prop · GG0332 · 1992-12-31 00:00:00 — Många missförståndoch konflikter kan troligen härledas till det tidigare oklara rättsläget.Renskötselrättens ursprung är enligt min mening så betydelsefullt attrenskötselrättens natur bör komma till utttyck i rennäringslagen. Jag föreslårdärför att det i lagen skall anges att renskötseliätten bygger på urminnes hävd. Idetta sammanhang vill jag ta upp frägan om hur allmänheten kan tillhandahållasinformation om vilken mark som renskötsel får bedrivas på. Någon fullständigredovisning av på vilka marker renskötselrätt föreligger går visserligen inteatt åstadkomma. Vissa av de i renskötselrätten ingående befogenheterna äremellertid beroende av om marken har karaktär av kronomark. I fråga om sådanmark är möjligheterna till redovisning större. Medkronomark avses numera enligt rennäringslagen mark som tillhör eller vidutgången av tillhörde staten. Den nya innebörden i begreppetkronomark medför att det kan vara svårt för den enskilde att få kunskap omhuruvida marken utgör kronomark. uttalade i samband med 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. behandlingenav propositionen angående bolagisering att frågan om bestämmelserom anteckning i fastighetsbok borde övervägas (bet. 1991/92:NU33 s. 14, rskr.1991/92:351). Inom hardärefter övervägts om anteckningar rörande kronomark lämpligen bör föras in iden fastighetsredovisning som inskrivningsmyndigheterna ellerfastighetsregistermyndigheterna tillhandahåller. Inskrivningsmyndigheternasredovisning sker i fastighetsbok eller, där fastighetsdatareformen ärgenomförd, i inskrivningsregister. Denna redovisning avser i huvudsaklagfarts- och inteckningsförhållanden. I fastighetsboken ochinskrivningsregistret kan också nyttjanderätter och servitut skrivas in underförutsättning att de grundar sig på avtal. Fastighetsregistermyndigheternaredovisar fastighetsindelningen i jordregistret eller, där fastighetsdatareformenär genomförd, i fastighetsregistret. Jord- och fastighetsregistren upptaremellertid också information om marks användning såsom bestämmelser meddelademed stöd av och naturvårdslagen. Eftersom anteckningar omvad som utgör kronomark inte avser avtalade rättigheter och därförprincipiellt skiljer sig från de uppgifter som i övrigt antecknas ifastighetsboken och inskrivningsregistret har det ansetts att sådana anteckningari StäUet bör tas in i fastighets- resp. jordregistren. Den som vill ha uppgiftom innehållet i fastighetsregistret kan få det i form av s.k. fastighetsbevis. Regeringen har därför den3 beslutat om förordningsändringar som möjliggör en löpanderedovisning i jord- resp. fastighetsregistren av vilken mark som utgörkronomark. Redovisningen kommer inte att uppta sädan mark som fortfarande ägsav staten och den kommer endast att avse de landsdelar där frägan är avbetydelse, nämligen , , och Norrbottenslän samt kommun i . 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Renskötselrätten fårutövas enligt bestämmebema i rennäringslagen Derättigheter som enligt rennäringslagen tillkommer samerna har i lagen fått densammanfattande beteckningen renskötselrätt. Renskötselrätten beskrivs i 1 §rennäringslagen som en rätt för vissa personer av samisk härkomst att begagnamark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl.a.renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Renskötseln får bedrivas på såvälstatiig och som på privat mark. Rätten tillkommer personer av samiskhärkomst som kan åberopa att någon av deras föräldrar, farföräldrar ellermorföräldrar haft renskötsel som stadigvarande yrke. Sädan person benämns ilagen renskötselberättigad. Om det finns särskildaskäl kan enligt 1 § andra stycket utvidga kretsen av dessa"renskötselberättigade" personer. Ocksä den som gifter sig med enrenskötselberättigad person förvärvar renskötselrätt. Uppdelningen i samer medoch samer utan renskötselrätt tillkom genom renbeteslag. Enligttidigare renbeteslagar hade "envar lapp" rätt att syssla medrenskötsel. Renskötselrätten som sådanmedför emellertid ingen