det här området och därmed i viss omfattning kunna bistå med bedömningar av utländska högskoleutbildningar. Förslaget medför en ändring av den berörda paragrafen. ?14 Upprättade lagförslag? I enlighet med vad jag har anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i skollagen (1985:1100), 2. lag om ändring i lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna. ?15.1 Förslag till ändring i skollagen? Den kommunala organisationen för skolan För att få anställas som lärare i det offentliga skolväsendet utan tidsbegränsning skall den sökande uppfylla ett av följande krav: 1. Sökanden har genomgått svensk eller därmed jämställd nordisk lärarutbildning med huvudsaklig inriktning mot den undervisning anställningen avser. Sökanden har genomgått annan högskoleutbildning som av statens skolverk förklarats i huvudsak motsvara sådan lärarutbildning som avses under 1. Om det saknas sökande som uppfyller kraven enligt 1 eller 2, men det finns särskilda skäl att anställa någon av de sökande utan tidsbegränsning, får sådan anställning ändå komma till stånd, i fall den sökande har motsvarande kompetens för den undervisning som anställningen avser och det dessutom finns skäl att anta att sökanden är lämpad att sköta undervisningen. Bestämmelsen är behandlad i den allmänna motiveringen (avsnitt 13). Utbildningen i gymnasieskolan skall utgöras dels av utbildning på nationella program, som omfattar tre årskurser, dels av utbildning på specialutformade program, som också omfattar tre årskurser, dels av individuella program. Inom de nationella programmen kan finnas olika grenar. Grenarna kan vara nationellt eller lokalt fastställda. Regeringen får meddela närmare föreskrifter om grenarna. I första stycket har den ändringen gjorts att utbildningen i gymnasieskolan kan utgöras av, förutom utbildning på ett nationellt program, antingen av utbildning på ett specialutformat program eller på ett individuellt program. Det specialutformade programmet skall i likhet med det nationella programmet omfatta tre årskurser. Något sådant krav finns inte för det indviduella programmet. Vad de olika utbildningarna syftar till framgår för de nationella programmen av 4 § och för övriga program av 13 §. De nationella programmen skall vara grund för fortsatt utbildning på högskolenivå och för yrkesverksamhet. Vilka de nationella programmen är framgår av bilaga 1. Vissa bestämmelser om utbildningens omfattning på de nationella programmen (timplaner) framgår av bilaga 2. Ytterligare föreskrifter om timplaner får meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får vidare meddela föreskrifter om avvikelser från timplanerna när det gäller elever med handikapp och elever med behov av mindre studiekurs. Varje kommun skall informera om de nationella programmen och om möjligheterna att få utbildning på specialutformade eller individuella program. I andra stycket har den ändringen gjorts att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får, förutom ett bemyndigande att meddela ytterligare föreskrifter avseende timplanerna, ett bemyndigande att meddela avvikelser från timplanen i vissa specificerade fall. Bemyndigandet att meddela avvikelser från timplanerna kan användas för att medge att vissa elever läser s.k. mindre studiekurs, vilket innebär att eleven inte läser alla ämnen som enligt timplanen skall ingå på programmet. Vidare kan avvikelser göras för handikappade elever och i det fallet kan det bli aktuellt att tillåta att eleverna läser ett mindre antal timmar i ett speciellt ämne. I tredje stycket har endast den följdändringen gjorts att det specialutformade programmet tagits in. Kommunens skyldighet att informera om all den utbildning som finns inom gymnasieskolan är oförändrad. Varje kommun är skyldig att erbjuda utbildning på nationella program för samtliga de ungdomar i kommunen som avses i 1 § första stycket förutsatt att de 1. har slutfört sista årskursen i eller motsvarande och 2. inte har gått igenom utbildning på ett nationellt program eller likvärdig utbildning. Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av nationella program. Antalet platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom kommunen eller i en annan kommun eller ett annat landsting i enlighet med samverkansavtal. flera kommuner som gemensamt erbjuder en utbildning på ett nationellt program bildar ett samverkansområde för den utbildningen. Kommuner som har slutit samverkansavtal med ett landsting om en viss utbildning bildar ett samverkansområde för den utbildningen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får bestämma att särskilda krav på förkunskaper skall gälla för lokala grenar eller utbildningar på främmande språk. I paragrafen har införts ett fjärde stycke. I det stycket har det införts