prop · GG03159 · 1992-12-31 00:00:00 — Om uppgiften bedöms ha tillräcklig styrkaanmäler nästan alla sexual- eller våldsbrou mot bam till poliseller åklagare. Detsaimna bör enligt min mening anses ligga i omvårdnadenenligt den nu aktuella nya lagen, att tillse att brott mot den enskilde anmälstill polis eller åklagare. Beträffande personer somär finns ingen motsvarande reglering. 1 många fall kan den enskildesjälv göra anmälan till polismyndigheten eller begära att få hjälp att görasådan anmälan. 1 andra situationer bör huvudmannen ha en skyldighet att tillseatt brott mot den enskilde anmäls. En prövning måste dock göras enligtsekretesslagen om det står klart au uppgiften kan röjas utan att den enskildelider men. Allmänt sett torde det dock inte vara till men för den enskilde attbrott mot honom eller henne anmäls. De särskilda insatsernaenligt den nya lagen syftar bl.a. till att den enskildes hela tillvaro skallfungera som för andra i samhället. I verksamhet med bostad med särskildservice bör det ingå att den enskUde i samma utsträckning som andra människorges möjlighet att delta i fritidsverksamheter och i kulturella aktiviteter.Jag anser att varje huvudman måste beakta vad detta innebär i det enskildafallet. 1992/93:159 Bilaga I 3.3Huvudmannaskapet för verksamhet enligt den nya lagen Mittförslag: Varje landsting skall, om inte annat överenskoms, svara för rådgivningoch stöd enligt den nya lagen. Varjekommun skall, om inte annat överenskoms, svara för övriga insatser med särskiltstöd och särskild service enligt den nya lagen. Ensärskild bestämmelse tas in i lagen som klargör att ett landsting eller enkommun med bibehållet ansvar kan sluta avtal med arman om tillhandahållande avinsatser enligt lagen. Möjlighetges att genom avtal överflytta verksamhet från landsting till kommun ellerfrån kommun till landsting. Ansvaretenligt lagen skall gälla gentemot dem som är bosatta i landstingsområdetrespektive konununen. Densom ämnar bosätta sig i ett armat landstingsområde respektive en arman kommun,skall från det resp. den kommunen kunna få förhandsbesked om rätttill särskilt stöd och särskild service. Densom tillfälligt vistas i landstingsområdet eller kommunen en skall få detsärskilda stöd och den särskilda service som han behöver. HandUcapputredningensförslag: Överensstämmer i princip med miu Prop. 1992/93:159 förslag. Remissinstansema:Remissinstanserna godtar utredningens förslag om kommunemas ansvar förmerparten av insatsema enligt den nya lagen. Likaså godtar flertalet avremissinstanseraa utredningens förslag om att landstingen skall vara huvudmänför insatsen rådgivning och annat personligt stöd. Vissa remissinstanser anföremellertid att kommuneraa bör vara huvudmän även för denna insats. Bland desenare överväger kommuneraa och de kommunala länsförbunden. och flera landsting anser att kommuneraa bör vara huvudmänför denna insats. förordar en lösning inom ramen för enförändrad socialtjänstlag. Skälenför mitt förslag: Enligt min mening bör människor som av särskilda skäl behöverfå viss samhällsservice, så långt möjligt få denna genom de samhällsorgan somnormalt svarar för service av motsvarande eller likartat slag till allamänniskor. Vissaav de insatser som jag har föreslagit skall ingå i den nya lagen, är insatserav samma slag som kan ges av kommuneraa inom ramen för deras verksainhet enligtsocialtjänstlagen. Jag firmer det därför naturligt att kommunema ges ettgrandläggande ansvar även för insatsema enligt den nya lagen, bortsett fråninsatsen rådgivning och annat personligt stöd, som jag anser att landstingenskall ha det grandläggande ansvaret för. Jag återkommer strax till mina skälför det sistnämnda. Gränsenmellan socialtjänstlagen och den nya lagen kommer inte alltid att vara skarp.Genom att kommuneraa enligt mitt förslag ges ansvaret för verksamhet enligtbåde socialtjänstlagen och merparten av den nya lagen, undviks att enskildakommer i kläm i samband med ansvarsdiskussioner, som skulle kunna uppstå omdet var