given rätt att bedriva renskötsel. Av 6 §rennäringslagen följer att det för renskötseln finns same- byaroch att i princip all den mark inom vilken renskötsel får bedrivas är uppdeladmellan dessa byar. Enligt 15 § får samebyns betesområde användas för renbete avsamebyn för medlemmarnas gemensamma behov. Jakt och fiske får enligt 25 §endast utövas av den som är medlem i sameby. Utövandet av renskötselrättenkräver således medlemskap i sameby. Denna begränsning är betingad avnäringsmässiga skäl och har funnits sedan den första renbeteslagen . Äveni fortsättningen bör rätten att bedriva renskötsel förutsätta medlemskap i ensameby. Renantalet begränsas av tillgången på bete och bestämmer därmed detantal personer som kan försörja sig på renskötsel. Rennäringslagensbestämmelser om att renskötseln skall bedrivas inom samebyar innebärföljaktligen en nödvändig begränsning av renskötselrätten. Att utöver kravetpå medlemskap i sameby kräva viss kvalifikation för renskötselrätten anser jagdäremot inte vara nödvändigt. Dengränsdragning som görs i rennäringslagens inledning mellan renskötselberättigadesamer och samer som saknar sådan rätt anser jag kunna undvaras. Enligt minmening är det från principiell synpunkt riktigare att beskriva renskötselrättensom en rätt som tillkommer den samiska befolkningen och konstatera att varjemedlem av den befolkningen, dvs. varje same, får bedriva renskötsel enligtrennäringslagens bestämmelser. Det sistnämnda innebär bl.a. krav på medlemskapi sameby. Detsynsätt jag nu har redovisat innebär att renskötselrätten är förbehållen densom är same och är en rätt som varken kan överlåtas eller upplåtas. Någraundantag som innebär avsteg från ett sådant betraktelsesätt behöver enligt minmening inte göras. Jag anser därför att man kan slopa de nuvarande reglerna omförvärv av renskötselrätt genom giftermål. Däremot bör den som har gift sig meden same och inte själv är same kunna bli delaktig i renskötseln genom att hanantas som medlem i en sameby. Mittförslag innebär att rennäringslagen liksom inleds med en beskrivningav renskötselrätten och en erinran om att rätten fär utövas enligtbestämmelserna i lagen. Lagrådethar i sitt yttrande framhållit att medlemskap i en sameby haren så central betydelse för utövandet av renskötselrätten att detta villkor böranges i lagtexten. Jag biträder förslaget. Mittförslag innebär också att den som är same - inte bara samer vars släktingar iföregående led ägnat sig åt renskötsel - kan komma i fråga som medlem isameby. Frågan om medlemskap skall liksom avgöras av samebyn och varaberoende av om den som avser att bedriva renskötsel inom byns betesområde äreller har varit knuten till renskötseln inom byn. Samebyns ställningstagandeförsvåras knappast av att det inte längre kommer att krävas att den som villbli medlem är barn eller barnbarn till renskötare. Självfallet kan det alltiddiskuteras vad som skall krävas för att någon skall anses ha styrkt sig varasame. har inte föreslagit någon definition av vem som ärsame i rennäringslagens mening. Någon allmänt accepterad definition avbegreppet same har inte funnits i svensk lagstiftning. Det bör enligtmin mening i detta sammanhang inte ställas något annat krav än att vederbörandeskall tillhöra den samiska folkgruppen, en tillhörighet som kan ha sittursprung i ett avlägset led. I enlighet med vad Lagrådet 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. har anfört bör det avlagtexten framgå att med same menas den som är av samisk härkomst. Chefen förUtbildningsdepartementet har i sitt nu framlagda förslag till sametingslag endefinition av vem som skall anses som same vid tillämpningen av den lagen. Desom uppfyller kriterierna enligt sametingslagen får utan vidare anses varasamer också i rennäringslagens mening. I övrigt måste det överlämnas tillrättspraxis att avgöra vad som skall krävas för att någon skall anses ha styrktatt han är same. Som jag anfört kommer emellertid möjligheten till medlemskapi sameby att vara begränsad med hänsyn till det antal renar som det är möjligtatt hålla i samebyn, varför frågan inte bör bli aktuell särskilt ofta. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Renskötselrättenär i sin egenskap av bruksrätt enligt skattefjällsdomen uttömmande reglerad irennäringslagen. Detta gäller enligt HD "även de rättigheter tUl grustäktoch liknande för husbehov, till annat bete än renbete och till slätter, vilkainte omtalas i lagen" men vilka rättigheter enligt HD ingår irenskötselrätten. Ilagstiftningen finns bestämmelser som direkt tar sikte pä att skydda renskötselrätten,men också bestämmelser som mera indirekt får betydelse för innehavarna avrenskötselrätt. TiU den senare kategorin hör bestämmelserna iskogsvårdslagstiftningen som kräver hänsyn till rennäringen. I skattefjällsmåletuttalar HD att den samiska bruksrätten står på civilrättslig grund och, påsamma sätt som äganderätten, är skyddad mot tvångsförfoganden utan ersättning.Enligt HD belastar renskötselrätten de fastigheter där den får utövas och denföreter även i övrigt stora likheter med nyttjanderätt och annan liknande rätttill fast egendom. Renskötselrätten belastarfastigheterna inom dtygt en tredjedel av yta men innebär i allmänhetett extensivt utnyttjande av marken. Rennäringen utnyttjar olika markområdenmer eller mindre intensivt. Vissa områden är synnerligen betydelsefulla ochanvänds regelbundet medan andra är av ringa betydelse och används mersporadiskt, i vissa fall med mellanrum. Renskötselrätten är starkastpå året-runt-markerna. Den varierar emellertid i styrka frän trakt till trakt,och även över tiden, beroende på hur renskötseln bedrivits. Enligt 3 § punkten2 rennäringslagen får renskötsel bedrivas den 1 oktober-den 30aprU bl.a. inom sådana trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen därrenskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Mot den bakgrunden är detknappast möjligt att med generell giltighet ange hur renskötselrätten belastarde enskUda fastigheterna och vilka inskränkningar i förfogandet som rättenförorsakar ägarna av dessa fastigheter eller att ens ange vilka fastighetersom belastas av renskötselrätt. Som HD framhållit ärrenskötselrätten således i flera avseenden av ett speciellt slag.Samerättsutredningen har föreslagit att det i bl.a. rennäringslagen skall förasin en bestämmelse om att renskötselrätten utgör en särskild rätt tillfastighet. Enligt utredningen är det av stor betydelse för bl.a. ersättningsfrågornaatt renskötselrätten behandlas som ett enskilt intresse, en särskild rätt tillfastighet, och inte enbart ett allmänt intresse till vilken hänsyn skall tas. Ett konstaterande irennäringslagen av att renskötselrätten utgör en särskild rätt till fastighetskulle enligt min mening inte medföra någon förändring vad gäller förhållandetmellan rennäringen och motstående intressen. Renskötselrätten skulle även fortsättningsvisregleras i rennäringslagen. En rättighet som utgör särskild rätt till fastighetkan varken helt eller delvis tas ifrån innehavaren utan ersättning. Enligt 28 §rennäringslagen lämnas ersättning för skada eller olägenhet för renskötseln ochför samebymedlems rätt till jakt och fiske vid upphävande av renskötselrätt.Jag kommer närmare att redogöra för detta i avsnitt 2.6. Som jag kommer attvisa i avnitt 2.4 kan i princip varje intrång i renskötselrätten grunda rätttill skadeersättning. Av förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51 s.126) framgår klart att renskötselrätten är att betrakta som en särskUd rätttill fastighet. Denna särskilda rätt kan visserligen tas i anspråk ellerinskränkas genom förfoganden antingen med stöd av rennäringslagen eller medstöd av annan lagstiftning, t.ex. vattenlagen (1983:291), minerallagen(1991:45) eller väglagen (1971:948). Sådana förfoganden förutsätter emellertidatt ersättning lämnas för intrånget. Enligt min mening visar varken denhittillsvarande rättstill-lämpningen eller några andra omständigheter på någotbehov av förtydligande av rennäringslagens lagtext i det här avseendet. Däremot finns det motivför