en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att, när det gäller lokala grenar eller utbildningar på främmande språk, föreskriva att de sökande skall ha vissa förkunskaper. En möjlighet att besluta i det enskilda fallet föreligger också. Det bör påpekas att för de nationellt fastställda grenarna skall endast de krav på förkunskaper som framgår av paragrafen kunna ställas, dvs. krav på slutförd sista årskurs i , om det inte är en utbildning på främmande språk. Vilka typer av förkunskapskrav det kan vara fråga om har behandlats i avsnitt 8. När en kommun erbjuder utbildning på ett nationellt program får kommunen också erbjuda garanti för att eleven vid senare grendelning tas in på en viss gren inom programmet. Detsamma gäller om ett landsting erbjuder utbildning på ett nationellt program. Regeringen får föreskriva att en sådan garanti skall ges inom vissa program. Av första stycket framgår att en kommun eller ett landsting som erbjuder utbildning på nationella program får ge eleverna en garanti att de senare tas in på en viss gren. Något tvång att ge en sådan garanti föreligger inte enligt föreskrifterna i detta stycke. Huvudmannen kan själv bestämma att ge en garanti för vissa grenar men inte för andra. Givetvis får huvudmannen begränsa sin grengaranti till ett visst antal platser och vid konkurrens får då urval ske bland dem som konkurrerar om Grengarantin har behandlats i avsnitt 4.1. I andra stycket ges ett bemyndigande för regeringen att föreskriva att grengaranti obligatoriskt skall ges inom ett eller flera särskilt utpekade program. Erbjudande om utbildning på specialutformade eller individuella program Varje kommun är skyldig att erbjuda gymnasieutbildning i form av specialutformade program eller individuella program för de ungdomar i kommunen som avses i 1 § och som inte har tagits in på något nationellt program. I fråga om elever från särskolan gäller skyldigheten dock endast individuella program och endast om eleven vid prövning enligt 6 kap. 7 § inte tas emot i särskolan, därför att eleven bedöms kunna gå i gymnasieskolan. Ett specialutformat program bör i fråga om utbildningens nivå motsvara ett nationellt program och därmed kunna ligga till grund för fortsatt utbildning på högskolenivå eller för yrkesverksamhet. Ett individuellt program kan 1. syfta till att stimulera eleven att senare gå över på ett nationellt program eller ett specialutformat program, 2. göra det möjligt för ungdomar att förena en anställning som syftar till yrkesutbildning med studier av vissa ämnen i gymnasieskolan, 3. avse utbildning för udda yrken och 4. möta speciella behov hos eleven. Utbildningen på ett specialutformat eller ett individuellt program skall följa en plan, som skall fastställas av styrelsen för utbildningen. I fråga om sådana individuella program som avses i tredje stycket 2 får regeringen föreskriva att utbildningen i skolan skall omfatta minst vissa av de ämnen som anges i timplanerna i bilaga 2. Ändringen i första stycket är en följdändring till att den utbildning som har benämnts individuellt program har delats upp i två delar nämligen specialutformat program och individuellt program. För elever som vid prövning har ansetts inte behöva gå i särskolan har kommunen också en skyldighet att erbjuda utbildning. Denna utbildning skall erbjudas i form av en utbildning på ett individuellt program. Inom det programmet kan kommunen anordna en utbildning som är anpassad för den enskilde eleven. Av andra stycket framgår att det specialutformade programmet bör motsvara ett nationellt program. Det skall således, vilket också framgår av 3 §, vara treårigt. Det skall också ge allmän behörighet för högskolestudier. Det specialutformade programmet skall därmed innehålla samma kärna av ämnen som ett nationellt program. Det som skiljer ett specialutformat program från ett nationellt program är att det specialutformade inte är fastställt av statsmakterna utan att det är eleven som tillsammans med kommunen gör upp en plan för det. Ett specialutformat program kan exempelvis vara en kombination av flera nationella program. Av tredje stycket framgår vilka typer av utbildningar som kan rymmas inom det individuella programmet. Det kan vara fråga om en utbildning som syftar till att stimulera eleverna att senare gå över på ett nationellt program eller ett specialutformat program. Exempel på sådana utbildningar är invandrarkurser och olika kurser för att komplettera för de elever som t.ex. inte har slutfört sista årskursen i . Ett individuellt program kan också göra det möjligt för ungdomar att förena en anställning som syftar till yrkesutbildning med studier av vissa ämnen i gymnasieskolan. De ämnen som avses är alla eller vissa av de s.k. kärnämnena. Det individuella programmet kan även omfatta utbildningar för de ungdomar