prop · GF03157 · 1992-01-01 00:00:00 — Enligt 3 kap. 4 § studiestödslagen (1973:349) utgår studiebidrag jämte tillägg endast vid heltidsstudier, om inte regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer föreskriver något annat. Enligt 3 kap. 5 § studiestödslagen utgår studiehjälp för sådan del av läsår under vilket en studerande bedriver studier. Studiebidrag och ex-tra tillägg kan även utgå för annan tid än läsår enligt de närmare föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Vid tillämpningen skall därvid endast beaktas hela, sammanhängande tidsperioder under ett kalenderhalvår för heltidsstuderande om inte annat följer av föreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Enligt övergångsbestämmelse till förordningen (1991:964) om ändring i studiestödsförordningen (1973:418) gäller intill utgången av , vid tillämpningen av 3 kap. 5 § studiestödslagen i fråga om uppföljningsprogram, kurser och andra utbildningsinslag i sådana individuella planer som avses i den upphävda förordningen (1983:583) om statsbidrag till uppföljningsinsatser för ungdomar , att studiehjälp skall lämnas till heltidsstuderande även som inte bildar en hel, sammanhängande tidsperiod. Enligt min mening bör fr.o.m. motsvarande bestämmelser gälla även för de studerande som följer individuella program. Det ankommer på regeringen att utfärda närmare föreskrifter härom. ?6.2 Utbildning för lärlingar? Skälen för mitt förslag: Jag anser att det av flera olika skäl behövs en ny utbildning för lärlingar som ett komplement och ytterligare alternativ till de nationella programmen och de specialutformade programmen. Vad jag nu avser är en kombination av sådan yrkesutbildning som sker i ett företags regi, inom ramen för ett anställningsförhållande, och studier av vissa skolämnen i För ungdomar som har som främsta mål att snabbt komma ut i arbetslivet, kan de yrkesförberedande programmen förefalla alltför teoretiskt inriktade. Även för elever som är bosatta på långt avstånd från den gymnasieskola som anordnar önskat program kan en lärlingsutbildning hos ett företag som genomförs närmare hemorten vara ett bättre alternativ. Lärlingsutbildning kan också bidra till återväxten inom smala yrkesområden eller små företag där utbildningen på ett nationellt program inte passar. Den lärlingsutbildning som sker hos företaget bör emellertid kunna kombineras med viss skolutbildning. Den utbildning av lärlingar som jag här föreslår har sålunda ett delat huvudmannaskap. Skolans del i utbildningen, det som regleras i skollagen, skall utgöras av ett paket med kärnämnen. För detta utbildningspaket är kommunen huvudman och utbildningen ingår i gymnasieskolan som ett individuellt program. Omfattningen av det utbildningspaket som skall erbjudas bör inte regleras direkt i skollagen. I stället bör regeringen bemyndigas att föreskriva vilken omfattning erbjudandet minst skall ha. Jag vill emellertid här för information nämna att jag ser det som naturligt att det i utbildningen alltid skall ingå svenska, engelska, samhällskunskap och matematik i den omfattning som framgår av de av beslutade timplanerna för gymnasieskolan. Mindre än detta bör inte få anordnas som utbildningspaket. Kommunen bör emellertid ha skyldighet att erbjuda samtliga gymnasieskolans kärnämnen inom ramen för utbildningen. Det får ankomma på eleven att avgöra vad denne önskar utöver den del som alltid, enligt vad jag föreslagit, skall ingå i utbildningen. Enligt min mening är det självklart värdefullt att så många ungdomar som möjligt tar fasta på detta erbjudande och på så sätt skaffar sig utbildning i alla kärnämnen. Regeringens föreskrifter om omfattningen av utbildningen med stöd av ett sådant bemyndigande som föreslagits kan lämpligen ges i gymnasieförordningen. Företagen skall vara huvudman för lärlingsutbildningen och ansvara för genomförandet av den. Det innebär att berörda parter, branscher och företag helt svarar för innehåll, uppläggning och krav på lärlingsutbildningen. Lärlingarnas