prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Dessutom bör markeras att konventionens bestämmelser går före reglerna i (t.ex. artikel 40.2 i förhållande till 52 kap. 7 § första stycket RB). Den nya lagen bör innehålla motsvarande regler med avseende på förfarandet i sista instans. I lagen bör också tas in den bestämmelse om prövningstillstånd som tidigare berörts (avsnitt 3.2.2). I promemorians lagförslag finns en bestämmelse som går ut på att exekvaturförfarandet i övrigt skall följa vad som i är föreskrivet om rättegången i allmänhet, om inte konventionen föreskriver annat (7 §). Enligt min mening behövs ingen sådan bestämmelse. Hovrätten och högsta domstolen kan vid exekvaturprövningen använda sig av de regler i som passar för förfarandet, liksom av bestämmelser i annan lagstiftning som kan ha betydelse i sammanhanget (t.ex i sekretesslagen 1980:100), utan några särskilda föreskrifter om detta. Någon sådan hänvisning finns inte heller i de andra lagar som rör verkställighet av utländska avgöranden. har i betänkandet (SOU 1991:106) Domstolarna inför 2000-talet föreslagit att en ny domstolsförfarandelag i viss mån skall träda i stället för bestämmelser om besvärsprocessen i hovrätt och högsta domstolen. Det är för tidigt att ha någon uppfattning i vad mån utredningens förslag kommer att leda till förändringar i det regelverk som, enligt mitt nu framlagda förslag, skall tillämpas på exekvaturförfarandet enligt . Tidsfrister m.m. I artikel 36 i konventionen finns bestämmelser om de tidsfrister som gäller vid överklagande av beslut om verkställighet som meddelats vid den inledande prövningen enligt artikel 32. Tiden, som räknas från delgivning av avgörandet, är om ändringssökanden har hemvist i någon annan konventionsstat och en månad i övriga fall. En remissinstans har föreslagit att tidsfristen sätts även i fall då ändringssökanden har hemvist i en främmande stat som inte har tillträtt konventionen. Enligt min mening skulle en sådan lösning strida mot konventionstexten. Tidsfristerna i artikel 36 räknas som sagt från delgivning av avgörandet. En remissinstans har ifrågasatt om det inte bör anges i lagen att delgivningen skall ombesörjas av . Svensk rätt utgår från att delgivning skall ombesörjas av domstolen -- och inte av part -- i de fall en frist räknas från delgivningen, såvida inte avvikande bestämmelser meddelats för visst fall (se t.ex. 33 kap. 5 § RB betr. tredskodomar). Det är därför inte lämpligt att föra in en särskild bestämmelse om en sådan skyldighet för . Artikel 40 i konventionen reglerar överklagande av avgöranden varigenom ansökan om verkställighet ogillats vid den inledande prövningen enligt artikel 32. Bestämmelsen innehåller ingen tidsfrist för ett sådant överklagande. Det står dock konventionsstaterna fritt att själständigt föreskriva tidsfrister av detta slag (jfr Jenard s. 53). Så har man valt att göra i när det gäller tillämpningen av Brysselkonventionen. Det finns onekligen behov av en regel av detta slag. Med hänsyn till att borgenären i normalfallet befinner sig utomlands finns det skäl att välja en något längre tidsfrist än vad som gäller vid överklagande av beslut från tingsrätt. I promemorians förslag ingår en bestämmelse om att ansökan om ändring enligt artikel 40 skall göras från det beslut som meddelades vid den inledande prövningen. Förslaget är väl avvägt. Jag föreslår att en sådan bestämmelse tas med i inkorporeringslagen. En särskild fråga i detta sammanhang är vilken sammansättning hovrätten skall ha för att få avvisa en för sent inkommen ansökan om ändring av ett avgörande från den inledande prövningen. Rent allmänt kan konstateras att huvudregeln om kollegial sammansättning i 2 kap. 4 § första stycket RB är tillämplig i den mån avvikande bestämmelser inte gäller för särskilt angivna fall (jfr NJA 1988 s. 268). Det saknas enligt min uppfattning anledning att införa någon särbestämmelse med avseende på det nu aktuella fallet. Således skall avvisningsbeslut i