prop · GF032 · 1992-01-01 00:00:00 — Utskottet underströk vidare att man uttalat att det var angeläget att vid sidan av traditionell behandling även försöka ta tillvara de pedagogiska och andra effekter som utbildningsprogram av olika slag kan ge. Utskottet framhöll att någon särskild lagstiftning inte krävdes för att öppna möjligheter att förena skyddstillsyn med föreskrifter om deltagande i sådan utbildning och att det inom kriminalvården redan fanns utvecklade kurser och erfarenheter från området. Enligt utskottets mening borde verksamheten av det här slaget kunna ges en väsentligt bredare tillämpning och i det arbetet hade , motororganisationerna och andra folkrörelser en viktig uppgift både när det gäller att utveckla kursmaterial och genom att aktivt delta i genomförandet av verksamheten (1989/90:JuU2 s. 24 och 26). i rattfyllerimålen har en stor betydelse när det gäller förutsättningarna för domstolen att döma till skyddstillsyn med föreskrift om behandling eller utbildning. Behovet av och möjligheterna till att förena en skyddstillsynsdom med särskilda förskrifter kan prövas i samband med personutredningen och då förankras hos den tilltalade och berörda vårdgivare samt andra som skall svara för vård och behandling eller utbildning i exempelvis s.k. rattfälleprogram. Domstolen får genom personutredningen information om vad skyddstillsynen kommer att innebära i det enskilda fallet. I den mån domstolarna väljer att döma till skyddstillsyn för grovt rattfylleri har de också behov av personutredning som redovisar möjligheterna till behandling mot alkoholproblem och utbildning i alkoholfrågor m. m. i det enskilda fallet. 2.2 När skall särskild personutredning inhämtas? Mitt förslag: Nuvarande regler om personundersökning ersätts med en föreskrift om att domstolen skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, om det i ett brottmål behövs en särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt brottslighet. Något yttrande behöver dock inte inhämtas, om domstolen redan har tillräcklig utredning eller inhämtar sådan på annat sätt. Det obligatoriska kravet på personundersökning vid vissa påföljder avskaffas. Promemorians förslag överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran i denna del. Några remissinstanser anser att domstolen skall vara skyldig att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten för att kunna döma till skyddstillsyn. Skälen för mitt förslag: Den kriminalpolitiska utvecklingen efter BrBs ikraftträdande har medfört ganska omfattande ändringar i påföljdssystemet. De tidsobestämda påföljderna ungdomsfängelse och internering har avskaffats som strävandena generellt sett har gått i riktning mot minskad användning av fängelsestraffet. Denna utveckling har även påverkat inställningen till personutredning i brottmål. Slopandet av kravet på personundersökning vid villkorlig dom är ett exempel på detta (jfr prop. 1978/79: 76). I promemorian görs bedömningen att personundersökning också ofta framstår som överflödig i fall då det står klart att ett längre fängelsestraff måste ådömas oavsett de personliga förhållandena liksom när det gäller utlänningar utan anknytning till . I andra fall torde personutredningen kunna göras betydligt enklare än vad som är normalt inom ramen för det nuvarande personundersökningsinstitutet. Å andra sidan har påföljden skyddstillsyn utvecklats till att omfatta kontraktsvård, samhällstjänst samt olika andra former av föreskrifter om behandling m.m. Denna utveckling har ökat domstolarnas behov av personutredning. När det gäller kontraktsvård och samhällstjänst krävs ofta en omfattande personutredning innan domstolen kan döma till sådan påföljd. Enligt 46 kap. 9 § skall -- om brottet är sådant att annan påföljd än böter synes kunna ifrågakomma eller om det finns särskild anledning till det -- utredning förebringas rörande straff som tidigare ådömts den tilltalade samt angående hans levnadsomständigheter och