anställningsförhållanden de är i företagen är också en fråga för parterna på arbetsmarknaden att komma överens om. självklart att företagets del av utbildningen skall läggas upp så att den kan kombineras med den del av utbildningen som anordnas i gymnasieskolan. Avvägningen av hur de olika utbildningsdelarna skall förläggas i tiden bör skolan och företaget få komma överens om efter de lokala förutsättningarna. I skollagen bör markeras att gymnasieskolans utbildningspaket i dessa sammanhang är avsedda att kombineras endast med sådana anställningar som syftar till en yrkesutbildning och inte vilken anställning som helst. Vad gäller studiehjälp för studerande, som följer den nya utbildningen, bör sådan utgå endast för den del av undervisningen, där kommunen är huvudman. På samma sätt som avses gälla vid studier inom tidigare nämnda individuella program kan studiehjälp lämnas även som inte bildar en hel, sammanhängande tidsperiod. Någon reducering av studiebidraget enligt 3 kap. 42 § studiestödsförordningen bör inte förekomma. Det ankommer på regeringen att utfärda närmare föreskrifter härom. Av utvärderingsrapporter från över nuvarande gymnasiala lärlingsutbildning framgår att en betydande andel av dem som går lärlingsutbildning är eller äldre. Vissa av dem har tidigare genomgått eller avbrutit en två- eller treårig gymnasieutbildning. Andra är unga vuxna, som efter viss erfarenhet från arbetslivet utnyttjat lärlingsutbildningen för att skaffa sig ett mer kvalificerat arbete. Jag anser det därför väsentligt att den nya utbildning jag föreslår också kommer att finnas som ett alternativ för vuxenstuderande i komvux. För detta krävs dock inte någon ändring i skollagens bestämmelser om vuxenutbildning. Det kan finnas skäl att i vissa fall stimulera företag att anta lärlingar för en sådan kombination av utbildning i anställningen och i gymnasieskolan som jag här har beskrivit. Jag vill i detta sammanhang framhålla att kommunerna fr.o.m. är skyldiga att erbjuda alla ungdomar en gymnasieutbildning. Utbildningen skall påbörjas senast under det första kalenderhalvåret det år ungdomarna fyller . I det sektorsbidrag som kommunerna erhåller för skolverksamhet har också inräknats de medel som kommunerna tidigare erhöll i specialdestinerat bidrag för gymnasial lärlingsutbildning. Det är därför enligt min mening rimligt att kommunerna också fortsättningsvis kan ge bidrag för handledningskostnader och liknande till företag som anordnar lärlingsutbildning. Jag är väl medveten om att det i nuvarande arbetsmarknadsläge kan vara svårt att åstadkomma en lärlingsutbildning av någon större volym enligt det förslag som jag här har lagt fram. Det är dock angeläget att det rent generellt skapas möjligheter till en ökad samverkan mellan skola och arbetsliv. Jag ser det som ytterst väsentligt att det inom alla yrkesförberedande program i gymnasieskolan finns en reell näringslivsanknytning. Jag har emellertid också ambitionen att finna vägar för nya attraktiva yrkesförberedande utbildningar med stark anknytning till näringslivet. Jag avser därför att ta initiativ till en fortsatt beredning i denna fråga. Härvid bör exempelvis frågor om omfattningen av kärnämnesundervisningen och - beroende på hur utbildningen läggs upp - frågor om elevstatus tas upp till diskussion. ?7 Bestämmelser i anslutning till minsta garanterad undervisningstid? Skälen för mitt förslag: beslut (prop. 1990/91:85, UbU16, rskr. 356) om reformeringen av den gymnasiala utbildningen innebär att eleverna garanteras ett visst antal timmars undervisning dels totalt, dels inom de olika ämnen som ingår i respektive nationellt program. Timplanen har intagits som bilaga 2 till skollagen (1985:1100). lade vidare fast att läsåret såsom skall omfatta minst , minst och högst . I dessa delar innebär inte riksdagsbeslutet någon förändring i förhållande till nuläget. har emellertid även uttalat att den garanterade undervisningstiden motsvarar och övrig tid . har vidare angett vilka