detta fall inte få fattas av ensamdomare. Det förhållandet att exekvaturprövningen ligger hos såväl i det första som i det andra skedet aktualiserar frågan om jäv. Får den domare som utfört den inledande prövningen delta i prövningen i det andra skedet? bestämmelser om tvåinstansjäv (4 kap. 13 § punkten 7) lägger inga hinder i vägen för att så sker, eftersom båda prövningarna äger rum i samma domstol. Man kan jämföra med den situationen att en domare i tingsrätt har beslutat en tredskodom. Domaren i fråga är då inte jävig att efter återvinning handlägga målet vid det fortsatta förfarandet. Den inledande prövningen i exekvaturförfarandet torde i de allra flesta fall leda till att ansökan om verkställighet bifalls. Med hänsyn till denna prövnings summariska karaktär finns det i och för sig inga betänkligheter från jävssynpunkt att låta den domare som företagit prövningen delta i det mer allsidiga tvåpartsförfarande som kommer till stånd sedan gäldenären sökt ändring. Har däremot ansökan om verkställighet ex officio ogillats redan vid den inledande prövningen, blir situationen en annan. Det ligger då nära till hands att sökanden utgår från att den domare som ogillat ansökan i det första skedet har sin uppfattning klar inför omprövningen. Jag anser mot denna bakgrund att det i lagen bör införas en regel om jäv med avseende på mål enligt konventionen och att denna bestämmelse skall gälla inte bara då överprövningen i hovrätten kommer till stånd efter överklagande av sökanden utan också då det är gäldenären som har överklagat avgörandet från den inledande prövningen. En sådan regel torde också stå i samklang med de värderingar som bär upp konventionens system med en prövning i olika led. Ställande av säkerhet m.m. En särskild fråga är om den som söker verkställighet av ett utländskt avgörande skall behöva ställa säkerhet för den skada som kan åsamkas gäldenären genom verkställighetsåtgärden. I svensk rätt finns vissa bestämmelser med krav på säkerhet av detta slag. Sålunda föreskrivs i 15 kap. 6 § RB att kvarstad och andra säkerhetsåtgärder normalt inte får beviljas om inte sökanden ställer säkerhet. Och av 3 kap. 8 § UB framgår att en icke lagakraftvunnen dom som förpliktar någon att utge lös egendom normalt inte får verkställas utan att säkerhet har ställts. reglerar inte uttömmande i vad mån man i de olika konventionsstaterna får ställa krav på säkerhet för att medge verkställighet av utländska avgöranden. I artikel 45 föreskrivs att säkerhet m.m. inte får krävas av den som begär verkställighet av ett utländskt avgörande på den grunden att han är utländsk medborgare eller inte har hemvist i verkställighetsstaten. Konventionen godtar alltså nationella bestämmelser med krav på säkerhet under förutsättning att de inte diskriminerar utländska borgenärer. När det gäller utländska domar som har vunnit laga kraft finns det knappast några skäl att kräva säkerhet av borgenären som villkor för verkställighet här i landet. Den utländska domen skulle ju i så fall komma att behandlas strängare än en svensk lagakraftvunnen dom. Utländska domar som inte har vunnit laga kraft får verkställas enligt konventionen, om de är verkställbara i ursprungslandet (artikel 31). Svenska icke lagakraftvunna domar är i viss utsträckning verkställbara enligt svensk rätt (3 kap. 4-9 §§ UB). Verkställigheten får dock i allmänhet inte fullföljas till slut; i vissa fall gäller t.ex. att utmätt egendom inte får säljas och att influtna medel inte får betalas ut. Också i konventionen finns vissa spärrar mot full verkställighet. Av artikel 39 framgår att ett beslut från den inledande prövningen enligt artikel 32 vilket medger verkställighet inte ger rätt till full verkställighet . Om gäldenären har överklagat ett sådant beslut har den domstol som skall ompröva beslutet möjlighet att vilandeförklara verkställighetsmålet i avvaktan på att det avgörande som borgenären vill ha verkställt vinner laga kraft (artikel 38 första och andra styckena). Domstolen