prop · GG0395 · 1992-12-31 00:00:00 — Jag hänvisar till specialmotiveringen angående fråganhur det bör avgöras om en villkorsändring är till resenärens nackdel ellerinte. Lagrådets förslag avviker från lagrådsremissens på så sättatt Lagrådet föreslår en uttrycklig bestämmelse om att resenärens rätt attfrånträda avtalet skall gälla även dä arrangören förklarar att han inte kommeratt fullgöra vad han har åtagit sig. Resenären torde ha rätt att frånträda avtalet vidanteciperat kontraktsbrott redan på gmnd av allmänna kontraktsrättsligaprinciper. enbart från den synpunkten torde det därför inte varanödvändigt att komplettera bestämmelsen på det sätt som Lagrådets förslaginnebär. Emellertid är det oklart om direktivets motsvarande bestämmelse(artikel 4.5) avsett att inrymma inte bara ändringar inom ramen för vad somavtalats utan även anteciperat kontraktsbrott, dvs. att arrangören avser attändra villkoren till resenärens nackdel utan stöd i avtalet. Mycket talar föratt direktivet är avsett att inrymma även det senare fallet, även om det påsitt sätt kan sägas bryta systematiken i regleringen. Härtill kommer att väsentliga rättigheter för resenären iövrigt är kopplade till rätten att frånträda avtalet. Det gäller rätten till enersättningsresa enligt 13 § och rätten till skadestånd enligt 14 § i Om lagen inte innehåller någon bestämmelse Prop. 1992/93:95 omanteciperat kontraktsbrott, kan det därför bli föremål för tvekan om resenären,när han frånträder avtalet i ett sådant fall, är berättigad tillersättningsresa resp. skadestånd enligt lagens bestämmelser. På gmnd av vad jag sålunda anfört bör bestämmelsenutformas i enlighet med Lagrådets förslag. Som Lagrådet föreslagit bör enfömtsättning för resenärens rätt att frånträda avtalet vid anteciperatkontraktsbrott vara att kontraktsbrottet är av väsentlig betydelse för honom. Liksom enligt direktivet bör arrangören vara skyldig attinformera resenären när han vill ändra avtalsvillkoren. Skyldighetenbör gälla för alla villkorsändringar. Arrangören bör därvid - på samma sätt somenligt direktivet - vara skyldig att informera resenären om dennes rätt attfrånträda avtalet vid ändringar som är väsentligt till hans nackdel. Motsvarande informationsskyldighet bör gälla närarrangören avser att bryta kontraktet på det sätt som sagts ovan. Resenären bör - i enlighet med direktivet - vara skyldigatt underrätta arrangören eller återförsäljaren om han önskar frånträdaavtalet. Varken i direktivet eller i promemorieförslaget föreskrivs någonpåföljd för det fall att resenären försummar denna skyldighet. En remissinstansmenar att resenären i så fall borde gå miste om sin rätt att frånträda avtalet.Även jag finner detta rimligt. För arrangören är det av stor betydelse att snarastfå besked om resenären vill stå kvar eller om dennes plats måste bjudas ut pånytt. Får arrangören inte över huvud taget något besked, riskerar han en onödigekonomisk förlust. Det är mot denna bakgmnd inte för mycket begärt attresenären - sedan han fått information om villkorsändringen och haft skäligtrådmm för att överväga eventuella förslag från arrangören om kompensation förändringen eller andra förändringar i avtalet - utan ytterligare fördröjning gerarrangören besked om humvida han vill frånträda avtalet eller inte. Gör haninte detta, bör han gå miste om rätten att frånträda avtalet. Det måste dock undersökas om det står i strid meddirektivet att införa en preklusionsregel, dvs. en regel som innebär attresenären förlorar sin rätt att frånträda avtalet . Direktivetlyder på denna punkt i sin engelska version: "The consumer shall informthe organizer or the retailer of his decision as soon as possible." Idenna bestämmelse finns inte något förbud mot en preklusionsregel. Med hänsyntill de starka skäl som talar för en sådan regel får, under sådanaförhållanden, direktivet antas hålla den möjligheten öppen. Resenärens rätt till ersättningsresa mm. Enligt artikel 4.6 i direktivet har resenären, i det fallhan väljer att frånträdaavtalet, rätt till en annan paketresa som är av likvärdig eller Prop.1992/93:95 Samma rätt har han om arrangören ställer in resan. Rättengäller dock bara under fömtsättning att arrangören kan erbjuda Är en erbjuden resa sämre än den som inte blevav