de förhållanden som kan antas vara av betydelse. I promemorian redogörs för vissa typfall vid vilka domstolen i allmänhet vid påföljdsbestämningen bör vara betjänt av någon form av kvalificerad och aktuell personutredning. Dessa är: a) vid vissa typer av förstagångsbrott när skyddstillsyn kan komma i fråga, vare sig alternativet är villkorlig dom eller fängelse; b) vid återfall, när den tidigare påföljden är skyddstillsyn eller villkorlig dom; c) vid återfall, när den tidigare påföljden är fängelse men det nya brottet och omständigheterna i övrigt är sådana att skyddstillsyn eller villkorlig dom kan övervägas; d) när omständigheterna tyder på att överlämnande till särskild vård bör övervägas; e) när fängelse är den normala påföljden men där det finns skäl att anta att den tilltalades personliga förhållanden med styrka talar för att annan påföljd väljs; f) i vissa fall när det visserligen står klart att fängelse skall ådömas men en närmare utredning rörande den tilltalades personliga förhållanden kan få betydelse för straffets längd (jfr 29 kap. 5 § BrB). De remissinstanser som berört denna fråga har instämt i att det behövs en kvalificerad personutredning i de uppräknade fallen. För egen del anser jag att de uppräknade typfallen i stort täcker de fall då domstolen normalt kan tänkas ha behov av en kvalificerad personutredning. I fall när det står klart att domstolen skall döma till ett längre fängelsestraff torde det enligt min mening normalt inte krävas någon särskild personutredning, om det inte finns anledning att anta att det föreligger sådana omständigheter som avses i 29 kap. 5 § BrB som kan ha betydelse för fängelsestraffets längd. I promemorian görs bedömningen att ett system där domstolarna själva i betydande utsträckning svarar för personutredningen är förenad med nackdelar från både praktiska och principiella synpunkter. Med en sådan ordning skulle det enligt promemorian otvivelaktigt föreligga avsevärd risk för att domstolarnas underlag blir bristfälligt. Det kan exempelvis inte komma i fråga att enbart hålla sig till uppgifter som den misstänkte lämnar vid huvudförhandlingen. Mot en sådan ordning talar dels behovet av att i viss utsträckning kontrollera uppgifterna, dels svårigheterna att vid en i princip offentlig rättegång skapa goda förutsättningar för ett tillräckligt ingående uppgiftslämnande i ofta djupt personliga hänseenden. Därtill kommer den utveckling som skett av påföljden skyddstillsyn som jag redogjort för tidigare. Den kompetens som finns inom frivården när det gäller verkställigheten av skyddstillsynsdomar och eventuella föreskrifter som förenas med domen kan domstolen inte tillgodogöra sig om inte frivårdsmyndigheten får tillfälle att yttra sig. Bl.a. detta talar enligt promemorian med styrka för att frivården bör få ett större ansvar för personutredningen än vad som gäller , då de flesta personundersökningarna utförs av utredare utanför frivårdsorganisationen. En stor majoritet av remissinstanserna delar denna uppfattning. Även jag anser att frivården bör få ett vidgat ansvar för personutredningen i brottmål. Som påpekas i promemorian skulle domstolarna knappast kunna åläggas någon mera detaljerad och långtgående utredningsplikt utom huvudförhandlingen. Det ligger i domstolarnas och parternas intresse att personutredningen är koncentrerad och vederhäftig. Lika fall skall naturligtvis även när det gäller personutredning behandlas lika. Detta förutsätter att den utförs av kvalificerad personal med erfarenhet bl.a. av domstolarnas praxis och behov av utredning. Det sagda innebär, som påpekas i promemorian, att man även behöver yrkesmässigt utförda personutredningar av det slag som personundersökningar och yttrande från en frivårdsmyndighet utgör. Om den misstänkte står under övervakning eller om övervakningen har upphört, inhämtar domstolarna tämligen regelmässigt yttranden från frivårdsmyndigheten (se 25 § frivårdsförordningen 1983: 250) i stället