har alternativt möjlighet att avgöra verkställighetsfrågan och göra verkställigheten beroende av att borgenären ställer säkerhet (artikel 38 tredje stycket). De spärrar mot verkställighet av icke lagakraftvunna avgöranden som sålunda ingår i konventionen är enligt min mening väl så betryggande som dem i vår egen lagstiftning. Även utländska beslut om säkerhetsåtgärder är verkställbara enligt konventionen. Det kan röra sig antingen om beslut som har meddelats i det land där målet rörande huvudsaken handläggs eller om beslut som med stöd av artikel 24 har meddelats i en annan konventionsstat. Som nämnts ställs i svensk rätt i normalfallet krav på säkerhet från borgenärens sida för att kvarstad och andra säkerhetsåtgärder skall beviljas. Frågan är nu om motsvarande krav skall ställas för att medge verkställighet av ett utländskt beslut om säkerhetsåtgärd. Har borgenären ställt säkerhet i målet vid den utländska domstolen, finns knappast någon anledning att ta upp frågan om ställande av säkerhet i exekvaturmålet. Frågan ställs på sin spets i det fallet att det utländska beslutet om säkerhetsåtgärd har meddelats utan att borgenären har behövt ställa säkerhet. Ett par av remissinstanserna har uppmärksammat denna fråga och har föreslagit att verkställighet av utländska beslut om säkerhetsåtgärder skall medges endast om sökanden ställer säkerhet på samma sätt som krävs för beviljande av motsvarande säkerhetsåtgärd i . Jag har viss förståelse för dessa synpunkter. Men frågan är inte så enkel som man kan tro. Först bör påpekas att 15 kap. 6 § RB ger visst utrymme för att säkerhetsåtgärder beviljas utan att borgenären ställer säkerhet. Det rör sig om fall då han inte förmår göra det och han dessutom har visat synnerliga skäl för sitt anspråk. Om man under motsvarande förhållanden skulle kräva säkerhet av en borgenär som i söker verkställighet av ett utländskt beslut om säkerhetsåtgärd, skulle denna borgenär ställas i ett sämre läge än den som ansöker om en sådan åtgärd direkt vid svensk domstol. En sådan ordning kan knappast accepteras. En möjlighet vore i och för sig att befria den som söker verkställighet av det utländska beslutet från kravet på säkerhet under samma förutsättningar som gäller enligt svenska regler om säkerhetsåtgärder. Exekvaturdomstolen måste då gå in på en materiell bedömning av den fråga som omfattas av det utländska beslutet för att utröna om borgenären har visat synnerliga skäl för sitt anspråk. Det är tveksamt om en sådan prövning står i harmoni med tankarna bakom konventionen (jfr artikel 34 tredje stycket). Ett annat skäl som talar mot att man vid exekvaturprövningen skall ställa krav på säkerhet är att handläggningen härigenom sannolikt fördröjs. Det ligger också i sakens natur att ett system som innebär att utländska avgöranden får verkställas här i landet ibland leder till att svenska myndigheter får verkställa avgöranden som bygger på en annan rättstillämpning än den som följer av interna svenska rättsregler. Jag är mot den nu angivna bakgrunden inte beredd att föreslå några regler om ställande av säkerhet under exekvaturförfarandet. En av de remissinstanser som varit inne på ställande av säkerhet har också föreslagit att en utomlands beslutad säkerhetsåtgärd inte skall få verkställas här om inte svenska krav på flykt- eller sabotagerisk är uppfyllda. En sådan regel skulle stå i strid mot konventionens förbud mot att ompröva det utländska avgörandet i sak (artikel 34 tredje stycket). Samma remissinstans har föreslagit en regel om skyldighet att ersätta skada till följd av felaktiga säkerhetsåtgärder. Skadeståndsskyldigheten i dessa fall regleras av den lag som enligt tillämplig internationell privaträtt skall appliceras på fallet i fråga. Det här är inte rätt sammanhang att överväga frågor av det slaget. Regler för verkställigheten som sådan Konventionen innehåller -- med undantag för artikel 39, som jag strax återkommer till -- inga bestämmelser om verkställigheten som sådan. Det är de