aktiviteter som skall äga rum under vad som anges som "övrig tid". Det är tid för centrala prov och likartade skrivningar, temadagar samt studie- och yrkesorientering. Det framhölls att verksamheter under "övrig tid" såsom prov, studiebesök, studie- och yrkesorientering m.m. är lika viktiga inslag i skolarbetet som den garanterade undervisningstiden. Dessa uttalanden om vad som skall anses vara undervisningstid och vad som inte skall anses vara det, får vissa mindre lämpliga konsekvenser. I de fall ett ämne har centrala eller liknande prov ingår inte denna provtid i undervisningstiden, medan andra prov och prov i andra ämnen gör det. Enligt min bestämda uppfattning är prov, liksom studiebesök och temastudier, en integrerad del av undervisningen i respektive ämne och bör följaktligen ingå i den minsta garanterade undervisningstiden för respektive ämne. Jag förutsätter därvid att studiebesöken och temastudierna ger sådana kunskaper och erfarenheter som eleverna skall tillägna sig i respektive ämne. Beslut om studiebesök eller temastudier tillhör enligt min mening planeringen av undervisningen och är därmed en fråga för lärarna i samråd med eleverna att avgöra. Omfattningen bör inte regleras genom centrala bestämmelser. Jag delar helt de bedömningar som ligger bakom besluten om en minsta garanterad undervisningstid. Den hittillsvarande ordningen har bl.a. lett till att undervisningstid försvunnit genom att prov, studiebesök och temastudier i andra ämnen inkräktat . Detta är självfallet inte acceptabelt. systemet med minsta garanterad tid i vart och ett av ämnena får emellertid nu varje ämne bära sin egen provtid m.m. När det gäller vissa andra aktiviteter är det inte alltid möjligt att helt inordna dem i ett visst eller vissa ämnen. I vilken utsträckning inordnande är möjligt, eller om vissa aktiviteter skall förläggas till övrig tid, måste vara en fråga för den konkreta undervisningsplaneringen. De aktiviteter jag här tänker på är t.ex. studie- och yrkesorientering, sex- och samlevnadsundervisningen, ANT- (alkohol, narkotika och tobak) och trafikfrågor. Mot bakgrund av vad jag redovisat finner jag det onödigt att centralt reglera hur många skoldagar per läsår som den minsta garanterade undervisningstiden motsvarar och hur många skoldagar som skall vara övrig tid. Enligt min bedömning räcker det med att reglera den minsta garanterade undervisningstiden totalt och per ämne samt det minsta totala antalet skoldagar per läsår, dvs. 178, samt antalet dagar därav som skall vara friluftsdagar, nämligen 4. Mina förslag påverkar inte regleringen av antalet lovdagar och studiedagar. ?8 Bemyndigande för regeringen m.m.? Skälen för mitt förslag: I 5 kap. skollagen (1985:1100) slås det fast vilka behörighetsvillkor som gäller för att en sökande skall tas emot i gymnasieskolan. Enligt 5 kap. 1 § skall ungdomar tas emot i gymnasieskolan när de har avslutat eller motsvarande fram till och med det första kalenderhalvåret det år de fyller . När det gäller de nationella programmen finns det ytterligare behörighetskrav i 5 kap. 5 § vilka innebär att ungdomarna skall ha slutfört sista årskursen i eller motsvarande och att de inte tidigare skall ha gått igenom en gymnasieutbildning på ett nationellt program eller en likvärdig utbildning. Någon möjlighet för regeringen att medge undantag från dessa behörighetsvillkor eller att för vissa utbildningar föreskriva ytterligare behörighetsvillkor finns inte. Några kommuner har gjort förfrågningar om möjligheten att starta EG-anpassade nationella program. Kommunerna hade då tänkt sig att som behörighetskrav ställa att de sökande skall ha vissa språkkunskaper. Vidare finns det kommuner som på försök bedriver undervisning helt på t.ex. engelska i vissa klasser. behöva ställa krav på att den sökande har vissa färdigheter i undervisningsspråket. Någon möjlighet för regeringen att medge att kommunerna får ställa upp sådana förkunskapskrav finns inte. Jag anser att det bör finnas en möjlighet för kommunerna