skilda huvudmän som ansvarade för verksamheteraa. Eftersom kommunemaredan bedriver verksamhet som syftar till att ge enskilda stöd och service, ärdet också kommunema som har de största föratsättningama att skapa en organisationför att ge stöd och service enligt den nya lagen. Likaså är det enligt minmening kommunema som har störst möjlighet att planera och att hålla samman detsamlade stödet som ges till enskilda utifrån olika lagar och verksamheter. Detsom också talar för ett kommunalt huvudmannaskap för merparten av den nyalagens verksamhet, är den allmänna utveckling som innebär att kommunema ges ettallt tydligare och allt mer samlat ansvar för att tillgodose enskildas behov avboende, service och vård. Genom den s.k. Ädel-reformen har kommuneraa givitsytterligare uppgifter genom att ansvaret för bl.a. sjukhem fr.o.m. den 1januari 1992 förts över från landstingen till kommunema. Riksdagenhar också med anledning av propositionen om ändrat huvudmaimaskap för särskolanoch särvux m.m. (prop. 1991/92:94, bet. 1991/92:UbU2l och bet. 199l/92:UbU28,rskr. 1991/92:285) beslutat att ansvaret för särskolan och vuxenutbildningenför psykiskt utvecklingsstörda (särvux) skall föras över från landstingen tillkommunerna. Beslutet itmebär bl.a. att överförandet skall kunna ske successivtoch vara genomfört före utgången av . Enligtomsorgslagen får ett landsting efter regeringens godkännande Prop. 1992/93:159överlåta uppgifter enligt lagen till en kommun. Regeringen har under Bilaga Iåren 1990, 1991 och 1992 medgivit att ett antal kommuner får ta över ansvaretför särskilda omsorger. Inom flera landsting pågår också förberedelser attändra huvudmannaskapet för särskilda omsorger enligt omsorgslagen. Genomriksdagens ställningstagande till propositionen (prop. 1989/90:132, bet.1989/90:SoU25, rskr. 1989/90:315) om vissa ändringar i omsorgslagstiftningenm.m., fick kommuner möjlighet att lämna kostnadsutjämningsbidrag till andrakommuner inom samma landstingsområdet, om samtliga kommuner inomlandstingsområdet övertagit en eller flera särskilda omsorger. Landstingen fickockså möjlighet att lämna bidrag till kommunen som övertagit ansvaret försärskilda omsorger. Vidare gavs det möjlighet för en kommun, som övertagitverksamhet med särskilda omsorger, att också tillhandahålla omsorger vid ochplanera för avveckling av vårdhem. Jagvill emellertid fästa uppmärksamheten på att kommunalt huvudmannaskap förverksamhet enligt den nya lagen, på vissa håll kan medföra att det saknasspecialiserade kunskaper och specifika resurser som personer med ovanliga ellerkomplicerade funktionshinder behöver ha tillgång till. 1 många fall kan sådanaproblem lösas genom att kommuner samverkar med varandra om viss verksamhet.För vissa personer kommer det även fortsättningsvis att finnas behov av såvälregionala som andra lösningar. Jag återkommer strax med förslag som syftar tillatt underlätta uppbyggnaden av sådan specialiserad verksamhet. Somjagredan nämnt anserjag att landstingen bör ha det grandläggande ansvaret förinsatsen rådgivning och annat personligt stöd. Denna insats har ofta en näraanknytning till insatser som ges av landstingen enligt hälso- ochsjukvårdslagen. Det är också frågan om en specialiserad verksamhet som oftaföratsätter ett större upptagningsområde än en kommun. Därtill kommer att det iflera landstingsområden finns samordnad habil iteringsverksamhet. Det ärenligt min mening angeläget att denna organisation inte splittras på grand avatt råd- och stödinsatser enligt den nya lagen och landstingenshabiliteringsverksamhet delas upp mellan två huvudmän. Fleraremissinstanser anser, som jag påpekat, att det bör vara kommunema somansvarar även för råd- och stödinsatser enligt den nya lagen. För egen del kanjag instämma i att det kan finnas skäl för att en huvudman har hela ansvaretför verksamheten enligt den nya lagen. Det kan vara en fördel om en och sammahuvudman ansvarar för planering och verkställighet av samtliga insatser och attden huvudmannen