prop · GF03139 · 1992-01-01 00:00:00 — De nya reglerna kan emellertid inte tillämpas på samtliga lönegarantianspråk som finns vid ikraftträdandet. Utredaren har förordat att äldre regler skall tillämpas på fordringar mot arbetsgivare som har försatts i konkurs på grund av en ansökan som har gjorts före ikraftträdandet. Rätten till lönegaranti förutsätter att arbetsgivaren har försatts i konkurs. Jag ser därför inga skäl för att låta dagen när konkursansökan har ingetts vara bestämmande för om lönegarantianspråket skall behandlas enligt äldre regler. Enligt min mening kan en lämplig ordning i stället vara att lönegarantianspråk på grund av fordran mot en arbetsgivare som har försatts i konkurs före ikraftträdandet även efter den dagen skall handläggas enligt äldre regler. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslag till 1. lönegarantilag, 2. lag om ändring i konkurslagen (1987:672), 3. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter. 4.1 Förslag till lönegarantilag Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 § första stycket i nu gällande lag. Efter påpekande av lagrådet har paragrafen formulerats på ett sådant sätt att det uttryckligen framgår att garantin endast ersätter fordran mot en arbetsgivare som har försatts i konkurs i eller i ett annat nordiskt land. I denna paragraf, som saknar motsvarighet i den nu gällande lagen, anges de allmänna förutsättningarna för att en fordran skall ersättas av garantin. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.4.2. För att en fordran skall betalas av garantin krävs att den avser anställning med övervägande anknytning till eller svenska förhållanden. Den nuvarande lagen saknar regler för hur de s.k. internationella lönegarantifallen skall bedömas. Med internationella lönegarantifall åsyftas både de fall att en arbetstagare, som huvudsakligen har arbetat utomlands, har anspråk på lönegaranti i arbetsgivarens konkurs i och fall då arbetstagaren visserligen har arbetat här i landet men konkursen har inträffat i ett annat nordisk land. Om konkursen har inträffat i talar detta naturligtvis i allmänhet för att fordran skall ersättas av den svenska lönegarantin. Tillräcklig anknytning till svenska förhållanden kan ändå saknas om arbetet har utförts utomlands. Är arbetstagaren en utländsk medborgare som är bosatt i utlandet och arbetet huvudsakligen har utförts utomlands kan tillräcklig anknytning till svenska förhållanden i allmänhet inte anses föreligga. I motsatt riktning talar däremot om arbetstagaren, fastän sysselsatt utomlands, är svensk medborgare som bosatt sig utomlands på grund av anställningen. När det gäller en konkurs som har inträffat i något av de övriga nordiska länderna torde tillräcklig anknytning oftast föreligga om arbetstagaren har varit sysselsatt här i landet. Vid övervägande om tillräcklig anknytning till svenska förhållanden föreligger bör också beaktas om arbetsgivaren har varit skyldig att betala lönegarantiavgift för arbetstagaren och om denne har varit skattskyldig i . Dessa omständigheter torde i allmänhet tala för att anknytning till föreligger. Paragrafen, som har ändrats redaktionellt, motsvarar i sak 3 § sista meningen i nu gällande lag. Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket i nu gällande lag. Den har ändrats endast redaktionellt. I paragrafen anges i vilka fall den till vilken en lönefordran har överlåtits har rätt till garantibelopp. Den motsvarar i sak 11 § första stycket i nu gällande lag. För att bestämmelsen skall vara mera lättläst har stycket ändrats redaktionellt. Paragrafen motsvarar 11 § andra stycket i nu gällande lag. Endast redaktionella ändringar har vidtagits. Paragrafen, som har ändrats endast redaktionellt, anger vilka slag av fordringar som kan ersättas av garantin. Den motsvarar 2 § första stycket i nu gällande lag. Även i fortsättningen lämnas således ersättning enligt garantin endast för fordran som har förmånsrätt enligt 12 § eller 13 § förmånsrättslagen (1970:979). Paragrafen motsvarar 