att ge en specialiserad undervisning av den typ som jag nu har gett exempel på och att kommunerna då skall kunna ställa krav på vissa förkunskaper. Om en kommun vill att hela undervisningen skall ges på ett främmande språk skall denna typ av profilering kunna ske och då avse ett nationellt program. Om det däremot rör sig om någon annan typ av profilering bör kommunerna kunna anordna en lokal gren och för denna gren undantagsvis få ställa krav på förkunskaper. När det gäller de nationellt fastställda grenarna bör det, utom när hela undervisningen anordnas på ett främmande språk, inte vara möjligt att ställa krav på förkunskaper utöver dem som lagen ställer upp . Möjlighet bör sålunda ges för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att, när det gäller lokala grenar eller utbildningar på främmande språk, bestämma att särskilda krav på förkunskaper får ställas upp. Jag vill här även ta upp en fråga som gäller den interkommunala ersättningen för elever som går en Rh-anpassad utbildning. De svårt rörelsehindrade ungdomarna har enligt 5 kap. 28 § skollagen rätt till utbildning på ett nationellt program på en gymnasieskolan med Rh-anpassad utbildning. Eftersom hemkommunen är skyldig att bekosta utbildning för alla ungdomar i kommunen, är den även skyldig att bekosta den speciella utbildning de svårt rörelsehindrade ungdomarna enligt lagen har rätt till. Denna specialutbildning anordnas endast i tre kommuner, , och . För att det klart skall framgå av lagen att hemkommunerna är skyldiga att betala interkommunal ersättning till den kommun som anordnar denna typ av specialutbildning föreslår jag att ett förtydligande görs i 5 kap. 24 § skollagen. Det bör i detta sammanhang observeras att regeringen enligt 5 kap. 25 § skollagen får fastställa att extra ersättning skall utgå när det gäller bl. a. svårt rörelsehindrade elever samt fastställa hur stor denna ersättning skall vara. Skälen för min bedömning: I propositionen Växa med kunskaper (prop. 1990/91:85) tog min företrädare upp möjligheten för en elev att i stället för det tredje året på ett nationellt program gå en teoretisk kompletteringskurs med humanistisk/samhällsvetenskaplig, naturvetenskaplig/teknisk eller merkantil inriktning. Enligt min uppfattning finns det ingen anledning att konstruera fasta kompletteringskurser av detta slag. Om en elev vill läsa en sådan kombination av ämnen som skulle ha varit möjlig med en kompletteringskurs, kan eleven välja att i stället gå på ett specialutformat program. Skälen för mitt förslag: Det finns två fristående samt ett litet antal landstingskommunala lanthushållsskolor. Vissa av de landstingskommunala skolorna har utbildning på sådana studievägar som kommer att ersättas av naturbruksprogrammet. Dessa skolor kommer således även i fortsättningen att ha en roll i det offentliga skolväsendet. Några få skolor har emellertid i likhet med de båda fristående skolorna endast kortare utbildningar om högst två terminer inom konsumtionsområdet. För dessa utbildningar finns ingen motsvarighet i den reformerade gymnasieskolan. De berörda skolorna har i ett antal sammanhang aktualiserat frågan om hur de skall kunna inordnas i utbildningssystemet. De tre landstingskommunala lanthushållsskolor, som har uteslutande konsumtionsutbildningar, har sammanlagt ca 200 elever. Det är med som huvudman, med landsting som huvudman och Axelwoldskolan med landsting som huvudman. De båda fristående skolorna, Vackstanässkolan och Apelrydsskolan, har sammanlagt ca 100 elever. De beslut som fattade i anledning av propositionen Växa med kunskaper innebär att de landstingskommunala skolorna endast får anordna utbildning i gymnasieskolan på omvårdnadsprogrammet och naturbruksprogrammet. I propositionen anger min företrädare: "Landstingskommunerna bör inte ha rätt att anordna utbildning på andra program än de nämnda. En sådan begränsning i landstingskommunernas rätt svarar i huvudsak mot nuvarande Enligt beslut får dock landstingen fortsätta med utbildningar