för att förordna om en personundersökning. Den misstänkte är då känd hos myndigheten och yttrandet innehåller en kort redogörelse för den misstänktes aktuella förhållanden och ofta ett påföljdsförslag. Enligt promemorian svarar dessa yttranden till innehåll och omfattning i de flesta fall väl mot domstolarnas behov av särskild personutredning i de fall då läkarundersökning eller särskilda yttranden inte är föreskrivet eller annars påkallat. Ingen remissinstans har haft någon annan uppfattning. Yttrandena bygger i allmänhet på att en personundersökning har utförts i samband med den tidigare lagföringen. Yttrandet blir därför en påbyggnad till den tidigare personutredningen som regelmässigt finns tillgänglig för domstolen och frivårdsmyndigheten. I promemorian föreslås att personundersökningsinstitutet i sin nuvarande form ersätts med ett system där frivårdsmyndigheterna får till uppgift att avge yttranden inte bara beträffande sina aktuella klienter utan även beträffande andra. En stor majoritet av remissinstanserna har ställt sig bakom förslaget. Även jag är av den uppfattningen att yttranden från frivårdsmyndigheten väl kan fylla domstolarnas behov av underlag för sina beslut i påföljdsfrågor. Ett yttrande i ett fall där tidigare personutredning inte finns måste naturligtvis vara mer allsidigt till sitt innehåll än de nuvarande yttrandena enligt 25 § frivårdsförordningen. Ett system med yttranden från frivårdsmyndigheterna bör emellertid enligt min mening, inte minst tack vare frivårdsmyndighetens höga kompetens, kunna bli mindre formbundet än det nuvarande personundersökningsinstitutet. Därmed kan personutredningens innehåll och omfattning anpassas ytterligare till behovet i det enskilda fallet. Obligatoriska regler om yttrande? Enligt 2 § LPU får ingen dömas till fängelse eller mer eller till skyddstillsyn eller överlämnas till särskild vård utan att personundersökning har ägt rum. En personundersökning krävs dock inte, om någon annan motsvarande utredning finns tillgänglig för rätten. Jag har tidigare med utgångspunkt från promemorieförslaget angett sex typfall då det i allmänhet är motiverat att inhämta särskild personutredning. En annan fråga är emellertid i vilka fall det bör vara i princip obligatoriskt att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Beträffande överlämnande till särskild vård anges i samtliga fall i lag vilka yttranden eller läkarundersökningar som krävs för att överlämnande skall få ske. Sådan personutredning är i allmänhet tillräcklig för att man skall kunna bedöma påföljdsfrågan och detta även om annan påföljd trots allt skulle komma i fråga. I likhet med vad som föreslås i promemorian och som tillstyrkts eller lämnats utan erinran av en bred majoritet av remissinstanserna anser jag därför att det nuvarande obligatoriet för sådana fall kan tas bort. Som skäl för att välja skyddstillsyn som påföljd skall rätten beakta om det finns anledning att anta att den påföljden kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet (30 kap. 9 § första stycket BrB). Skyddstillsyn anses vara utesluten endast om det helt saknas anledning att anta att påföljden kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet (prop. 1987/88: 120 s. 105). Rätten behöver vid skyddstillsynsdomar regelmässigt en utredning om den misstänktes personliga förhållanden. Det är, såsom framhålls i promemorian, i allmänhet inte tillräckligt att domstolen endast lägger anteckningar i förundersökningsprotokollet och eventuella registerutdrag samt uppgifter av den misstänkte vid huvudförhandlingen till grund för sin bedömning. I promemorian framhålls dessutom att frivårdsmyndigheten genom att ge en beskrivning av vad en övervakning eller särskilda föreskrifter kan komma att innebära i det enskilda fallet kan ge domstolen ytterligare grund för sitt ställningstagande i påföljdsfrågan. Som jag påpekat tidigare förutsätter de nya varianterna av skyddstillsyn -- kontraktsvård och