som vill utbilda sig till ett ovanligt yrke. Inom det individuella programmet kan även speciella kombinationer av utbildningsinsatser och uppföljningsinsatser, dvs. moment av vägledning, utbildning och arbete (ungdomsplats), finnas. Det individuella programmet har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 6. Av fjärde stycket framgår i konsekvens med vad som har föreskrivits att utbildningar som avses i denna paragraf skall följa en plan. Vidare har tillfogats ett bemyndigande för regeringen att föreskriva vilka ämnen som måste erbjudas när det gäller sådana individuella program som är avsedda att förenas med yrkesutbildning. Det innefattar en rätt för regeringen att fastställa vad som alltid måste ingå samt en rätt att föreskriva vad som därutöver skall erbjudas eleverna. Regeringen får föreskriva att vissa utbildningar skall utgöra specialutformade eller individuella program som står öppna för sökande från hela landet. Här har endast den följdändringen gjorts att även specialutformade program nämns. Både specialutformade och individuella program ryms i vad som tidigare benämndes individuella program. Den som har tagits in på ett nationellt program i gymnasieskolan och påbörjat det, har rätt att fullfölja sin utbildning på det programmet i kommunen eller inom samverkansområdet eller, om utbildningen har ett landsting som huvudman, inom det landstingsområdet. Detta gäller även om de förhållanden som låg till grund för mottagandet ändras . Dessa bestämmelser gäller också i fråga om utbildning på en viss gren, om eleven har tagits in på ett program och därvid getts garanti för att senare bli intagen på den grenen. Genom bestämmelsen i andra stycket ges den elev som har tagits in på ett program och påbörjat utbildningen samt fått en garanti att komma in på en viss gren i årskurs 2 en rätt att fullfölja sin utbildning på den aktuella grenen. Eleven å sin sida är däremot inte formellt bunden att hålla sig till den garanterade grenen. I mån av plats kan en elev, som har fått en grengaranti, byta till en annan gren. En annan sak kan vara att antalet lediga platser kan bli tämligen begränsat inom program där grengarantier har getts. Den som har påbörjat en utbildning på ett specialutformat eller ett individuellt program i en kommun har rätt att fullfölja programmet enligt den plan som fanns när utbildningen inleddes. Om eleven har medgivit att programmet ändras, har han rätt att fullfölja utbildningen på det ändrade programmet. I första stycket har endast den följdändringen gjorts att rätt att fullfölja utbildningen enligt den plan som har gjorts upp gäller både för utbildningen på ett specialutformat program och på ett individuellt program. Detta innebär inte någon ändring i sak eftersom båda dessa utbildningar kunde ingå i ett individuellt program i den tidigare bemärkelsen. I fall som avses i 22 och 23 §§ är dock hemkommunen inte skyldig att betala ersättning, om det är fråga om ett nationellt program eller gren av sådant program som kommunen själv erbjuder, utom då eleven har tagits emot med stöd av 8 § tredje stycket 1 och 3 eller 29 §. I paragrafen har det tillägget gjorts att hemkommunerna är skyldiga att betala interkommunal ersättning när det gäller utbildning för svårt rörelsehindrade elever på en sådan gymnasieskola med Rh-anpassad utbildning som tar emot sökande från hela landet. Regeringen får föreskriva om skyldighet för hemkommunerna att betala ersättning till den anordnande kommunen för sådan utbildning som avses i 9 och 14 §§. Regeringen får vidare föreskriva om sådan skyldighet för hemkommunerna när det gäller sådana individuella program som avses i 13 § tredje stycket 2. I paragrafen har lagts till en bestämmelse om rätt för regeringen att bestämma om interkommunal ersättning också när det gäller sådana individuella program som är avsedda för ungdomar som vill förena en anställning som syftar till en yrkesutbildning med studier i gymnasieskolan. Bemyndigandet gör det möjligt bl. a. att utfärda bestämmelser, som innebär att lärlingar kan få sin gymnasieutbildning i den kommun där de har sin lärlingsanställning, oavsett vilken hemkommun de har. vuxenutbildning (komvux) Utbildningen i komvux skall vara avgiftsfri för eleverna, om inte annat följer av 21 a § eller 15 kap. 6 §. Såvitt gäller läroböcker, skrivmateriel, verktyg, skyddskläder och andra därmed jämförliga hjälpmedel som varje elev har för eget bruk och behåller som sin egendom, får huvudmannen bestämma att hjälpmedlen skall anskaffas av eleverna själva på egen bekostnad eller erbjudas mot avgifter som högst motsvarar huvudmannens anskaffningskostnader. I övrigt skall hjälpmedel som används i komvux tillhandahållas utan kostnad för eleverna, om inte något annat följer av föreskrifter som meddelas av regeringen.