inom andra områden än naturbruk och omvårdnad förutsatt att utbildningen i fråga före stod öppen för sökande från hela landet och förblir det. Till specialkurser får elever tas in senast /95. Samtliga kurser som de landstingskommunala lanthushållsskolorna anordnar inom konsumtionsområdet är specialkurser. Detta innebär således att de landstingskommunala skolorna enligt beslut inte kan anordna dessa efter . Däremot kan primärkommuner efter överenskommelse utnyttja lanthushållsskolorna för delar av ett utbildningsprogram för sina ungdomar. I propositionen nämns t.ex. möjligheten att anordna delar av individuella program på lanthushållsskola. Detta blir möjligt även med de förändringar jag föreslagit. uttalade vidare att det inte bör finnas några hinder för att anordna grenen Storhushåll inom Hotell- och restaurangprogrammet vid landstingskommunal gymnasieskola/lanthushållsskola om kommunen så beslutar. I sådana fall skulle således lanthushållsskolorna - om än på primärkommunernas villkor - ingå i utbildningssystemet. Jag kan dock inte se hur detta i praktiken kommer att kunna leda till några bestående fördelar för lanthushållsskolorna. Svaret på frågan om hur de landstingskommunala lanthushållskolorna med uteslutande konsumtionsutbildningar skall kunna inordnas i det offentliga skolväsendet måste mot denna bakgrund bli att detta inte är möjligt utan att göra ett direkt avsteg från den reform av gymnasieskolan som beslutade . Till den problembild för lanthushållsskolornas framtid jag här redovisat skall läggas det förhållandet att statsbidraget för gymnasial utbildning ges som ett finansiellt stöd till alla primärkommuner och inte såsom tidigare i form av riktade statsbidrag till den huvudman som anordnar utbildningen. De båda fristående skolorna, Vackstanässkolan och Apelrydsskolan får såsom tidigare statsbidrag direkt till huvudmannen. De restriktioner om vilka utbildningar som får anordnas av landsting gäller inte de fristående skolorna. En framtida lösning för , lanthushållsskolan Bräkne- Hoby och Axelwoldskolan skulle kunna vara en omvandling till fristående skolor. Jag är för min del beredd att i positiv anda pröva ansökningar till regeringen om statsbidrag som fristående skola från dessa skolor. En sådan omvandling måste emellertid i första hand övervägas av skolornas nuvarande huvudmän. Andra alternativ kan kanske också komma i fråga. I avvaktan på att huvudmännen bestämmer sig för den løångsiktiga framtiden för skolorna anser jag att de övergångsvis bör få bidrag i särskild ordning från de medel som avsätts för sektorsbidraget till skolan. Jag vill här också kort beröra det utbildningsutbud som lanthushållsskolorna har. Det är viktigt att ungdomar får kunskaper om kostens betydelse för hälsan och om hushållsekonomi. Det sker genom hemmens försorg, genom barnomsorgen och genom den undervisning erbjuder. Att unga människor som vill få mer fördjupade hushållskunskaper ges möjlighet att studera vid lanthushållsskolorna finner jag vara mycket värdefullt. Dessa skolor har även stor betydelse som förvaltare av kulturarvet på hushållsområdet och på närliggande områden, såsom det textila. I denna rationella tid är det angeläget att också slå vakt om våra historiska traditioner. Den miljö som lanthushållskolorna erbjuder har också visat sig positiv så till vida att många ungdomar med bristande självkänsla eller en negativ inställning till studier där har blivit stimulerade till en nystart. Skälen för mitt förslag: I 11 kap. 5 § skollagen (1985:1100) föreskrivs att utbildningen i komvux skall vara avgiftsfri för eleverna. Motsvarande gäller övrig utbildning inom det offentliga skolväsendet. Detta innebär att några anmälningsavgifter eller avgifter för att täcka administrativa kostnader inte får tas ut (jfr prop. 1990/91:85, s. 137 f). Motsvarande föreskrift finns beträffande utbildningen vid statens skolor för vuxna (SSV) i 6 § lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna. Skolstyrelsen i har aktualiserat