samhällstjänst -- att domstolen har en kvalificerad utredning om förutsättningarna för verkställigheten av en sådan skyddstillsyn. Enligt förslaget i promemorian avskaffas visserligen den obligatoriska skyldigheten att företa personundersökning vid dom till skyddstillsyn. uttalas emellertid att principen bör vara att yttrande från frivårdsmyndigheten inhämtas i dessa fall. De flesta remissinstanserna har instämt i promemorians förslag men några remissinstanser anser att det bör vara formellt obligatoriskt med yttrande innan någon döms till skyddstillsyn. För egen del anser jag att övervägande skäl talar för att det inte heller vid skyddstillsyn bör vara formellt obligatoriskt att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Jag vill dock i sammanhanget stryka under att en domstol enligt mitt förslag alltid skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten då det behövs en särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt brottslighet. Enda undantaget härifrån gäller fall där domstolen på annat sätt fått tillgång till eller inhämtar en sådan utredning. Skillnaden mot nuvarande ordning är således i praktiken inte särskilt stor i det här avseendet. Om det nuvarande formella obligatoriet avskaffas bör emellertid domstolarna kunna handlägga vissa mål där valet av påföljd framstår som uppenbart, på ett enklare och smidigare sätt. I detta sammanhang finns det anledning att särskilt ta upp frågan om personutredning vid trafiknykterhetsbrott. Ett av de brott där det nuvarande kravet på personundersökning för att få döma till skyddstillsyn torde ha påverkat påföljdspraxis är de grova trafiknykterhetsbrotten. Särskilt vid vissa domstolar har det vid den typen av brott varit sällsynt att det förordnats om personundersökning. I praktiken har detta inneburit att domstolen redan på formella grunder varit förhindrad att döma till skyddstillsyn. De vidgade möjligheter att döma till en inte frihetsberövande påföljd vid grovt rattfylleri, som är ett resultat av den lagstiftning som trädde i kraft , har ökat behovet av personutredning i denna typ av mål. Såsom påpekades i propositionen och utskottsbetänkandet (prop. 1989/90:2, JuU2) torde utrymmet för villkorlig dom i dessa fall vara begränsat till följd av att en stor majoritet av de dömda har kroniska alkoholproblem. Även om sådana problem inte automatiskt kan tas till intäkt för att det föreligger risk för fortsatt rattfylleribrottslighet, är detta naturligtvis ofta förhållandet. Den påföljd som då kommer i fråga som alternativ till fängelse är skyddstillsyn (prop. 1989/90: 2 s. 41). Även om mitt förslag innebär att det kommer att vara möjligt att döma till skyddstillsyn vid grovt rattfylleri utan något yttrande från frivårdsmyndigheten, vill jag stryka under att ett sådant yttrande självfallet normalt bör inhämtas när det inte står klart att annan påföljd än fängelse är utesluten. är det naturligtvis viktigt att yttrandet i så fall begränsas till sådana frågor som är av särskild betydelse för domstolens påföljdsval. En stor del av det slag av upplysningar som normalt finns i en personundersökning torde härvid vara av mindre betydelse. Vad som är av särskild betydelse är framför allt uppgifter om den misstänktes alkoholberoende samt om förutsättningarna för att förena en skyddstillsynsdom med eventuella föreskrifter om vård och behandling eller utbildning exempelvis i form av s.k. rattfälleprogram. Här, liksom i andra fall, är det naturligtvis angeläget att domstolarna och frivårdsmyndigheterna generellt diskuterar hur yttrandena bör utformas och vilken typ av uppgifter som bör ligga till grund för dessa i syfte att undvika onödigt merarbete och uppnå en koncentration på sådana förhållanden som är av direkt betydelse för domstolarnas beslutsfattande. Jag vill i sammanhanget också på nytt framhålla att det finns starka skäl att anta att de flesta som döms för grovt rattfylleri har sådana betydande alkoholproblem att