prop · GG0338 · 1992-12-31 00:00:00 — Dels skall detinte som i gällande svensk rätt behöva vara den skadelidande själv som harvarit vårdslös; det skall räcka att någon som den skadelidande svarar för iskadeståndshänseende har varit vårdslös och därigenom medverkat till skadan (s.k.passiv identifikation). Vadförst gäller frågan om passiv identifikation torde den ha begränsad betydelsevid skadestånd för personskada. Den aktualiseras i allmänhet bara närskadestånd krävs enligt 5 kap. 2 § skadeståndslagen för förlust av underhållfrån en omkommen person som har varit medvållande till olyckan (jämför prop.1975:12 s. 133 f.). Enligt den nu gällande bestämmelsen i 6 kap. 1 § förstostycket tredje meningen skadeståndslagen kan i en sådan situation skadeståndtill efterlevande jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat tilldödsfallet. EG-direktivetsjämkningsregel skiljer sig från regeln i skadeståndslagen när det gällervilken grad av vårdslöshet hos den skadelidande som skall kunna leda till attersättning för personskada jämkas. Denna skillnad torde ha större praktiskbetydelse än regeln om passiv identifikation. Somhar nämnts i det föregående (avsnitt 2.1.1) skall en vårdslöshet vara av mycketallvarligt slag för att den skall kunna betecknas som grov. Endast när denskadelidandes handling vittnar om en betydande hänsynslöshet eller nonchalans, somhar medfört en avsevärd risk även för andra än honom själv, eller när han harvisat uppenbar likgiltighet för sitt egetliv eller sin egen hälsa, kan det enligt motiven Prop. 1992/93:38 bliaktuellt att jämka skadeståndet på den granden. Denna jämkningsmöjlighetaktualiseras därför endast sällan i praktiken. Enjämkningsregel enligt EG-direktivet ger alltså de skadelidande ett sämre skyddvid personskada än regeln i 6 kap. 1 § försto stycket skadeståndslagen. Fleraskäl tolar dock för att det vid produktskador bör vara möjligt att jämka pågrand av medvållande i större utsträckning än vad skadeståndslagen medger (jfrSOU 1979:79 s. 89 f.). Förhållandenaär i viss mån speciella på produktonsvarets område. Det är här fråga om striktansvar, inte som enligt skadeståndslagen ansvar på grand av vållande. Skadansdirekta orsak är ofta att den skadelidande har aktivt tagit befattning medprodukten på ett klart oaktsamt sätt (om också inte oaktsamheten kan betecknassom grov). Just genom att det enda vållande som har förekommit har legat hosden skadelidande, torde skadeståndslagens lösning te sig främmande för mångasuppfattning; skadan framstår i så väsentlig grad som själv-förvållad att denskadelidande inte rimligen borde kunna kräva fullt skadestånd så snart endefekt hos produkten medverkat till skadan. Behov av att jämka skadeståndet istörre utsträckning än som följer av skadeståndslagen föreligger särskilt raedhänsyn till s.k. instrak-tionsfel. Förhållandet kan exempelvis vara det atttillverkaren visserligen underlåtit att varna för vissa risker på sådant sättatt in-straktionsfel får anses föreligga men att i det särskilda fallet denskadelidande hade större möjligheter att bedöma risken. Kan i ett sådant fallden skadelidande likväl inte anses ha gjort sig skyldig till grov vårdslöshet,skulle han få full ersättning. Inte sällan kan den rimliga lösningen i ställetsynas vara att parterna delar risken för den uppkomna skadan. Vidareär det ju så att det strikta produktansvaret, som införs genomproduktansvarslagen, ger de skadelidande ett starkare skydd än det tidigare culpaansvaret.Ora en mer vidsträckt jämkningsmöjlighet införs som en del i detregelsystemet, kan reformen totalt sett ändå ses som en förbättring för deskadelidande i förhållande till det tidigare rättsläget. Slutligennoterar jag också att skadeståndslagens bestämmelse om jämkning vid personskadaär närmast unik, sedd i ett internationellt perspektiv. Inte ens våra nordiskagrannländer har begränsat jämkningsmöjligheteraa så snävt som vi har gjort. Vidöverläggningarna i tillstyrktes förslagettill jämkningsregel av företrädare för de