för resenären, har han - om han accepterar resan - rätt tillersättning för prisskillnaden. Väljer resenären att avstå från sin rätt tillersättningsresa, skall han få tillbaka vad han har betalatenligt avtalet. Är resenären skuld till att resan ställts in, har han interätt att få någon ersättningsresa eller att få tillbaka vad han har betalat. E>essa bestämmelser i direktivet bör övertas i densvenska lagen väsentligen oförändrade. Som föreslås i promemorian bör dockresenären ges möjlighet till en ersättningsresa även i det fallet attåterförsäljaren men inte arrangören kan erbjuda en sådan. Endast enremissinstans invänder mot detta förslag. Enligt min mening är det rimligt attresenären får en sådan rätt i de fall som det här är fråga om, dvs. näravtalsvillkoren ändrats väsentligt till resenärens nackdel eller den ordinarieresan ställts in utan hans skuld. Det bör vidare sägas uttryckligen, som påpekas av enremissinstans, att rätten att återfå betalning gäller inte bara i det falletatt resenären avstår från sin rätt till ersättningsresa utan också när någonersättningsresa över huvud taget inte kunnat erbjudas. I specialmotiveringen diskuteras bl.a. frågan i vilka fallresenären förlorar sin rätt på gmnd av att han "är skuld till" att enresa ställs in. Resenärens rätt till skadestånd Artikel 4.6 innehåller ocksä regler om resenärens rätttill skadestånd när han häver avtalet på gmnd av väsentliga villkorsändringareller när arrangören ställer in resan. Resenären har, enligt dessa bestämmelser,rätt till skadestånd "om det är skäligt" ("if appropriate")utom i två fall. Dessa undantagsfall avser båda den situationen att resanställts in. Något undantag från rätten till skadestånd i hävningsfallet görssåledes inte. Det första undantaget avser det fallet att resan ställtsin på gmnd av att fårre personer än nödvändigt anmält sig till resan. För attdetta skall befria arrangören från skadeståndsansvar skall han dock ha angivitett minimiantal resenärer i avtalet och även underrättat resenären inom en iavtalet angiven tid före avresan om att denna har ställts in. Det andra undantaget avser s.k. force majeure, vilket iden preliminära svenska översättningen av direktivet - som här ändrats någotför att ligga närmare den engelska versionen - uttrycks: "ovanliga ochofömtsebara omständigheter som den part som åberopar dem inte kan påverka ochvilkas följder inte kunde ha undvikits ens medvederbörlig aktsamhet". - Det framgår att "överbokning" inte Prop. 1992/93:95 räknas som force majeure. Vad som därvid torde avses äröverbokning inte hos arrangören själv - då det ju inte finns anledning attställa in resan - utan hos någon som han anlitar, exempelvis ett flygbolageller ett hotell på den ort dit resan skulle gå. Undantaget för force majeure enligt direktivets definitionligger nära det s.k. kontrollansvar som är etablerat i den svenskaförmögenhetsrätten (se 27 och 40 §§ köplagen, 14 och 30 §§ konsumentköplagensamt 31 § konsumenttjänstlagen). En skillnad är att omständigheteraa i fråga,enligt direktivets definition, uttryckligen skall ha varit "ovanliga"för att befria från skadeståndsansvar. En annan skillnad är att bestämmelseraaom kontrollansvar innehåller uttryckliga regler för det fallet attkontraktsbrottet beror på någon som säljaren har anlitat eller på en leverantöreller någon annan i tidigare säljled. Det föreskrivs att säljaren är fri frånansvar endast om också nu nämnda personer skulle ha varit fria från ansvar viden bedömning enligt principeraa för kontrollansvar. Det är av värde om skadeståndsreglema i lagen ompaketresor i princip överensstämmer med motsvarande reglering i köplagen ochkonsumentköplagen. En regel om kontrollansvar fär anses likvärdig med direktivetsregel om force majeure. Slutligen framstår en regel om kontrollansvar som merändamålsenlig än direktivets regel, bl.a. eftersom den uttryckligen reglerarvad som skall gälla om dröjsmålet beror på någon som den primärt ansvarigenäringsidkaren anlitat eller någon i tidigare led. har föreslagit att det i lagen tas in enregel om att arrangören skall få ställa in resan bara om resenären underrättatsviss tid före avresan. Även om en sådan regel allmänt sett framstår sommotiverad bör den, med hänsyn till de allmänna