att göra vissa förtydliganden i två andra lagar, nämligen lagen (1985:620)om vissa torvfyndigheter och väglagen. I den förstnämnda lagen finns enexemplifiering av vad som vid tillämpningen av den lagen skall anses varasärskild rätt till fastighet. När i annat sammanhang en sådan exemplifieringgörs, nämligen i mineraUagen, finns renskötselrätt med bland exemplen. För attundanröja varje anledning till missförstånd bör exemplifieringen i de bådalagarna bringas att överensstämma. Detta sker lämpligen genom en ändring ilagen om vissa torvfyndigheter. Att också väglagen behöver ändras beror på attersättningsbestämmelsen i 55 § lagen bara behandlar sådan särskild rätt tillfastighet som grundar sig pä upplåtelse. Dit hör inte renskötselrätten. Dennämnda paragrafen bör därför ges en ny utformning. Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. 2.3 Upphävande av renskötselrätt Mitt förslag:Renskötselrätten skall bara kunna upphävas om det behövs för att tillgodosenågot av de i expropriationslagen (1972:719) uppräknadeexpropriationsändamålen. Samerättsutredningensförslag: Utredningen föreslår att rennäringslagens bestämmelser omförutsättningarna för att upphäva renskötselrätt och om hur ersättningen dåskall bestämmas ersätts med hänvisningar till expropriationslagen. Remissinstansernahar tillstyrkt förslaget. Skälen för mitt förslag:Regeringen kan enligt 26 § rennäringslagen upphäva renskötselrätten helt ellerdelvis när ett omräde behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslageneller för annat ändamål av väsentlig betydelsefrån allmän synpunkt. Är området väsentligen utan betydelse för renskötseln fårrenskötselrätten dessutom upphävas när området behövs för allmänt ändamål. Av 1 kap.1 § expropriationslagen (1972:719) följer att särskild rätt till fastighet kanupphävas genom expropriation. 2§ avses med särskild rätt tillfastighet nyttjanderätt, servitut och rätt tUl elektrisk kraft samt liknanderätt. Av förarbetena tUl bestämmelsen framgår att utttycket "liknanderätt" omfattar även renskötselrätt (prop. 1972:109 s. 268). I paragrafensägs dock att bestämmelsen i 1 § om särskild rätt inte gäller renskötselrätt.Det innebär att renskötselrätt inte kan bli föremål för självständigrät-tighetsexpropriation. Ett upphävande eller en begränsning av renskötselrättensker i stället, som jag nämnt, med tillämpning av 26 § rennäringslagen.Exproprieras en fastighet inom renskötselområdet kan emellertid renskötselrättenexproprieras tillsammans med fastigheten. Renskötselrätten kan alltså varaföremål för osjälvständig rättighetsexpropriation. För att renskötselrättenskall påverkas när en fastighet exproprieras krävs att man beslutar särskiltom detta. I motiventill rennäringslagen (prop. 1971:51) diskuterades möjligheten att slopa de dågällande särskilda bestämmelserna i renbeteslagen om undantagande av mark frånrenskötsel. I stället skulle man göra bestämmelserna om expropriation avsärskild rätt till fast egendom tillämpliga på renskötselrätten. ansåg dock att denna lösning var mindre tillfredsställande. Somskäl för sitt ställningstagande anförde föredraganden att renskötselrätten intepå samma sätt som andra särskilda rättigheter är lokaliserad till vissafastigheter och att en tillämpning av expropriationsreglerna skulle saknaexpropriationens avtalsstimulerande funktion. Föredraganden påpekade att rättentill renskötsel inte är överlåtbar och att rättighet som ingår irenskötselrätten inte får upplåtas av same åt annan. Inte heller borde enligtföredraganden möjligheten att upphäva renskötselrätt begränsas till att gällabara sädana ändamäl för vilka expropriation kan ske. till de speciella förhållandena inom renskötselområdet och till attsamerna inte genom avtal kan avstå från renskötselrätten. Lagrådets majoritetanslöt sig till departementschefens uppfattning medan minoriteten föreslog enbegränsning till expropriationsändamålen. En majoritet i (bet. JoU 1971:37 s. 43) ansåg att renskötselrätten bara borde fä upphävas försädana ändamål som kan tillgodoses