flesta myndigheteraa ochorganisationerna. Kritiska synpunkter framfördes från företrädare förKonsumentverket och , som menade att de skadelidandes intressen inteblivit tillräckligt beaktade. Sammanfattningsvisvill jag säga att det visserligen medför en del nackdelar för de skadelidande,om man inför en jämkningsregel i produktonsvarslagenmed EG-direktivets innebörd, men att dessa Prop. 1992/93:38 nackdelar inteutgör så starka skäl mot en sådan reglering att den inte bör komma till stånd.Jag anser därför att produktonsvarslagen - i enlighet med önskemål -bör kompletteras med en särskild bestämmelse om jämkning på grand av denskadelidandes medvållande. Bestämmelsenkan lämpligen utformas efter förebild av skadeståndslagens bestämmelse omjämkning vid sakskada. Jag föreslår alltså att en ny paragraf förs in iproduktansvarslagen med den innebörden att om vållande på den skadelidandessida har medverkat till skadan, skadeståndet kan jämkas efter vad som ärskäligt. Enmotsvarande bestämmelse bör föras in i ellagen som komplement till de nyligenbeslutode reglerna i den lagen om produktonsvar (se avsnitt 1). Närdet gäller bestämmelseraas tillämpning, och särskilt bedömningen av vilkenjämkning som är skälig, torde man kunna falla tillbaka på motivuttolanden tillskadeståndslagens motsvarande bestämmelser (se prop. 1975:12 s. 172 f.) och denrättspraxis som har utbildats i anslutning till dem. Vad som sägs i motivenangående regeln om jämkning vid sakskada får i det nu förevarande sammanhangetintresse även för personskadornas del. Som där anförs är det särskilt tvåsynpunkter som bör vägleda vid skälighetsbedömningen, nämligen dels i vilkenmån båda parteraas beteende har påverkat skadans omfattning, dels hur enjämkning påverkar parteraas ekonomiska förhållanden. SomLagrådet har påpekat måste det beaktas att tillämpningen av jämkningsbestämmelsemakan påverkas av rättsutvecklingen inom EES samt att inte heller rättsläget iSverige vad gäller jämkning i situationer som liknar dem som aktualiseras i produktonsvarssamman-hangtorde vara helt klart i sina detaljer. Sålunda har olika meningar i fråganframförts i den juridiska litteraturen, se t.ex. , Om jämkning avskadestånd (1982) s. 108 f., och , Skadeståndsrätt, 4 uppl. s. 189 f.,1984 s. 148 f. och Juridisk 1991/92 nr 2 s. 252 f. Denföreslagna bestämmelsen i produktonsvarslagen kommer att aktualiseras bara närett skadeståndskrav skall bedömas med tillämpning av den lagen. Bestämmelsenblir en del av det regelsystem som skall tillämpas när produktansvarslagenåberopas som grand för en skadeståndstolan. Den skadelidande har emellertidfull frihet att i stället granda sin tolan på exempelvis skadeståndslagen (se prop.1990/91:197 s. 76 f.). Gör han det, skall skadeståndslagens bestämmelser omjämkning vid medvållande tillämpas, inte bestämmelsen i produktonsvarslagen.Om den produktansvarige har orsakat skadan genom vårdslöshet, kan denskadelidande således ha intresse av att åberopa skadeståndslagen i stället för produkt- ansvarslagenför att undgå att mötas av en invändning om medvållan- Prop. 1992/93:38 de. Det har inte ansetts medföra några beaktonsvärda nackdelaratt regelsystemen i skadeståndslagen och produktonsvarslagen på det sättet blirparallellt tillämpliga (se prop. 1990/91:197 s. 76 f.). Den bedömningenförändras inte, om produktonsvarslagen kommer att innehålla en särskildjämkningsbestämmelse som skiljer sig från motsvarande bestämmelser iskadeståndslagen. Det kan inte komma i fråga att inom ramen för dettolagstiftningsärende to upp spörsmålet huravida det finns anledning att ändra skadeståndslagensbestämmelser om jämkning på grand av den skadelidandes medvållande. Eneventuell ändring av dessa bestämmelser griper in i centrala delar av olikaersättningsrättsliga regelsystem. Som lagutskottet har anmärkt (se avsnitt2.1.1) måste den frågan därför ses i ett större sammanhang. 