risken för återfall är påtaglig. Detta bekräftas också av att så stor andel av de grova rattfyllerierna -- trots ett högt mörkertal -- utgör återfall. Insikten om alkoholproblemens betydelse för de grova rattfyllerierna har också varit en utgångspunkt för de nya reglerna om körkortstillstånd, som trafiksäkerhetsverket har beslutat och som skall gälla , för den som har dömts för brott mot 4 § eller 4 a § trafikbrottslagen (1951: 649) och därvid haft en alkoholkoncentration i blodet som uppgått till (prop. 1988/89:134 s. 24, TSVFS 1990: 70). Den dömde skall för att få körkortstillstånd ge in ett utlåtande till körkortsmyndigheten, utfärdat av läkare med specialistkompetens, som styrker att kravet på ett nyktert levnadssätt enligt 7 § andra stycket körkortslagen (1977: 477) är uppfyllt. Utlåtandet skall belysa den dömdes alkohol- och drogvanor och grundas på en tids observation, resultaten av laboratorieundersökningar med avseende på missbruk samt psykologisk testning, om detta bedöms lämpligt. Inte minst mot bakgrund av dessa regler bör den misstänkte redan vid den personutredning som görs i brottmålet ha ett betydande intresse av att hans alkoholproblem utreds och att han får hjälp och stöd med att komma till rätta med dessa. Både utländska och svenska erfarenheter talar för att inte minst s.k. rattfälleprogram kan utgöra ett viktigt led i ett sådant arbete. Jag återgår nu till frågan om särskild personutredning skall vara obligatorisk i vissa fall. Det finns många fall då det står klart att påföljden måste bestämmas till ett fängelsestraff av betydande längd oavsett den tilltalades personliga förhållanden. För domstolens avgörande av påföljdsfrågan är det då endast i undantagsfall -- främst när det föreligger vissa av det slags omständigheter som avses i 29 kap. 5 § BrB -- som det kan krävas någon särskild personutredning. Från den utgångspunkt jag tidigare redovisat -- att personutredningen inom ramen för den av mig föreslagna lagstiftningen i princip bör begränsas till vad som behövs för domstolens avgörande av påföljdsfrågan -- anser jag det naturligt att även det nu gällande kravet på personundersökning för dom på fängelse eller mer bör avskaffas. Också i detta avseende har jag stöd av remissinstanserna för min uppfattning. Jag vill emellertid i sammanhanget erinra om att det i promemorian framhålls att domstolens och kriminalvårdens behov av personutredning i stor utsträckning sammanfaller när det gäller skyddstillsyn, medan förhållandena är annorlunda när det gäller kriminalvård i anstalt. Med det nuvarande systemet får kriminalvården viss information genom personundersökningar som kan användas vid anstaltsplaceringen. Vid en genomgång av dem som tagits in i kriminalvårdsanstalt första gången -- och tidigare inte dömts till skyddstillsyn -- visade det sig att det endast beträffande en tredjedel hade utförts personundersökning. Således saknar kriminalvården i de flesta fall personutredning som underlag för beslutet om anstaltsplacering. Detta är en följd av att det är obligatoriskt för domstolen att ta in en personundersökning först om det är fråga om att döma till fängelse eller mer. Att personundersökning saknas vid så många fängelsedomar har uppenbarligen inte medfört några svårare olägenheter för kriminalvården. Att kravet på särskild personundersökning avskaffas för domar på fängelse eller mer bör inte heller förorsaka några nämnvärda problem. Har den dömde varit häktad före domen, har kriminalvården möjlighet att göra den utredning som behövs för anstaltsplaceringen. Beträffande en fängelsedömd som inte varit häktad förflyter det ofta mellan domen och straffverkställigheten som bör lämna tillräckligt utrymme för att inhämta de uppgifter som behövs för beslut om anstaltsplacering. Mot denna bakgrund anser jag, i likhet med vad som anförts i promemorian, att kriminalvården själv bör ta in den utredning som behövs för anstaltsplaceringen och/eller åtgärder under