genom expropriation. beslutadeemellertid i enlighet med minoritetens förslag som innebar den lösning somförordades i propositionen (rskr. Upphävandeav renskötselrätten för nägot av expropriationsändamålen eller för annatändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt har endast skett i ettfåtal fall. Renskötselrätten har aldrig upphävts med stöd av den bestämmelsesom gör det möjligt att för andra allmänna ändamål upphäva renskötselrätteninom omräde som väsentligen är utan betydelse för renskötseln. Enligt min mening bör renskötselrätten kunna upphävas baraom något av expropriationsändamålen är för handen. Därigenom gesrenskötselrätten samma skydd mot tvångsvisa ingripanden som övrig särskild rätttill fastighet. Med anledning av vad jag redovisat om motiven till dennuvarande Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. bestämmelsenvill jag peka på att det i praxis utvecklats ett alternativ till ett formelltupphävande av renskötselrätten. Det är inte ovanligt att mark tas i anspråksedan samebyn mot ersättning godtagit det intrång i betesrätten ochrenskötselrätten i övrigt som den aktuella exploateringen innebär. Ersättningkan i sådana sammanhang också lämnas för ökade kostnader i renskötseln, t.ex.kostnaderna för ökad bevakning av renarna. En sådan frivUlig uppgörelsepåverkar inte renskötselrätten som sådan men kan givetvis leda tUl att detfaktiskt är möjligt att hålla renarna inom det område som tagits ianspråk. Jagansluter mig följaktligen till utredningens förslag när det gäUer de ändamälför vilka renskötselrätten skall kunna upphävas. Till skillnad från utredningenanser jag emellertid att regler om detta och för bestämmande av ersättningenäven i fortsättningen skall finnas i rennäringslagen. Ett skäl för en sådanordning är att de ersättningsbestämmelser som finns i rennäringslagen enligtmin mening bättre fillgodoser samernas intressen än vad enbartexpropriationslagens betämmelser skulle göra. Sålunda ersätts enligt 28 §rennäringslagen inte bara skada utan också olägenhet som kan följa av attrenskötselrätten upphävs. Någon ersättningför olägenhet lämnas inte enligtexpropriationslagen. Bestämmelsen i 27 § rennäringslagen, som ger regeringenmöjlighet att besluta om skadeförebyggande åtgärder, kan också tänkas innebäraen för samerna fördelaktigare skadereglering än den som kan ske med tillämpningav enbart expropriationslagen. Enligt den sistnämnda lagen förutsätter nämligensådana åtgärder åtaganden av den exproprierande. Det bör understtykas attutöver dessa bestämmelser gäUer enligt 29 § rennäringslagen reglerna iexpropriationslagen om bl.a. ersättning vid expropriation av särskild rätttill fastighet (bet. JoU 1971:37 s. 44-45). Medanledning av vad jag nu har anfört förordar jag att 26 § rennäringslagenändras sä att renskötselrätt kan upphävas bara om det behövs för sådant ändamålsom avses i 2 kap. expropriationslagen. Bestämmelserna i 27-29 §§rennäringslagen bör kvarstå oförändrade. Jag utgårfrån att renskötselrätt även fortsättningsvis kommer att upphävas ytterstsällan. Det kan förutsättas att den åtgärden tillgrips först sedanöverenskommelse med berörd sameby inte kunnat träffas. Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. 2.4 Ökat skydd för renskötselrätten Mittförslag: Den nuvarande bestämmelsen i rennäringslagen som på året-runt-markernaförbjuder ingrepp som innebär avsevärd olägenhet för renskötseln skärps tillatt gälla också andra åtgärder än sådana som innebär en ändrad användning avmarken. Utredningensförslag: Utredningen föreslår en ändring i skogsvårdslagen som innebär att vissslutawerkning och därmed sammanhängande åtgärder inte får vidtas inomåret-runt-markerna utan tillstånd. Tillståndskravetföreslås gälla avverkningar pä brukningsenheter större än 500 ha, omavverkningen omfattar mer än 20 ha skog eller ansluter till kal- mark eller plantskog somtillsammans med avverkningen kommer att omfatta mer än 20 ha. Oavsettbrukningsenhetens storlek och avverkningens omfattning skall tillståndskravetockså