2.2 Importörsansvaret 2.2.1 Bakgrund Skadeståndsansvarig enligt den engelska versionen av EG-direktivetom produktonsvar är "the producer" (artikel 1). Begreppet "producer"definieras i direktivets artikel 3. I försto hand avses den som har tillverkatprodukten eller framträder som produktens tillverkare genom att sätto sitt namneller varamärke eller något annat kännetecken på produkten. Även andra personkategorierkan vara skadeståndsansvariga som "producer". Av särskilt intresse iförevarande sammanhang är den regel som finns i artikel 3 punkt 2. Regeln har följandelydelse: Uton att tillverkarens ansvar berörs skall den som förförsäljning, uthyrning, leasing eller annan form av distribution inom ramen försin näringsverksamhet importerar en produkt till gemenskapen betraktos somtillverkare i dette direktivs mening och skall vara ansvarig som entillverkare. Den svenska produktonsvarslagens motsvarande regel finns i6 § 2, som lyder: 6 § Skadeståndsskyldiga enligt denna lag är 2. den som har importerat produkten för att sätta den iomlopp här i landet, Under förhandlingaraa om EES-avtolet uppmärksammades direktivetsregel om importörens ansvar. Från EFTA-sidan gjordes gällande att regeln hadefått en utformning som kunde snedvrida konkurrensen vid import till EG:smedlemsländer. är nämligen att det bara ärden som importerar en produkt från ett Prop. landutonför gemenskapen som ådrar sig det strikto produktansvaret. Vidhandel mellan länder inom gemenskapen är importören inte ansvarig uton endastproducenten i exportlandet. ett som behöverimportera en produkt och har att välja mellan två i övrigtlikvärdiga alteraativ, av vilka det ena är en produkt från ett annat EG-landoch det andra en produkt från ett land utonför EG, föredrar antogligendet förstnämnda alteraativet, eftersom han då undgår det strikto produktonsvaret.På detto sätt, har man menat, snedvrider EG-direktivets regel om importörens ansvar konkurrensen till fördelför företogen inom EG. Förhandlingamai denna fråga syftade till en överenskommelse som skulle iimebära attimportörsansvaret togs bort vid handel mellan ett och ett EFTA-land ochvid handel mellan EFTA-länder. En sådan ordning skulle dock ha kunnat medföranackdelar för de skadelidande. Syftet med regeln om importörens ansvar ärnämligen att den skadelidande skall kunna vända sig mot importören med sittskadeståndskrav i stället för att vara tvungen att to kontakt med entillverkare i ett annat land. Om importörsansvaret avskaffas, behövs regler omdomsrätt och domsverkställighet som gör den utländske tillverkaren åtkomlig förden skadelidande. Sådanaregler finns för EG-länderaas vidkommande i Brysselkonventionen den 27september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar påprivaträttens område. EG:s och EFTA:s medlemsländer antog i den 16september 1988 en parallellkonvention till Brysselkonventionen. Genom Luganokonventionenhar således tillskapats de regler som erfordras för att importörens produktonsvarskall kunna tas bort vid handel inom EES-området. BilagaIII till EES-avtolet innehåller de överenskommelser som har träffats angåendedirektivet om produktansvar. Punkten a handlar om importörens ansvar ochlyder: Ifråga om importörens ansvar enligt artikel 3, punkt 2, skall följande varatillämpligt: i) Utonatt tillverkarens ansvar berörs skall den som för försäljning,uthyming, leasing eller annan form av distribution inom ramen för sinnäringsverksamhet importerar en produkt till EES vara ansvarig som entillverkare. ii) Detsammaär fillämpligt för import från en EFTA-stot till gemenskapeneller från gemenskapen till en EFTA-stot eller från en EFTA-stot till en annanEFTA-stot. Fråndet datum då om domstols behörighet och om verkställighet avdomar på privaträttens område av träder i kraft för någonEG-medlemsstot eller EFTA-stot skall den försto meningen i denna punkt ejlängre vara tillämplig mellan stoter som ratificerat konventionen i denutsträckning som en nationell dom till förmån för den skadelidande på grandvalav sådana ratificeringarär verkställbar mot fill verkaren eller im- Prop. 1992/93:38 portören enligt punkt 1. iii) och får sinsemellan avståfrån att Luganokonventionenhar undertecknats av sexton av EFTA:s och EG:s medlemsländer. De som inte harundertecknat konventionen är och . Inte heller , somnumera är medlem av EFTA, har gjort det. Konventionen trädde i kraft den 1januari 1992. Den har ratificerats av , , ,, och . 