nationella verkställighetsreglerna som skall tillämpas. I de olika EG- och EFTA-staterna är det ömsom exekvaturdomstolen, ömsom annan domstol eller särskilda myndigheter som har hand om verkställigheten. För del ligger denna uppgift hos kronofogdemyndigheterna i enlighet med bestämmelserna i utsökningsbalken (UB). medger verkställighet av såväl slutliga avgöranden som interimistiska förordnanden och beslut om säkerhetsåtgärder. En förutsättning för att verkställighet skall beviljas är alltid att avgörandet är verkställbart i ursprungsstaten (artikel 31). Däremot behöver avgörandet inte ha vunnit laga kraft där. Konventionen innehåller vissa särbestämmelser med avseende på icke lagakraftvunna avgöranden (artikel 38). Ett exekvaturbeslut från den inledande prövningen enligt artikel 32 ger inte utan vidare rätt till full verkställighet. Så länge klagofristen enligt artikel 36 löper och intill dess att hovrätten i det andra skedet tar ställning till ett eventuellt överklagande, får bara säkerhetsåtgärder vidtas (artikel 39 första stycket). Att utländska beslut om säkerhetsåtgärder får verkställas här i landet är en nyhet för svenskt vidkommande. Våra verkställighetsavtal brukar annars utgå från att sådana beslut inte skall verkställas i utan att borgenären i stället får utverka ett beslut om säkerhetsåtgärd vid svensk myndighet, om han vill säkra kommande verkställighet här (exempelvis 11 § nordiska verkställighetslag och 16 § i den österrikiska verkställighetslagen; jfr också NJA 1983 s. 814). Det kan tilläggas att inte bara medger verkställighet av utländska beslut om säkerhetsåtgärder utan även erbjuder möjlighet att direkt ansöka om sådana åtgärder i annan konventionsstat än den där målet kommer att prövas i sak (artikel 24). Generellt bör gälla att verkställighet skall ske enligt utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av lagakraftvunnen dom så snart artikel 39 medger full verkställighet. Motsvarande lösning är den gängse i de lagar som rör verkställighet av utländska avgöranden. Visserligen förutsätts i dessa lagar i regel att det utländska avgörandet har vunnit laga kraft. Ett sådant villkor vore dock oförenligt med bestämmelser och kan därför inte ställas upp i detta sammanhang. I inkorporeringslagen bör, i enlighet med vad som föreslås i promemorian, anges vilka bestämmelser i svensk rätt som skall tillämpas på verkställighetsstadiet. Jag anser alltså inte -- som en av remissinstanserna -- att konventionstexten ger tillräcklig ledning härvidlag. Det kan nämnas att denna typ av hänvisning nyttjats i tidigare sammanhang då inkorporeringsmetoden använts (se 7 § lagen 1969:12 med anledning av tillträde till konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg). Vid verkställighet av utländska beslut om tvångsåtgärder bör utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av beslut om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder (16 kap. 10-16 §§) kunna tillämpas. Även för detta fall bör en hänvisning ingå i inkorporeringslagen. Som nämnts innebär artikel 39 första stycket vissa begränsningar i möjligheten till full verkställighet. Genom bestämmelsen har man sökt åstadkomma en balans mellan borgenärens önskemål om ett enkelt och snabbt förfarande och gäldenärens intresse av att begränsa möjligheten till oåterkalleliga verkställighetsåtgärder under pågående exekvaturprövning (jfr avsnitt 5 vid artikel 39). Rätten att utverka säkerhetsåtgärder är enligt artikelns andra stycke automatisk, dvs. uppstår direkt genom exekvaturdomstolens beslut om att domen är verkställbar. Sökanden skall inte behöva vare sig utverka särskilt tillstånd eller visa att det föreligger behov av säkerhetsåtgärder. De säkerhetsåtgärder som kan användas är de som står till förfogande enligt den nationella verkställighetslagstiftningen. Utsökningsbalken innehåller inga regler om att kronofogdemyndigheten får vidta sådana säkerhetsåtgärder som avses i artikel 39. Bestämmelserna i 3 kap. 4 § UB om verkställighet