verkställigheten av ett fängelsestraff och att den utredning som domstolen får från frivårdsmyndigheten skall vara inriktad på uppgifter som behövs för att avgöra påföljdsfrågan. Min slutsats är således, liksom den som redovisats i promemorian, att det inte bör finnas några fall då domstolen obligatoriskt skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Det är i stället domstolens behov av sådan utredning för att besluta i påföljdsfrågan m.m. som avgör om det skall genomföras någon utredning. Ordningen för att inhämta personutredning Mitt förslag: Domstolen får inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten så snart allmänt åtal är väckt mot den misstänkte. I de fall då allmänt åtal ännu inte är väckt, liksom när det gäller enskilt åtal, bibehålls det nuvarande kravet på att yttrande får inhämtas endast om den misstänkte har erkänt gärningen eller om det annars finns sannolika skäl för misstanke att han har begått brottet. I normalfallet bör personalen vid frivårdsmyndigheten genomföra utredningen och svara för yttrandet till domstolen. Myndigheten får emellertid förordna en särskild personutredare för att bistå med den utredning som behövs för yttrandet. Den misstänkte är skyldig att inställa sig hos frivårdsmyndigheten för utredning. Myndigheten får begära polishandräckning för att kunna utföra utredningen. Promemorians förslag överensstämmer i stort med mitt förslag. Något förslag om att frivårdsmyndigheten skall kunna begära polishämtning av den misstänkte för att kunna genomföra utredningen fanns dock inte i promemorian. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har i stort tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran när det gäller den föreslagna ordningen för att inhämta yttrande. Flera remissinstanser har förordat att den misstänkte skall kunna hämtas genom polisens försorg för utredning hos frivårdsmyndigheten. i anser att det bör införas en regel som gör det möjligt att införskaffa socialutredning som underlag för § 7-undersökning. Skälen för mitt förslag: Enligt LPU får domstolen förordna om personundersökning endast om den misstänkte har erkänt gärningen eller annars sannolika skäl föreligger att han har begått den. Beträffande yttranden från frivårdsmyndigheten finns inga motsvarande villkor. Enligt promemorian får det från integritetssynpunkt anses rimligt att varje beslut om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall kräva tillräckligt hög grad av misstanke mot den som skall bli föremål för personutredningen. Någon särbehandling i detta hänseende av dem som redan är föremål för kriminalvård bör enligt promemorian inte ske. En ordning, som för ett förordnande om personutredning kräver att den misstänkte har erkänt gärningen eller att det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet, innebär naturligtvis att den misstänkte inte utan goda grunder blir föremål för det intrång i hans personliga integritet som en sådan utredning medför. medför emellertid en sådan regel att det måste hållas en särskild förhandling på grund av personundersökningsfrågan. Detta är naturligtvis negativt från effektivitets- och kostnadssynpunkt och har nackdelar också för den misstänkte. Ett åtal föregås av en åklagarprövning huruvida tillräckliga skäl för åtal föreligger. Kravet är härvid att åklagaren, med utgångspunkt från den föreliggande utredningen, skall kunna räkna med en fällande dom. Mot denna bakgrund hävdas i promemorian att en särskild prövning från domstolens sida i frågan om sannolika skäl föreligger normalt inte är motiverad i de fall då allmänt åtal är väckt. I promemorian framhålls att en regel som inte kräver någon prövning i dessa fall förenklar domstolarnas hantering av frågan. Den olägenhet från integritetssynpunkt som en sådan ordning kan innebära för de misstänkta som förnekar brott uppvägs enligt promemorian av att domstolen inte behöver göra en från olika synpunkter olämplig förhandsbedömning av skuldfrågan.