har tillgång till sådan kompetens som krävs för att bedöma ochtillgodose alla slags behov av stöd och service. Jag anser därför att kommunemaoch landstingen bör ges möjlighet att själva konuna överens om annanuppgiftsfördelning än den som jag har föreslagit, i de fall de anser attfördelama med kommunalt huvudmannaskap för verksamheten överväger. Jag kommeri det följande att föreslå former för överenskommelser mellan kommuner ochlandsting om åtaganden att svara för uppgifter enligt den nya lagen. Enligtmin mening bör det vara möjligt för en kommun respektive ett Prop. 1992/93:159landsting att sluta avtal med annan vårdgivare om att tillhandahålla en BilagaI eller flera insatser enligt den nya lagen. Det kan t.ex. vara fråga om enenskild, en stiftelse eller ett företag som önskar att åta sig sådan uppgift.Det kan också vara fråga om en kommun eller ett landsting som önskar driva vissverksamhet enligt den nya lagen utan att överta huvudmannaskapet för derma. 1sådana situationer är det den ansvarige huvudmannen som har behörighet ochskyldighet att fatta beslut om insatsen och som har ansvaret förtillhandahållandet av denna. Ettåtagande av en kommun eller ett landsting att svara för verksamhet enligt dennya lagen, som enligt lagen har ålagts annan huvudman, bör också kunna skegenom att kommunen eller övertar huvudmannaskapet för sådanverksamhet. Omsamtliga kommuner i ett landstingsområde åtar sig uppgiften med rådgivning ochannat personligt stöd, anser jag att kommunema efter skatteväxling bör gesbefogenhet att själva handha eventuella frågor om kostnadsutjämning mellankommuneraa. Jag finner det emellertid angeläget att kostnadsutjämning mellankommuneraa bara kommer att användas övergångsvis och att varje kommun på siktsvarar för sina kostnader. Omett landsting träffar överenskommelse med en eller flera kommuner inomlandstingsområdet, men inte samtliga, bör ges möjlighet att lämnabidrag till en konunun för kostnaden. Denna form bör enligt min mening i förstahand utnyttjas när inte samfliga kommuner i samma landsting träffat avtal medlandstinget om övertagande av huvudmannaskapet för en eller flera insatserenligt lagen. Jag ser emellertid inga hinder mot att bidrag övergångsvis lämnasfrån även i de fall då samtliga kommuner övertar ansvaret för verksamheten.I detta fall torde dock skatteväxling vara att föredra. Under alla förhållandenbör - som jag återkommer till senare - skatteväxling ha genomförts 1996. Kommunemasoch landstingens ansvar bör omfatta dem som är bosatta i kommunen respektivelandtingsområdet. Likaså bör kommunema och landstingen ha etl ansvar för att getillfälliga stöd- och serviceinsatser till personer som tillhör lagenspersonkrets och som vistas i kommunen eller landstingsområdet under en kortaretid. Detla motsvarar vad som gäller enligt omsorgslagen. Enavgörande fömtsättning för att en person med omfattande funktionshinder skallkunna bosätta sig i en annan kommun och i förekommande fall i ett annatlandstingsområde, är ofta att personen är tillförsäkrad stöd- ochserviceinsatser på den nya orten. Det gäller särskilt för personer som behöverbo i en bostad med särskild service, men det kan också vara fråga om behov avandra insatser t.ex. sådan personlig assistans som kommunen svarar för ochdaglig verksamhet. föreslår därför att en person, som intebor i ett landstingsområde respektive en kommun, skall ges en lagfäst rätt attfå sin ansökan om särskilda insatser enligt den nya lagen behandlad på sammavillkor som en ansökan från en person som bor där. emellertidatt del är olämpligt att utvidga kommunemas och landstingens ansvarsområde pådet sätt som utredningen föreslagit. Däremot bör den enskilde på förhand avinflyttningskommunen kurma få ett besked om sin rätt till insatser enligt lagen.Den enskildes avsikt att flytta till en annan kommun bör vara helt klar. Denenskilde bör alltså inte kunna begära besked på förhand från flera kommuner församma tid. En ansökan om förhandsbesked bör behandlas på samma villkor som omhan var bosatt i landstingsområdet respektive kommunen. Om rätt till en vissinsats bedöms att föreligga, bör respektive kommunen ges enskyldighet att utan dröjsmål planera och förbereda för att tillgodose denenskildes behov av stöd och service. Skyldigheten att faktiskt tillhandahållaen insats bör inträda då personen flyttat till konununen respektivelandstingsområdet. Ettförhandsbesked bör, i enlighet med vad lagrådet förordat, vara giltigt sexmånader räknat från den dag då den eller de insatser som beskedet omfattar blirtillgängliga för den enskilde. 