av icke lagakraftvunna domar tar inte sikte på detta fall. De situationer som avses i artikel 39 är de då själva exekvaturbeslutet inte har vunnit laga kraft, oavsett om den utländska domen har vunnit laga kraft eller inte; även en icke lagakraftvunnen dom är ju, som tidigare nämnts, verkställbar enligt konventionen om den är det i ursprungslandet. Eftersom rätten till säkerhetsåtgärder enligt artikel 39 följer direkt av att hovrätten medger verkställighet vid den inledande prövningen enligt artikel 32, behövs ingen föreskrift om att hovrätten -- eller kronofogdemyndigheten -- skall meddela särskilt förordnande om sådan säkerhetsåtgärd. Däremot finns ett behov av bestämmelser som klargör den närmare innebörden av föreskriften i artikel 39 för svenskt vidkommande. Detta kan lämpligen göras genom en bestämmelse i inkorporeringslagen om att hovrättens beslut att medge verkställighet skall anses innefatta ett beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap. RB. Genom en sådan bestämmelse kan kronofogdemyndigheten -- efter ansökan av borgenären -- tills vidare behandla beslutet om att medge verkställighet som om det vore ett beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap. RB och verkställa det enligt bestämmelserna i 16 kap. 10-16 §§ UB. regler om domstols behörighet pekar i många fall ut den lokala domstol som får ta upp tvisten i fråga (t.ex. artikel 5.1). I andra fall anges att talan skall eller får väckas vid domstol eller domstolarna i en viss stat (t.ex. artikel 2 och artikel 11.1). En sådan behörighetsregel överlämnar till den utpekade statens interna forumbestämmelser att avgöra vilken domstol som skall ta upp målet (Jenard s. 18 och 33). Våra nuvarande svenska forumbestämmelser täcker förmodligen inte alla situationer av detta slag. Ett praktiskt fall är att en prorogationsklausul hänvisar till svensk domstol utan att närmare ange vilken tingsrätt som åsyftas (artikel 17; problemet är dock inte olösligt, jfr NJA 1980 s. 188). Det finns alltså, som en av remissinstanserna har påpekat, behov av en kompletterande bestämmelse om reservforum med tanke på situationer av det slag som berörts. En sådan bestämmelse ingår i den danska lagen om inkorporering av Brysselkonventionen. I svensk lagstiftning brukar rollen som reservforum anförtros . Den lösningen bör väljas även i detta fall. En bestämmelse härom bör tas in i inkorporeringslagen. Behovet av kompletterande bestämmelser i övrigt Jag övergår nu till att behandla en del förslag till kompletterande bestämmelser i processuella frågor som har väckts av olika remissinstanser. Ett av dessa förslag rör delgivningsbevis. Av artikel 47 framgår att en ansökan om verkställighet skall åtföljas av handlingar som visar att domen har delgivits. En borgenär som vill ha en svensk dom verkställd utomlands får själv ombesörja delgivning av domen. Den remissinstans som tagit upp frågan har påpekat att exempelvis tredskodomar i vissa fall delges genom domstolens försorg och har mot den bakgrunden föreslagit att det meddelas föreskrifter som förhindrar att parten i dessa fall skall behöva delge avgörandet på nytt. Jag vill här fästa uppmärksamheten på att det av allmänna regler om handlingars offentlighet följer att parten har rätt till avskrift eller kopia av domstolens delgivningsbevis. Med hänsyn härtill ser jag inget behov av en regel av det slag som föreslagits i remissyttrandet. I ett av remissvaren tar man upp en fråga som rör litispendens. Enligt artikel 21 är den domstol där talan först väcktes i första hand behörig att ta upp målet. Frågan när talan skall anses vara väckt har reglerats på olika sätt i skilda konventionsstater. Sålunda har som avgörande faktum valts ömsom ingivande av stämningsansökan, ömsom utfärdande av stämning, ömsom delgivning av stämningsansökan. Har talan om samma sak väckts i två stater, kan alltså frågan om var talan först väcktes bedömas på olika sätt beroende på vilken stats rätt som tillämpas vid bedömningen. Den