1991/92:128 har regeringen föreslagit att godkänna Luganokonventionenoch anto förslag till lagar med anledning av tillträde tillkonventionen. Propositionen antogs av (bet. 1991/92:LU36,rskr. 1991/92:294; jfr SFS 1992:794-800). Regeringen har den 10 september 1992beslutot att skall ratificera konventionen och att lagstiftningen medanledning av tillträdet till konventionen skall träda i kraft den I januari1993 (SFS 1992:973). 2.2.2 Nya regler om importörsansvaret Mittförslag: Produktansvarslagens bestämmelse om importörens ansvar (6 § 2) ändrasså att skadeståndsskyldigheten åvilar dels den som har importerat produktentill EES, dels den som har importerat produkten från en EFTA-stot till EGeller från EG till en EFTA-stot eller från en EFTA-stot till en annanEFTA-stot. Ansvaret enligt denna regel vid import mellan länder inom EES somhar ratificerat skall dock inte gälla, om en dom iimportlandet till förmån för den skadelidande mot någon annan skadeståndsskyldigenligt 6 § produktonsvarslagen är verkstollbar enligt konventionen i den statdär den skadeståndsskyldige har hemvist. Bestämmelseni 7 § om ansvaret för s.k. anonyma produkter ändras så att den stämmer överensmed de nya reglema om importörsansvaret. Någonregel om importörens ansvar införs inte i ellagen. Skälenför mitt förslag: undertecknades , Avtolet skallratificeras av EFTA:s och EG:s medlemsstoter samt EG innan det kan träda ikraft. Den avser att genomföra ratificeringsprocessen förSveriges vidkommande så snabbt som möjligt. Jag utgår från att alla övrigaavtalsparter har samma inställning. Min utgångspunkt är därför att avtaletskall kunna träda ikraft som planerat . Tilldetto datum skall vi därför ha genomfört de lagstiftningsåtgärder som vi har åtogitoss genom avtolet. Bland dessa åtoganden ingår att införa lagregler om produktonsvari enlighet med EG:s direktiv därom. Detto har vi fullgjort genom produktonsvarslagen,som kompletteras med de ändringar i ellagen som har beslutot omefter förslag av regeringen i prop. 1991/92:135 om produktonsvar för skadororsakade av elektrisk ström (se SFS 1992:668). Påproduktonsvarets område återstår nu att vidto de åtgärder som erfordras för attden särskilda överenskommelsen om importörsansvaret i bilaga IIIskall införlivas med svensk rätt. Överenskommelsensyftor till att utvidga det undantog från importörsansvaret som gäller vidhandel inom EG till att gälla inom hela EES. I bilagan till hardetta uttryckts så att ansvaret skall åvila den som importerar en produkt tillEES. Utvidgningen av undantoget har emellertid gjorts avhängig av att Luganokonvenfionensregler om domsrätt och om verkställighet av domar är tillämpliga. Dessa reglerger nämligen den skadelidande goda möjligheter att få sin tolan prövad i sitteget land genom en dom som kan verkställas mot någon som är producent i EG-direktivetsmening och därmed skadeståndsskyldig eller mot den som har importerat produktentill EES. Detto villkor har i bilagan formulerats så att importören är ansvarigvid import mellan EFTA-stoter och EG och mellan EFTA-stoter inbördes, varefterdenna regel har försetts med ett undantog för sådana situationer där det finns föratsättningarför den skadelidande att genom regler om domsrätt och domsverk-stollighetgöra sitt skadeståndskrav gällande mot den som har tillverkat produkten ellermot den som har importerat den till EES. Regleringenhar alltså blivit tämligen invecklad. Det är emellertid svårt att se hur denskulle ha kunnat göras enklare. Under alla förhållanden har vi nu åtogit ossatt genomföra regleringen i vår nationella lagstiftning. Det naturliga sättetatt göra det är genom att ändra bestämmelsen om importörens ansvar i 6 § 2produktansvarslagen. Jag