frågan om en ändring av skollagen som skulle göra det möjligt att ta ut anmälningsavgifter av sökande till komvux. Syftet är att komma till rätta med de problem som uppstår genom att vissa vuxna, som intagits till en kurs, aldrig infinner sig till kursstarten eller hoppar av kursen nästan . Reserver har ofta svårt att börja studera om de får kallelse så sent. Fr.o.m. är det en rättighet att delta i grundläggande vuxenutbildning för de vuxna som uppfyller kraven för sådan utbildning. Kommunerna har motsvarande skyldighet att anordna utbildning. Den som vill delta skall anmäla det. När det gäller gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning föreligger inte samma rätt till utbildning. Kommunen skall sträva efter att erbjuda gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning som svarar mot efterfrågan och behov. Den som vill delta skall ansöka om det hos styrelsen för utbildningen i sin hemkommun. Om ansökan avser en utbildning som en annan kommun eller ett landsting anordnar, skall styrelsen skyndsamt sända ansökan vidare till den kommunen. Då det kan antas att en ansökningsavgift skulle medverka till att de problem skolstyrelsen i pekat på minskar, bör skollagen ändras så att det blir möjligt att ta ut ansökningsavgifter. Avgiften skall ha karaktären av vad som i vissa fall brukar kallas för depositionsavgift. Den skall återbetalas till den som inte tas in och till den som genomför kursen och får betyg. Detta bör leda till att flera vuxna som verkligen vill delta i en viss utbildning får möjlighet att göra det. Eftersom grundläggande vuxenutbildning är en rättighet, anser jag emellertid att avgifter inte skall få tas ut av dem som anmäler sig till sådan utbildning. Ändringen av skollagen bör därför gälla enbart gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning. Kommunerna och landstingen bör i huvudsak själva få bestämma enligt vilka grunder ansökningsavgifter skall tas ut. Avgifterna skall dock vara skäliga och får enligt allmänna kommunalrättsliga principer inte överstiga huvudmannens självkostnader. Vid SSV finns i huvudsak samma slag av utbildning som i komvux. Även där bör motsvarande möjlighet öppnas att ta ut ansökningsavgifter. Jag förordar därför att lagen (1991:1108) om statens skolor för vuxna ändras så att styrelsen för respektive skola får besluta att ta ut ansökningsavgifter för kurser som motsvarar gymnasial vuxenutbildning och påbyggnadsutbildning. Samma principer beträffande avgiftens storlek och återbetalning av avgifter bör gälla för dessa skolor som för komvux. För information vill jag också redovisa mina bedömningar när det gäller avgifter i samband med prövning för att få betyg efter självstudier. I , gymnasieskolan och komvux kan särskild prövning och fyllnadsprövning förekomma i stort sett i alla kurser och ämnen. 1991:1124) om avgifter för prövning inom det offentliga skolväsendet finns föreskrifter om att huvudmannen får ta ut avgift av den som vill genomgå prövning i , gymnasieskolan eller komvux. Avgiften får inte sättas högre än . Avgiften tillfaller huvudmannen enligt 15 kap. 6 § skollagen. Det förekommer att kommuner tvekar att ta emot dem som vill gå upp i prövning. Detta gäller främst frivilliga utbildningar. Ett skäl kan vara att kommunen inte anordnar utbildning i det aktuella ämnet och därför saknar lärare som kan genomföra prövningen. Ett annat skäl kan vara att prövningen är dyr att genomföra jämfört med den avgift som får tas ut. kan inte alla vuxna, som vill gå i komvux, tas in. har behörighetskraven för tillträde till högskolan skärpts. I detta läge är det viktigt att inte hindra dem som kan läsa in en kurs på egen hand eller t.ex. via studiecirklar att också få ett betyg, om de så vill. Jag kommer att föreslå regeringen att - inom ramen för bemyndigandet i 15 kap. 1 § första stycket skollagen - ålägga kommunerna att inom sin gymnasieskola och komvux anordna prövning i sådana ämnen/kurser som förekommer i kommunens gymnasieskola eller komvux.