1992/93:159 Bilaga I Mittförslag: Verksamheten enligt den nya lagen skall vara grandad på respekt förden enskildes självbestämmande och integritet. Den enskilde skall ges störstamöjliga inflytande och medbestämmande över det stöd som ges. Särskildainsatser skall ges på den enskildes egen begäran. Om han eller hon är under 15år eller uppenbart saknar förmåga att på egen hand ta ställning i frågan skallinsatserna ges på begäran av vårdnadshavare, god man, förmyndare ellerförvaltare. Landstingenoch kommunema skall på den enskildes begäran upprätta individuella planer varibeslutade och planerade insatser redovisas. Kommunemaskall samverka med organisationer som företräder funktionshindrade. Handikapputredningensförslag: Utredningen föreslår att de individuella planerna skall tillställasförsäkringskassan. 1 övrigt överensstämmer mitt förslag med utredningens. Remissinstanserna: Av deinstanser som yttrat sig om de individuella planeraa är flertalet kritiska motutredningens förslag att de skall tillställas . 1 övrigadelar godtar remissinstanseraa utredningens förslag. Skälen för mitt förslag:Syftet med de särskilda insatseraa enligt den nya lagen är att främja svårtfunktionshindrades utveckling till ett så självständigt och oberoende liv sommöjligt. De särskilda insatseraa skall vara grandade på respekt för denenskildes rätt att bestämma över sig själv och över sina egna angelägenheter. Beträffandeden särskilda insatsen personlig assistans faller det sig helt naturligt attden enskilde gesett mycket stort inflytande över det stöd som ges. 1 fråga om andra Prop.1992/93:159 insatser enligt lagen behöver den enskildes inflytande och självbestäm- BUaga 1 mande enligt min uppfattning uppmärksammas särskilt. Jaganser att insatsema enligt lagen enbart skall ges på begäran av den enskildesjälv. Undantag skall bara kunna göras i fråga om den som på grand av sinungdom har vårdnadshavare som har rätt och skyldighet att bestämma i baraetsangelägenheter samt i fråga om personer som uppenbart saknar förmåga att taställning i frågan. Insatseraa skall då kunna ges på begäran av den enskildesvårdnadshavare, god man, förmyndare eller förvaltare. Jag vill understryka attdet i de senare fallen krävs en mycket stor lyhördhet och respekt för deönskemål som den enskilde ger uttryck för. Handikapputrednigenföreslår att den enskilde skall ha rätt att få en individuell plan förinsatseraa enligt lagen. Enligt utredningens förslag skall planen kunnatillställas . Syftet är att skall verka föratt insatser görs enligt planen. Föregen del anser jag att den enskilde skall ha rätt att få en individuell plansom beskriver beslutade och planerade insatser. Därigenom kan den enskilde gesett inflytande över de åtgärder som planeras och få en överblick över när olikainsatser skall komma i fråga. Planen bör utgå från den enskildes egna mål,intressen och önskemål. Den bör omfatta olika behov som kan tillgodoses genominsatser från flera kompetensområden. Jag anser vidare att planen bör utformasså att den ger möjlighet till uppföljning och förändringar och att den skallomprövas fortlöpande. Enviktig fråga i samband med planeringen av de särskilda insatseraa är densamverkan som kan komma i fråga mellan olika instanser och verksamheter. Jaganser att den enskildes uppfattning om samverkan mellan olika verksamheter medfördel bör redovisas i planen. Planen bör också på begäran av den enskildeeller hans företrädare, t.ex. vårdnadshavare eller god man, kunna utväxlasmellan olika verksamheter som ger stöd för den enskilde. 