föreslår alltså att den paragrafen formuleras om medhänsyn fill innehållet i bilaga III till EES-avtolet. Vidöverläggningama i tillstyrktes ellerlämnades den föreslagna regleringen av importörsansvaret i stort sett utanerinran av samtliga företrädare för myndigheter och organisationer. Vid den fortsättoberedningen i departementet har den nya regeln utformats något annorlunda än idet utkast som då diskuterades. Textentill bilaga III i EES-avtolet är något oklar och kan inte direkt översättastill svensk lag. I sak innebär mitt förslag den ändringen jämfört med dennuvarande lydelsen av 6 § 2 produktonsvarslagen att enimportör inom EES i vissa fall kan undgå det strikto produkt- Prop.1992/93:38 ansvaret. En föratsättning härför är att en dom i importlandet tillförmån för den skadelidande mot någon annan som är skadeståndsskyldig enligt 6§ produktonsvarslagen är verkställbar enligt i den stot därden skadeståndsskyldige har hemvist. Först när alla länder i EES har tillträtt konventionen fårundantoget från regleraa om importörens ansvar fullt genomslag. Den särskilda regleringenav importörsansvaret som jag nu föreslår är att se som en övergångslösning i avvaktonpå detto. De nya regler om importörsansvaret som jag föreslårföranleder en anpassning av bestämmelsen i 7 § produktonsvarslagen om ansvaret förs.k. De regler om produktonsvar för skador orsakade avelektrisk ström sora har beslutot om efter förslag i prop.1991/92:135 ansluter nära till regleringen i produktonsvarslagen (se SFS 1992:668).1 fråga om vem som skall vara skadeståndsskyldig finns dock - åtminstoneformellt - en skillnad. Enligt den föreslagna 4 a § ellagen skallproduktansvaret åvila den som innehar en elektrisk anläggning med egengenerator eller transformator. Något importörsansvar föreslås inte. Härom sägs i propositionen bl.a. följande (prop. 1991/92:135, s. 19 f.). Den elektricitet som frågan nu gäller frambringas genomkraftproduktion i särskilda anläggningar. Huvuddelen av den elkraft som användsi produceras här. Det förekommer dock såväl export som import avelektrisk ström. kan det interaationella utbytet väntos öka. EG harintentioner på att genomföra en fri marknad för el. I produceras el nutill störsto delen med kärnkraft och vattenkraft. Däratöver finnselproduktionskapacitet i kraft värme, industriellt mottryck, oljekondens ochgasturbiner. På elmarknaden fmns företog som huvudsakligen producerarkraft för grossistférsäljning till storförbrakare. Dessa producenter säljer sinkraft till återförsäljare och stora industrikunder. Detoljdistribution ut tillslutkunderna, dvs. hushåll, mindre industrier, servicesektora m.fl., skerfrämst genom distributörer. Många producenter har egen distribufion och mångadistributörer har egen produktion, dvs. marknaden är delvis vertikaltintegrerad. Det finns också industriföretog med egen kraftproduktion. De gällande skadeståndsregleraa i ellagen innebär attskadeståndsskyldigheten i praktiken läggs på eldistributören för skador somvållas av ström från en vanlig lågspänningsanläggning. Det är från dennes anläggningmed egen generator eller transformator som den skadevål- utredning som låg till grand för propositionen kom man fram till attdistributören måste omfattos också av produktonsvaret, om den levereradeströmmen har säkerhetsbrister som vållar skada. Även i detto fall kommer den skadevållandeströmmen från dennes anläggning med egen generator eller transformator.Strömmen måste anses vara satt i omlopp av honom, när den lämnar hans anläggning.