utgångspunkter som gäller förarbetet med införlivande av EG-direktivet med svensk rätt (se avsnitt 2.1),inte nu tas in i lagen. Min slutsats är, liksom promemorians, att en regel omkontrollansvar bör införas i den svenska lagen i stället för direktivets regelom frihet från skadeståndsansvar vid force majeure. Remissinstansema har intehaft någon invändning mot detta förslag. Promemorian innehåller inte någon regel om bevisbördan.Det anförs att arrangören i enlighet med allmänna principer får anses habevisbördan för att det förelegat ett sådant hinder som gett honom rätt attställa in paketresan. En remissinstans föreslår att denna regel får komma tilluttryck i lagen. Även jag menar att bevisbördans placering bör framgå av enuttrycklig bestämmelse (jfr bl.a. 14 § konsumentköplagen och 31 §konsumenttjänstlagen). Undantagen från skadeståndsansvaret avser alltså idirektivet bara det fallet att resan ställts in. Motsvarande undantag finnsinte för den situationen att resenären frånträtt avtalet. Det enda som krävs ide fallenför att resenären skall få skadestånd är att det "är skäligt". Att dennaskillnad görs mellan det fallet att resenären frånträder avtalet och det falletatt resan ställts in är i och för sig något svårförklarligt. Vidimplementeringen får dock den svenska bestämmelsen inte avvika fråndirektivets till nackdel för resenären, varför det inte är möjligt att utvidgaundantagen till frånträdandefallet. Vid tillämpning av den skälighetsregel som skallgälla i detta fall torde man dock få beakta samma omständigheter som tillmätsrelevans i det fallet att resan ställts in. Skadeståndsregleraai direktivet bör sålunda tas in i den svenska lagen med endast de ändringar somjag nu har angett. Någon särskild regel om överbokning behövs inte, eftersomfallet täcks av regeln om kontrollansvar. 2.8Ändringar efter avresan samt fel 2.8.1 Tjänster enligt avtalet kan inte tillhandahållas Mitt förslag: Om resan har påbörjats och en väsentlig delav de avtalade tjänstema inte kan tillhandahållas, skall arrangören varaskyldig att ordna lämpliga ersättningsarrangemang. Kan han inte göra detta,skall resenären, om det är skäligt, bl.a. ha rätt till fri hemtransport.Innebär förändringen en försämring för resenären, skall denne, i den mån det ärskäligt, ha rätt till prisavdrag och skadestånd. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mittförslag (se promemorian s. 47 f.). Remissinstanserna: Ett par remissinstanser invänder attregleraa om påföljder vid brister och fel under resan är svåra att förstå ochatt det är tveksamt om det är befogat att, som i 16 och 17 §§ i promemorieförslaget,göra en uppdelning mellan två olika typer av felsituationer. I övrigt godtaspromemorieförslaget i allt väsentligt. Skälenför mitt förslag: Brister arrangören i uppfyllelse av avtalet, kan resenärenenligt direktivets bestämmelser göra gällande olika typer av påföljder. Artikel4.7 handlar om det fallet att en väsentlig del av de avtalade tjänsteraa intekan tillhandahållas av arrangören. I så fall är arrangören skyldig att försökaordna lämpliga ersättningsarrangemang utan extra kostnad för resenären. Kanhan inte göra det, har resenären rätt att, om det är skäligt, få frihemtransport. Detsamma gäller om resenären avvisar erbjudnaersättningsarrangemang och gör det på goda gmnder. Hemtransporten skall, enligt direktivet, gå till den platssom avresan skeddefrån eller till någon annan plats som resenären går med på. 1992/93:95Transporten skall vara "equivalent", varmed torde avses att den skallvara likvärdig med den transport som skulle ha använts om resan fortsatt somplanerat. Vare sig det blir ett ersättningsarrangemang ellerhemtransport, har resenären rätt till ersättning när det är skäligt("where appropriate"). Enligt promemorians förslag skall reglema tas in i densvenska lagen med i allt väsentligt samma materiella innehåll som i direktivetmen med vissa lagtekniska förändringar och med ett par tillägg. Det bör för detförsta, enligt förslaget, tas in en uttrycklig regel om att ersättmng skallbetalas när förändringaraa inneburit en försämring för resenären. För det andrabör, enligt förslaget, rätten till ersättning preciseras - i kongmens medlagens ersättningsbestämmelser i övrigt och svensk konsumenträtt