gälla slutawerkningar som berör rastställe, arbetshage eller flyttled.Tillstånd skall enligt förslaget ges, om inte avverkningen medför bortfall avrenbete som inte kan ersättas av alternativa betesområden eller omöjliggörsedvanlig samling och flyttning av renhjord. Remissinstanserna:Remissutfallet är splittrat. Flera remissinstanser avstyrker förslaget, bl.a.med hänvisning till att utredningen överbetonat skogsbrukets negativaverkningar för renskötseln. Av de remissinstanser som tillstyrker denföreslagna tillståndsprövningen är det flera som ifrågasätter det lämpliga iatt låta bli tillståndsmyndighet. anser att det av utredningen framlagda förslaget utgör ettminimikrav för vad som erfordras för att förhållandet mellan de olikanäringarna skall kunna lösas vid konfliktsituationer. Skälen för mitt förslag:Som framgår av min redogörelse i det föregående kan en markägare, som avser attanvända sin mark för ett ändamål som är oförenligt med fortsatt renskötsel,under vissa förutsättningar få renskötsel-rätten upphävd. För att en markägareinte skall kunna kringgå bestämmelserna om upphävande av renskötselrätten ochden därmed förenade ersättningsskyldigheten finns en särskild skyddsregel i 30§ rennäringslagen. Bestämmelsen förbjuder markägaren att genom ensidigthandlande vidta åtgärder som gör värdefull renbetesmark oanvändbar somrenbete. För bestämmelsen i 30 §gäller vissa begränsningar. Regeln gäller bara på året-runt-markerna och avserenbart sådan mark som faktiskt används för renskötsel. Det som förbjuds är barasådana åtgärder som innebär avsevärda olägenheter för renskötseln. Utttyckligtundantag görs också för sådana företag som prövas i särskild ordning. Enligtvissa lagar t.ex. vattenlagen, väglagen och gruvlagen prövas markanvändningengenom ett särskilt förfarande, i vissa fall av domstol, i andra fall av andramyndigheter. Genom undantagen undviks en dubbelprövning. I dess nuvarande lydelseinnebär 30 § ett förbud mot att ändra användningen av marken på ett sätt somär till men för renskötseln. Bestämmelsen kan emellertid inte utan vidaretolkas med hjälp av den innebörd som begreppen "pågåendemarkanvändning" och "ändrad markanvändning" har fått i senarelagstiftning. Det är därför oklart i vilken utsträckning bestämmelsen ärtillämplig på olika åtgärder som vidtas inom skogsbruket. I förarbetena tillrennäringslagen (prop. 1971:51 s. 130) uttalades att t.ex. införandet av nyametoder i skogsavverkningen inte borde drabbas av förbudsregeln. JoU 1971:37) behandlade propositionen förelåg ettmotionsyrkande att skulle uttala att kalhuggning, hyggesbränning ochväxtbekämpning skulle omfattas av förbudsregeln. I motionen framhölls attdagens moderna skogsbruk kunde medföra betydande ingrepp i renskötseln och attframför allt stora kalhyggen, hyggesbränning och giftbesprutning hade gettupphov till avsevärda inskränkningar i t.ex. vinterbetesmarkerna. Utskottetansåg det emellertid vara svårt att generellt fastslå att en viss form avmarkanvändning innebär avsevärd olägenhet för renskötseln. Utskottet menadedärför att frågan vad som är sådan olägenhet måste Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. 7 1992/93. avgörasfrån fall till fall och avstyrkte därför bifall till motionerna. Riksdagenbeslutade i enlighet med utskottets förslag. () har behandlat frägan om vad som skall anses innebära ändrad markanvändningi ett uttalande . Enligt JO kan en hyggesplöjning i principinnebära att förbudet mot ändrad markanvändning överträds. Avgörande är enligtJO om renbetet förstörs och detta medför avsevärd olägenhetför renskötseln. Rennäringslagen innehållerinte några sanktionsbestämmelser knutna till förbudsregeln i 30 §. Om intemarkägaren självmant iakttar förbudet mot åtgärder som skadar renskötseln,måste följaktligen den berörda samebyn vända sig till domstol för att få fråganprövad. Rättspraxis är, som utredningen konstaterat, mycket sparsam. Tillämpningen av 30 §rennäringslagen har föranlett vissa uttalanden av domstol i två rättegångar somännu inte är avslutade.