2 § andra stycket i nu gällande lag. Endast redaktionella ändringar har vidtagits. Denna paragraf, som har sin motsvarighet i 2 § tredje stycket i nu gällande lag, anger den maximala ersättning enligt garantin som en arbetstagare kan få för fordringar med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Ändringen innebär att maximiersättningen för sådana fordringar bestäms till . Maximiersättningens tidigare koppling till basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring tas således bort. Ändringen berör inte ersättning enligt garantin för fordran på framtida pension med förmånsrätt enligt 13 § förmånsrättslagen. Inte heller berörs möjligheten att få ersättning från garantin för kostnader som hänför sig till gäldenärens försättande i konkurs och för kostnad som arbetstagaren har ålagts att betala enligt 14 kap. 3 § konkurslagen (1987:672). Paragrafen har behandlats under avsnitt 2.4.1. Denna paragraf saknar motsvarighet i nu gällande lag. Genom paragrafen införs i lönegarantilagen en skyldighet för arbetstagaren att upplysa förvaltaren om inkomster som arbetstagaren har från en annan anställning, om inkomsterna avser som hans fordran på uppsägningslön i konkursen. Sådan upplysning skall också lämnas om arbetstagaren mottar utbildningsbidrag som betalas av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning. Regeln, som har behandlats i avsnitt 2.6.2, har tillkommit för att underlätta förvaltarnas bedömning av om en arbetstagares fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Upplysningsskyldigheten är inte sanktionerad. Om en arbetstagare underlåter att fullgöra sin upplysningsskyldighet riskerar han emellertid enligt reglerna om återkrav i 34 § att få betala tillbaka en del av vad han har mottagit från lönegarantin. Paragraferna 11 -- 15 avser endast konkurser med bevakning. Paragraf 11 motsvarar i sak nuvarande 7 § första stycket. På grund av att förvaltarens skyldighet att underrätta utbetalningsmyndighet avser alla fordringar som enligt förvaltarens bedömning är klara har den nuvarande uppdelningen mellan fordran på lön för uppsägningstid och andra fordringar tagits bort. Paragrafen saknar motsvarighet i nu gällande lag. Den har behandlats i avsnitt 2.6.2. Genom lagförslaget regleras hur en eventuell avräkning enligt 12 § första stycket förmånsrättslagen (1970:979) från garantibelopp avseende uppsägningslön skall ske. Om en arbetstagare inte behöver utföra arbete för konkursgäldenären följer av nyssnämnda stadgande i förmånsrättslagen att förmånsrätten omfattar arbetstagarens fordran på uppsägningslön endast till den del den överstiger inkomst som arbetstagaren fordran avser har förvärvat i en annan anställning eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i en annan anställning som han skäligen borde ha godtagit. Med samtidig inkomst från en annan anställning jämställs utbildningsbidrag som utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, om bidraget avser som arbetstagarens fordran på uppsägningslön och han har blivit berättigad till bidraget efter uppsägningen. Då garantin ersätter endast lönefordringar med förmånsrätt måste sådana inkomster som påverkar arbetstagarens förmånsrätt för uppsägningslön beaktas i lönegarantihanteringen. har detta ombesörjts av i egenskap av utbetalningsmyndighet. Det har förekommit att sådana länsstyrelsebeslut om avräkning har överklagats till regeringen. Besluten har regelmässigt upphävts av regeringen under hänvisning till att inte varit behörig att avgöra frågan. Frågan om en lönefordrans förmånsrätt är en materiell fråga och bör därför bedömas och avgöras i samma ordning som gäller för lönegarantifrågor i allmänhet. I paragrafen föreskrivs att om en förvaltare i en bevakningskonkurs, efter att ha lämnat underrättelse om klara lönefordringar, får kännedom om förhållanden som påverkar till vilken del arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt skall han sända en ny underrättelse till . Med hänsyn till lönegarantins sociala syfte bör