1 likhet med flertaletremissinstanser som yttrat sig i frågan finner jag däremot inte skäl att försäkringskassanskall ha en samordnande roll i sammanhanget. En sådan uppgift är inte naturligför försäkringskassoma med hänsyn till deras resurser och kompetens ochförfarandet skulle enligt min uppfattning medföra en oklarhet iansvarförhållandena. Tillsynsmyndigheteraahar enligt min uppfattning en viktig uppgift i att följa upp och utvärdera hurarbetet med de individuella planema utvecklas. Jagser det som en självklarhet att handikapporganisationeraa fortlöpande gesmöjlighet att lämna förslag och att ge synpunkter på hur verksamheten enligtlagen läggs upp och bedrivs. Därigenom tillförs också huvudmannen viktigakunskaper och åsikter som funktionshindrade har. Det är kommunema somskall ha ansvaret för merparten av insatsema enligt lagen. En skyldighet attsamverka med handikapporganisationema bör därför åvila dessa. Samarbetet börkunna organiseras på olika sätt. 7 1992/93. 1 samL Nr 159 Närmareformer bör bestämmas av huvudmannen och organisationeraa tillsammans. Det ärenligt min mening naturligt att också landstingen samverkar medhandikapporganisationema kring framför allt råd- och stödinsatser som de svararför. Detta behöver emellertid inte regleras i lagen. 1992/93:159 Bilaga 1 3.5Avgifter för stöd och service Mittförslag: Avgifter skall bara i vissa fall kunna tas ut för insatser enligt dennya lagen. Av dem som enligt beslut av allmän försäkringskassa är berättigadeatt få assistansersättning får avgift för biträde av personlig assistent tas utinom ramen för sådan ersättning. I vissa fall får avgifter tas ut för bostad,fritidsverksamhet och kulturella aktiviteter. Föräldrartill bam och ungdomar som får omvårdnad i familje hem eller bostad med särskild service skall i skälig utsträckning bidra till kostnader för omvårdnad. Kommunen får i sådana fall uppbära underhållsbidrag för baraet. Utredningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt. Remissinstansema: Statenshandikappråd anser att tjänster och hjälpmedel som är relaterade tillfunktionsnedsätlningen skall vara avgiftsfria. RFV liksom HCK, DHR, FUB m.fl.handikapporganisationer instämmer i utgångspunkten att ingen skall behövabetala för sitt funktionshinder utan kostnaderaa skall delas av alla. Någraremissinstanser påtalar behovet av ett integrerat högkostnadsskydd ochförändrade regler för handikappersättningen. FUB anser att en spärrregelmotsvarande den nuvarande - att avgifteraa får för kalendermånad uppgå tillhögst av basbeloppet - är ofrånkomlig. FUB anser att den bör utformasså att den endast omfattar bostadskostnaderaa, vilka inte bör utgöra mer än 5 %av basbeloppet per kalendermånad. Landstingen iSödermanland, och . ochStockholms kommun menar all den enskildes problem med kostnader bör lösas påandra sätt än genom avgiftsbegränsningar. De möjligheter som tas upp är bl.a.högkostnadsskydd, utveckling av socialförsäkringssystemet och bistånd enligt 6§ socialtjänstlagen. Man pekar bl.a. på avgiftemas roll att förmedla korrrektinformation till konsumenten om vad varan/tjänsten kostar att producera. Iövrigt godtas utredningens förslag i huvudsak av de landsting och kommuner somhar berört frågan. Skälen för nutt förslag:Handikapputredningen redovisar i sitt slutbetänkande (SOU 1992:52) Ettsamhälle för alla flera undersökningar om funktionshindrades ekonomiskasituation. Utredningen konstaterar därvid att förekomsten av omfattandefunktionshinder ofta innebär att inkomsten är lägre än hos en genomsnittligperson och att utgiftsbehovet är högre. Riksdagenhar fattat beslut med anledning av förslagen i pro- Prop. 1992/93:159positionen 1992/93:129 om avgifter inom äldre och handikappomsorgen Bilaga 1(bet. 1992/93:SoUl2, rskr. 1992/93:119). Bakgmnden till förslagen ipropositionen är Ädel-reformen, som bl.a. innebär att kommunema fr.o.m. den 