remissinstans som tagit upp frågan vill att man lagstiftningsvägen söker komma till rätta med problemet. Av praxis följer att spörsmålet när talan skall anses vara väckt skall bedömas i enlighet den nationella lagen vid den domstol där resp. mål handläggs (Zelger mot Salinitri; se bilaga 2). I de fall som avses är det inte bara den svenska domstolen som har att ta ställning till frågan om litispendens utan även den utländska. En intern svensk rättsregel är alltså ingen fullständig lösning på de problem som kan uppkomma. Jag är inte beredd att inom ramen för detta lagstiftningsärende överväga frågan om en generell ändring av reglerna om när talan skall anses väckt. Det är inte heller lämpligt att införa en sådan regel som bara tar sikte på mål där är tillämplig. Jag har följaktligen valt att inte föreslå någon sådan bestämmelse. En av remissinstanserna har föreslagit att det i lagtexten i den nya lagen anges att den endast gäller för tvister med internationell anknytning. Detta ligger enligt min mening i sakens natur. Samma remissinstans anser att det av lagen bör framgå att sökanden har rätt att överklaga beslut rörande rättshjälp m.m., som meddelats under det inledande förfarandet, i fall då han i övrigt får bifall till sin ansökan om verkställighet. I de -- sannolikt mycket sällsynta -- situationer då frågan kan aktualiseras bör regler kunna tillämpas utan att detta uttryckligen anges i den nya lagen. Jag delar inte heller uppfattningen hos denna remissinstans att det skulle finnas behov av en särskild regel om kumulation av erkännande- och verkställighetsmål. Från ett håll har gjorts gällande att det finns ett behov av övergångsbestämmelser. Man har härvid haft den situationen för ögonen att ett svenskt exportföretag har träffat ett löpande avtal med en utländsk kund utan något villkor om prorogation till svensk domstol, i förlitan på att en eventuell tvist ändå skulle prövas i eftersom en utländsk dom rörande parternas mellanhavanden inte kan verkställas här. Genom behörighetsregler -- bl.a. artikel 5 punkten 1 om uppfyllelseforum -- och konventionens verkställighetsregler skulle förutsättningarna förändras till nackdel för det svenska företaget. De argument som sålunda anförts till stöd för att införa särskilda övergångsbestämmelser för svensk del måste betraktas som ganska uttunnade. Jag vill också hävda att interna bestämmelser av detta slag skulle strida mot konventionen, som ju innehåller egna övergångsbestämmelser. Jag föreslår därför inte några särskilda övergångsbestämmelser till den nya lagen. Slutligen föreslås i ett av remissvaren att man genom en uttrycklig lagbestämmelse bör begränsa möjligheten till exekution av främmande avgöranden som är materiellt svårsmälta för svensk rätt, t.ex. domar rörande sjöpanträtt av en typ som är okänd i vårt rättssystem. Konventionens bestämmelser om ordre public i artikel 27.1 reglerar uttömmande möjligheten att vägra verkställighet i dessa fall. Jag ser inget utrymme för att vid sidan av dessa bestämmelser införa särskilda vägransgrunder i svensk lagstiftning. 3.3.3 Inkorporeringslagens förhållande till m.m. Min bedömning: Tillträdet till föranleder inga ändringar i eller i annan processrättslig lagstiftning (med undantag för bestämmelserna om summarisk process, se avsnitt 3.3.5). Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Ett par remissinstanser anser att det i 10 kap. RB bör införas en erinran om internationella forumbestämmelser. En annan instans vill att det i lagmotiven uttalas att konventionsbestämmelserna går före våra interna forumregler. Från ett håll föreslås en allmän översyn av 10 kap. RB så att bestämmelserna däri anpassas till europeiska normer på området. Skälen för mitt förslag: Som framgår av det föregående har jag föreslagit att införlivas med svensk rätt genom s.k. inkorporering. Om man använder den tekniken kommer konventionens processuella regler att utgöra specialregler i förhållande till . De får därmed företräde framför regler.