underrättelsen endast avse fordran på uppsägningslön för vilken garantibelopp ännu inte har betalats ut. Paragrafen motsvarar 7 § andra stycket i nu gällande lag. Vissa språkliga ändringar har företagits. Då det får anses som självklart att underrättelse inte behöver lämnas om fordringar som redan har ersatts av garantin har föreskriften om detta tagits bort. Paragrafen har ingen motsvarighet i den nuvarande lagen när det gäller konkurser med bevakning. I konkurser utan bevakning har en motsvarande bestämmelse gällt enligt 6 § tredje stycket. Förskottsbetalning enligt 11 kap. 14 § konkurslagen (1987:672) torde i huvudsak förekomma i konkurser med bevakning. I paragrafen föreskrivs därför att om en förvaltare, efter att han har lämnat underrättelse till avser att göra en förskottsutbetalning enligt nyssnämnda stadgande i konkurslagen, skall han underrätta innan betalningen görs. Föreskriften har tillkommit för att förhindra att betalar garantibelopp för lönefordran som ersätts genom förskottsbetalningen. Paragrafen motsvarar nuvarande 7 § tredje stycket. Endast redaktionella ändringar har företagits. I paragrafen föreskrivs att förvaltaren i bevakningskonkurser skall för arbetstagarens räkning bevaka de fordringar förvaltaren har bedömt som klara. Såsom framgår av avsnitt 2.6.2 och av specialmotiveringen till 12 § innebär lagförslaget att avräkning från uppsägningslön enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979) i bevakningskonkurser skall ske endast på grund av en underrättelse från förvaltaren. Den del av arbetstagarens fordran som inte är klar, t.ex. på grund av att arbetstagaren har haft inkomster från en annan anställning , skall naturligtvis inte bevakas av förvaltaren. Om bevakning däremot redan har skett i enlighet med förvaltarens tidigare bedömning bör bevakningen för undvikande av rättsförluster för arbetstagaren kunna stå kvar. Förvaltaren bör dock underrätta arbetstagaren om förvaltaren avser att anmärka mot bevakningen. Paragraferna 16 -- 20, som samtliga avser konkurs utan bevakning, saknar motsvarighet i nu gällande lag. Lagförslaget innebär att beslut i lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning i fortsättningen skall fattas av förvaltaren. Det nuvarande från konkursen fristående prövningsförfarandet av lönegarantifrågor hos kronofogdemyndigheten avskaffas. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.1, föreskrivs att förvaltare skall pröva och besluta i frågan om en lönefordran i konkursen skall betalas av garantin. Av hänsyn till arbetstagarna bör lönegarantifrågor handläggas med skyndsamhet. Förvaltaren bör fatta beslut i lönegarantifrågorna efter konkursbeslutet, förutsatt att erforderlig utredning om fordran föreligger. Om förvaltaren så bedömer nödvändigt kan beslutet avse endast del av arbetstagarens lönefordringar. Förfarandet kan tillgripas om konkurs har inträffat utbetalning av arbetstagarnas löner normalt skulle ha skett. Om sådant beslut har meddelats bör förvaltaren naturligtvis ta ställning också till kvarvarande lönefordringar. I paragrafen föreskrivs att om förvaltaren finner att lönefordran skall betalas av garantin skall han sända underrättelse om beslutets innehåll till . Föreskriften avser att påskynda utbetalningen av garantibelopp till arbetstagaren. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.6.2. Motsvarande bestämmelse för bevakningskonkurser återfinns i 12 § i lagförslaget. I paragrafen föreskrivs att om förvaltaren, sedan han har meddelat beslut i en lönegarantifråga, får kännedom om förhållande som kan påverka till vilken del arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, skall förvaltaren ompröva sitt beslut avseende garantibelopp som ännu inte har betalats ut. För att undvika att garantibelopp betalas ut felaktigt har också föreskrivits att om omprövningen medför att garantin skall betalas ut med annat belopp än vad som har beslutats tidigare, skall förvaltaren beslutet meddelas sända underrättelse om dess innehåll till . I paragrafen föreskrivs att förvaltaren som han meddelar beslut i en lönegarantifråga skall sända en kopia av beslutet till tillsynsmyndigheten i konkursen och till arbetstagaren. Frågan om beslutet skall delges arbetstagaren har kommenterats i avsnitt 2.5.2. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.1, ger förvaltare möjlighet att rätta ett beslut om lönegaranti som innehåller en uppenbar oriktighet till följd av skrivfel, räknefel eller ett liknande förbiseende. En sådan rättelse bör oftast kunna ske utan att alla exemplar av det felaktiga beslutet behöver infordras. Förvaltaren kan också ibland anförtro åt annan att teckna en rättelse på beslutet. Ett sådant förfarande kan exempelvis användas om vid utbetalning har upptäckt ett enkelt räknefel på beslutet. Konkurs i annat nordiskt land Paragrafen är ny och har behandlats i avsnitt 2.4.2. Den reglerar förfarandet när en arbetstagare fordrar ersättning från garantin för en lönefordran som han har mot en arbetsgivare som har försatts i konkurs i något av de övriga nordiska länderna. Av paragrafen framgår att en sådan ansökan skall göras hos tillsynsmyndigheten för det län där arbetstagaren vistas. För att lönegarantimedel skall kunna utgå krävs det att fordran har tillräcklig anknytning till eller svenska förhållanden i enlighet med vad som föreskrivs i 2 §. Till följd av lagrådets påpekande har paragrafen formulerats på så sätt att det uttryckligen framgår att den endast avser fall då konkurs har inträffat i ett annat nordiskt land. Även rubriken före paragrafen har till följd härav fått en ändrad lydelse. Paragraferna 22 -- 28 upptar bestämmelser om utbetalning av garantibelopp. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.6.1, föreskrivs att utbetalning av garantibelopp skall handhas av i det län dit tingsrätten som handlägger konkursärendet hör. En motsvarande föreskrift finns i 1 § lönegarantikungörelsen (1970:745). Om utbetalningen sker på grund av tillsynsmyndighetens beslut enligt 21 § skall den i stället handhas av i det län där arbetstagaren vistas. Detta är en ny föreskrift som har föranletts av att förfarandet i de s.k. internationella fallen med lönefordringar mot arbetsgivare som har försatts i konkurs utomlands nu regleras. Paragrafen motsvarar i huvudsak nuvarande 5 § andra och tredje styckena. De ändringar som har vidtagits är redaktionella och innebär inte någon ändring i sak. Av paragrafen framgår att garantibelopp inte får betalas ut innan arbetstagarens fordran har förfallit till betalning. Nuvarande 5 § har som huvudregel föreskrivit att betalning av garantibelopp inte får ske innan beslutet om konkurs har vunnit laga kraft. Med hänsyn till de omfattande undantag från denna regel som medges senare i paragrafen har föreskriften ansetts sakna betydelse och tagits bort. Av paragrafen framgår att det vid utbetalningen skall beaktas om det mot arbetstagaren har åberopats en motfordran med vilken kvittning kan ske enligt lagen (1970:215) om arbetsgivarens kvittningsrätt. Avdrag från garantibelopp på grund av en sådan motfordran torde endast komma att företas på grund av förvaltares underrättelse eller, i konkurs utan bevakning, förvaltares beslut. Paragrafen motsvarar nuvarande 4 § och 5 § första stycket, sista meningen. De ändringar som har företagits är endast redaktionella. Genom denna paragraf har i lönegarantilagen förts in en obligatorisk skyldighet för arbetstagare att innan utbetalning sker av garantibelopp för uppsägningslön till lämna en försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden . En motsvarande föreskrift finns i 15 § lönegarantikungörelsen (1970:745). Den bestämmelsen stadgar dock ingen obligatorisk skyldighet för länsstyrelserna att kräva in försäkran. Paragrafen har behandlats under avsnitt 2.6.2. Paragrafen, som har behandlats under avsnitt 2.6.2, är ny. Genom lagförslaget regleras förfarandet i frågor om sådan avräkning från uppsägningslön som kan ske till följd av stadgandet i 12 § förmånsrättslagen (1970:979). Som