1januari 1992 har övertagit 30 000 platser vid sjukhem från landstingen.Riksdagens beslut innebär att de kommunala avgifteraa för hjälp i hemmet,service och omvårdnad samt boende skall bestämmas så att enskilda får kvartillräckliga medel för sina personliga behov. Avgiftema skall vidare varaskäliga och får inte överstiga kommunens självkostnad. Genom beslutet kommerden nuvarande särskilda bestämmelsen i socialtjänstlagen om avgift förhelinackordering i en särskild boendeform att upphävas. De nya avgiftsreglematräder i kraft . Somjag anmälde i prop. 1992/93:129 avserregeringen att uppdra åt och att noga följautvecklingen och utformningen av kommuneraas avgiftssystem inom äldre-ochhandikappomsorgen. Jagvill i sammanhanget också påminna om att , med anledning av förslageni proposition 1992/93:134 om förändringar i de kommunala bostadsfilläggen förår 1993 m.m., beslutat om förbättringar av villkoren för det kommunalabostadstillägget (KBT). Beslutet innebär att kommunema får statsbidrag förbostadstillägg som täcker bostadskostnader som överstiger per månadmen som ej överstiger . Dessutom skall KBT utges medlägst men högst av pensionäremas bidragsberättigade bostadskostnad.Även dessa förändringar träder i kraft . (S 1990:04) avslutat sitt arbete ochavlämnat betänkandet (SOU 1992:129) Merkostnader vid sjukdom och handikapp.Kommittén föreslår bl.a. att en lägre nivå, som understiger den nu lägsta,skall införas inom handikappersättningen och benämnas merkostnadsersättning.Kommittén föreslår också införande av ett skydd mot höga kostnader vidsjukresor. 1 betänkandet lämnas även vissa förslag om förändrade regler vidinköp av speciallivsmedel. Kommittén har vidare fört diskussioner om bl.a.principema om kostnadsfria läkemedel och förbrakningsartiklar. Enviktig handikappolitisk princip är att mäimiskor inte skall ha merkostnader pågrand av funktionshinder. Det är enligt min mening angeläget att omfattandestödbehov på grand av funktionshinder inte medför en lägre levnadsstandard änden som gäller för personer som inte har motsvarande behov. Utgångspunkten bördärför vara att stöd och service som ges enligt den nya lagen skall varaavgiftsfri. Avgift för t.ex. måltid som serveras i anslutning till en insatsbör däremot kunna tas ut. Den bör vara skälig och inte överstiga konununenssjälvkostnad. Avgifterbör också kunna tas ut av huvudmannen för personlig assistans i den månassistansersättning ges från . Även för bostad, fritidsverksamhetoch kulturella aktiviteter bör avgifter i vissa fall få tas ut. Avgifter bör dåfå tas ut av dem som uppbär folkpension i form av hel förtidspension eller helålderspension och av dem som har inkomst av eget arbeteeller annan inkomst som i storlek kan jämföras Prop. 1992/93:159 med helförtidspension och hel ålderspension, exempelvis sjukpenning, BUaga 1betydande kapitalinkomster eller en kombination av inkomster som uppgår tillbelopp som ligger i närheten av eller överstiger de nämnda pensionema. Deavgifter som tas ut måste vara skäliga och de får inte överstiga kommunenssjälvkostnader. Enligtomsorgslagen får ta ut en skälig avgift för bostad och matkostnaderom den utvecklingsstörde bor på elevhem eller i grappbostäd och har iiUcomst aveget arbete eller förtidspension eller ålderspension. I förordningen (1986:565)om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. anges att deimaavgift per kalendermånad får uppgå till sammanlagt högst av basbeloppetenligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. En sådan regel kan enligt min meningknappast tillämpas för den som har bostad med särskild service enligt den nyalagen. Jag anser att den enskilde själv bör ansvara för sina matkostnader.Däremot bör en avgift kutma tas ut av huvudmannen för bostad. Avgiften bör avseden enskildes privata bostad. Den enskilde bör däremot inte ha kostnader förgemensamma utrymmen och personalutrymmen. De senare bör betraktas som del avden särskilda service och omvårdnad som skall ges i anslutning till bostaden.