Även om kraften köps från en producent, omvandlas den i transformatorn ochnågon möjlighet att identifiera viss elektrisk ström i nätet finns inte. Mankan därför inte se distributören som enbart återförsäljare av en tillverkadprodukt. Någonsärskild regel om ansvar för importörer är inte motiverad med hänsyn tillomöjligheten att identifiera viss elektrisk ström i nätet. Import av elkraftsker inte i sådana former att det kan bli fråga om enbart återförsäljning av enutomlands tillverkad produkt. Eftersomdet således inte föreslås någon regel om importörsansvar i ellagen, behöverbilaga III i EES-avtolet inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd med avseendepå skadeståndsansvaret för elektrisk ström. Produktonsvarslagenskall enligt beslut träda i kraft . Samma dagskall de beslutade lagändringaraa om produktonsvar för skador orsakade avelektrisk ström träda i kraft (se SFS 1992:668). Uppenbarligen bör sammaikraftträdandedatum gälla för de lagändringar rörande jämkning på grand av medvållandesom jag nu föreslår. Denya regleraa om importörsansvaret är föranledda av EES-avtolet och bör träda ikraft som det avtolet. Bestämmelserom när EES-avtolet skall träda i kraft finns i artikel 129.3 i avtolet.Paragrafen har följande lydelse: Dettoavtol träder i kraft , under föratsättning att alla avtolsslutondeparter har deponerat sina ratifikations- eller godkännandeinstrament före dendagen. Efter nämnda dag träder detto avtol i kraft den försto dagen i den andramånaden som följer efter den sisto anmälan. Den slutliga tidpunkten för ensådan anmälan skall vara . Etter den dagen skall de avtolsslutondepartema sammankalla en diplomatkonferens för att bedöma läget. Detkan inte uteslutos att EES-avtolet kommer att träda i kraft senare än den 1januari 1993. Regeringen bör därför bemyndigas att bestämma när de nya reglemaom importörsansvaret skall träda i kraft. Enligten övergångsbestämmelse till produktonsvarslagen skall den lagen inte tillämpasmot någon som har satt den skadegörande produkten i omlopp föreikraftträdandet. finnsi den beslutode lagen om ändring i ellagen. 1992/93:38princip bör gälla även för de nu föreslagna ändringaraa i dessa lagar. 2.4 Kostnader och resursbehov Jagkan inte föratse några nämnvärda kostnader eller resursbehov till följd avlagförslagen, vare sig för det allmänna eller för någon enskild. Ienlighet med vad jag har anfört har inom upprättotsförslag till 1. lag om ändring i produktansvarslagen (1992:18), 2. lag om ändring i lagen (1992:668) om ändring ilagen (1902:71 s.I), innefattonde vissa bestämmelser om elektriskaanläggningar. Beträffandelagförslag 2 har jag samrått med chefen för . Lagrådet hargranskat lagförslagen. 4.1 Förslaget till lag om ändring iproduktansvarslagen Skadeståndsskyldigaenligt denna lag är 1. den som har tillverkat, frambringat eller insamlatden skadegörande produkten, 2. den som har importerat produkten till Europeiskaekonomiska samarbetsområdet för att sätta den i omlopp där, 3. den som för att sätta produkten i omlopp harimporterat den från en stat som ingår i (EFTA-stat) till Europeiska gemenskapen (EG) eller från EG till en EFTA-stateller från en EFTA-stat till en annan EFTA-stat, och 4. den som har marknadsfört produkten som sin genomatt förse den med sitt namn eller varamärke eller något annat särskiljandekännetecken. Förstastycket 3 gäller inte vid import mellan stater som har ratificerat konventionenden om domstols behörighet och om verkställighet av domar påprivaträttens område, om en dom i importlandet till den skadelidandes förmånmot någon som är skadeståndsskyldig enligt första stycket 1, 2 eller 4 ärverkställbar enligt konventionen i den stat där den skadeståndsskyldige harhemvist. I 6 § har den tidigarepunkt 2 ersatts av två nya punkter, punktema Prop. 1992/93:38 2 och 3, varvidden tidigare punkt 3 har blivit punkt 4. Vidare har paragrafen fått ett nyttandra stycke. Ändringama, som är föranledda av EES-avtolet, har kommenterats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen. Paragrafeninnehåller de grandläggande bestämmelseraa om vem som är skadeståndsansvarigenligt produktonsvarslagen. Ansvarig är i försto hand den som har tillverkatden skadegörande produkten. Som ett komplement till den regeln finns regler omatt också den som har importerat produkten kan vara skadeståndsskyldig. Reglemaom importörens skadeståndsskyldighet har tillkommit för att den skadelidandealltid skall ha någon i sitt eget land att vända sig mot med sitt krav.