framgår av 12 § och 18 § i lagförslaget skall avräkning från uppsägningslön ske endast efter en underrättelse från en förvaltare eller, i konkurser utan bevakning, på grund av en förvaltares beslut. I denna paragraf stadgas därför att om anser att uppgifterna i en försäkran som arbetstagaren har lämnat om sina anställnings- och avlöningsförhållanden kan påverka frågan till vilken del arbetstagarens fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt, skall kopia av försäkran skyndsamt sändas till förvaltaren. En första bedömning av frågan om uppgifterna i försäkran ger anledning till avräkning kommer således även i fortsättningen att göras av . Det är angeläget att alla former av missbruk och icke avsedd användning av garantin motverkas. bör därför sända en kopia av försäkran till förvaltaren inte bara i de fall då det framstår som klart att avräkning skall ske, utan också när anser att uppgifterna eventuellt kan föranleda avräkning. Om har sänt en kopia av försäkran till förvaltaren får garantibelopp för fordran på uppsägningslön inte betalas ut innan förvaltaren har omprövat sitt tidigare ställningstagande i frågan om lönegaranti eller underrättat om att uppgifterna i försäkran inte ger anledning till en ny bedömning. Paragrafen motsvarar nuvarande 5 § fjärde stycket. Den sakliga ändring som har företagits följer av att förvaltaren enligt lagförslaget skall fatta beslut i lönegarantifrågor i konkurs utan bevakning. Paragrafen motsvarar nuvarande 10 §. Endast redaktionella ändringar har företagits. Paragraferna 29, 30, 32 och 33 är nya. Bestämmelserna är tillämpliga endast i konkurser utan bevakning. I den nu gällande lagen regleras besvär över kronofogdemyndighets beslut i 9 §. I denna paragraf föreskrivs att en arbetstagare som är missnöjd med förvaltarens beslut i lönegarantifrågan får väcka talan mot staten från det att han fick del av beslutet. Som lagrådet har påpekat går rätten till talan mot förvaltarens beslut förlorad om talan inte väcks inom den föreskrivna tiden. Arbetstagarens motpart i processen är staten, i enlighet med vad som gäller om arbetstagaren besvärar sig över kronofogdemyndighets beslut i en lönegarantifråga till hovrätten. Statens talan skall dock föras i tingsrätten av tillsynsmyndigheten och inte, såsom i hovrätten, av . Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.5.2. Den nu gällande lönegarantilagen saknar regler som ger möjlighet för staten att besvära sig över en kronofogdemyndighets beslut i en lönegarantifråga. Denna paragraf, som har behandlats i avsnitt 2.5.2, öppnar en sådan möjlighet för staten när det gäller förvaltarbeslut i lönegarantifrågor. I paragrafen föreskrivs att staten genom tillsynsmyndigheten kan väcka talan mot arbetstagaren om myndigheten finner att ett förvaltarbeslut om lönegaranti är oriktigt. En arbetstagare skall i allmänhet inte behöva befara att staten kan komma att väcka talan mot honom i anledning av uppburen lönegaranti. Med hänsyn till garantins sociala syfte bör en sådan talan endast komma till stånd i de fall då det är påkallat ur allmän synpunkt. Så får oftast anses vara fallet om det kan misstänkas att garantin missbrukas. Angående följden av att talefristen inte iakttas, se specialmotiveringen till 29 §. I paragrafen upptas en föreskrift som innebär att även den till vilken en lönefordran har överlåtits enligt 5 eller 6 § har samma rätt som arbetstagaren att väcka talan mot staten. En motsvarande föreskrift som avser rätt att besvära sig över kronofogdemyndighetens beslut återfinns i 9 §. Genom 30 § i lagförslaget ges staten genom tillsynsmyndigheten rätt att väcka talan mot en arbetstagare. Denna paragraf ger staten motsvarande talerätt mot den som har förvärvat lönefordran enligt 5 eller 6 §. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.5.2, föreskrivs att talan i anledning av förvaltarens beslut skall väckas vid den tingsrätt som handlägger konkursärendet. Gäller lönegarantifrågan ett anspråk på grund av en konkurs utomlands skall arbetstagaren väcka talan mot tillsynsmyndighetens beslut vid den tingsrätt där han har att svara i tvistemål i allmänhet. Talan i lönegarantimål skall handläggas enligt de regler som gäller för tvistemål i allmänhet. Mot bakgrund av lagstiftningens sociala syfte bör målen handläggas med skyndsamhet. Denna paragraf upptar en föreskrift om kvittning av rättegångskostnader om arbetstagare förlorar ett mål om lönegaranti. Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.7. Det förutsätts att staten i regel inte kräver ersättning för sina rättegångskostnader. Paragrafen avser att skydda arbetstagaren i de fall så ändå sker eller när konkursboet eller annan deltar i rättegången på statens sida. Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § första stycket. Endast redaktionella ändringar har företagits. Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § andra stycket. Hänvisningen till 5 § tredje stycket har tagits bort. Paragrafen motsvarar nuvarande 12 § tredje stycket. Endast redaktionella ändringar har företagits. Lagen föreslås träda i kraft . Äldre föreskrifter skall dock fortfarande gälla om anspråk på ersättning enligt garantin avser en lönefordran mot en arbetsgivare som har försatts i konkurs före ikraftträdandet. I förslagen till lag om ändring i konkurslagen (1987:672) och lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter har gjorts följdändringar som föranleds av förslaget till lönegarantilag. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att anta förslagen till 1. lönegarantilag, 2. lag om ändring i konkurslagen (1987:672), 3. lag om ändring i lagen (1981:691) om socialavgifter. Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå att anta de förslag som föredraganden lagt fram. Sammanfattning Ds A 1983:15 Den statliga lönegarantin vid konkurs ersätter för varje arbetstagare högst ett belopp -- maximibelopp -- som motsvarar tolv gånger basbeloppet enligt 1 kap. 6 § lagen (1962:381) om allmän försäkring. föreslår nu att maximibeloppets anknytning till basbeloppet slopas och att maximibeloppet bestäms till . Vidare föreslår utredningen att lönegarantin inte i samma utsträckning som f.n. sker skall ersätta gamla fordringar på lön och pension. Närmare bestämt föreslås att sådana krav som förfallit till betalning tidigare än före konkursen inte skall omfattas av förmånsrätt och därmed inte heller av lönegarantin. gäller en gräns i detta hänseende. Förslagen beräknas medföra att kostnaderna för lönegarantisystemet minskas med inemot 12 milj. kr. Minskningen är inte av sådan storlek att den kan medföra en sänkning av de avgifter som finansierar systemet. En sänkning av avgifterna är dessutom utesluten redan med hänsyn till att systemet visat underskott . Ändringarna föreslås träda i kraft . Lönegarantisystemet innebär att staten i viss utsträckning svarar för arbetstagares lönefordringar hos arbetsgivare som försatts i konkurs. I förevarande betänkande behandlar utredningen i första hand förfarandet kring lönegarantisystemet. I huvudsak har utredningens arbete i denna del gått ut på att tillskapa en enhetligare ordning än tidigare för handläggningen av lönegarantiärenden och att anpassa förfarandet bättre till arbetslivets förhållanden. Härigenom bör fordringarna kunna utredas snabbare och säkrare. Det bör i sin tur medföra att arbetstagarna snabbare får lyfta de lönegarantibelopp som de är berättigade till. I betänkandet behandlas vidare vissa materiella frågor. De rör lönegarantianspråk med internationell anknytning, regler om avräkning på en arbetstagares uppsägningslön samt uppbörd av fackliga medlemsavgifter i samband med utbetalning av garantibelopp. Slutligen redovisar utredningen organisations- och kostnadsmässiga effekter av sina förslag. Det har bedömts som ändamålsenligt att låta utredningens förslag komma till uttryck i en helt ny lönegarantilag. Prövningen av lönegarantianspråkPrövningen av lönegarantianspråk i en mindre konkurs flyttas från kronofogdemyndigheten till konkursförvaltaren.