på andraområden - som en rätt till dels prisavdrag, dels skadestånd under vissa närmareangivna fömtsättningar. Ett par remissinstanser invänder att promemorieförslagetsregler om påföljder vid brister och fel under resan är svåra att förstå. Dessainstanser anser det tveksamt om det är befogat att, som i 16 och 17 §§ ipromemorieförslaget, göra en uppdelning mellan å ena sidan det fallet att endel av tjänsteraa inte kan tillhandahållas, å andra sidan fel av annat slag. Jag har förståelse för invändningen. De föreslagnabestämmelsema är relativt komplicerade och det är svårt att förståvad som motiverar gränsdragningen mellan 16 § och 17 § i promemorieförslaget.Jag menar dock att det är motiverat att - på det sätt som skett i direktivetoch promemorian - upprätthålla en skillnad mellan å ena sidan vad som närmastkan karakteriseras som "brister" (16 § i förslaget) och å andra sidanfel i resan av annat slag (17 §). Av särskild betydelse för mitt ställningstagandeär därvid den omständigheten att den ansvarsgmnd som jag föreslår i fråga omfel i allmänhet - ett modifierat kontrollansvar (se avsnitt 2.8.2) - intesällan lämpar sig mindre väl för en bedömning av om arrangören uppfyllt sinaförpliktelser när det gäller att exempelvis ordna ett lämpligt ersättningsarrangemang. Av betydelse är självfallet också att promemorieförslagetspeglar direktivets uppxlelning. Uppenbarligen finns det ett värde i attregleraa om påföljder vid brister och fel är så långt som möjligt harmoniseradede olika ländema emellan. Systematiken i direktivet bör därför inte övergesannat än om det finns starka skäl för det. Enligt min mening föreligger intesådana skäl. Jag ansluter mig alltså till promemorieförslaget. Ijämförelse med det förslaget bör dock den förändringen göras att inte bararätten till skadestånd utan också rätten att få göra prisavdrag fömtsätter att"det är skäligt". Resenären bör exempelvis inte ha rätt till någonekono- misk kompensation över huvud taget, om bristen iarrangemangen i väsentlig mån kan skyllas på honom själv (jfr avsnitt 2.8.2). Jagåterkommer strax (avsnitt 2.8.2) till frågan om även person- och sakskada skallkunna ersättas med tillämpmng av den regel jag nu föreslår. Mitt förslag: Vid andra fel skall resenären ha rätt tillprisavdrag och skadestånd utom i vissa preciserade fall. Regleraa om skadeståndi direktivet skall tas över i den svenska lagen, varvid dock arrangörens ansvarpreciseras på samma sätt som i t.ex. konsumentköplagen (kontrollansvar).Resenärens rätt till skadeständ skall omfatta ersättning inte bara för renförmögenhetsskada utan också för person- och sakskada. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mittförslag (se promemorian s. 48 f.). Remissinstanserna: Ett par remissinstanser invänder motsystematiken och den lagtekniska utformningen (se ovan i 2.8.1). Enremissinstans anser att det bör införas en regel som gör det möjligt förarrangören att i avtalet begränsa sitt skadeståndsansvar. I övrigt godtasförslaget med vissa mindre anmärkningar. Skälen för mitt förslag: I artikel 5.2 i direktivetbehandlas resenärens rätt till skadestånd vid andra fel i de avtaladetjänsteraa än sådana som jag nu har nämnt (avsnitt 2.8.1). Vid andra fel("the failure to perform or the improper performance of thecontract") har resenären rätt till ersättning för "damage".Detta engelska uttryck innefattar rätt till skadestånd såväl för renförmögenhetsskada som för person- och sakskada. Rätten till skadestånd gällerutom i vissa preciserade fall, nämligen när felet inte beror på någonförsummelse av vare sig arrangören eller någon som han har anlitat, därför att(enligt den preliminära svenska översättningen, något justerad): "- avtalsbrottet är orsakat av resenären, avtalsbrottetär orsakat av en tredje man utan anknytning till de avtalade tjänsteraa och harinte kunnat fömtses eller undvikas, avtalsbrottet beror på force majeure enligtdefinitionen i artikel 4.6 b ii eller på en händelse som arrangören och/elleråterförsäljaren eller leverantören av tjänsten inte kunnat fömtse ellerundvika även om de hade iakttagit vederbörlig aktsamhet." I ett särskiltstycke sägs - med hänvisning till de fall som anges i andra och tredjestrecksatsema - att arrangören och/eller återförsäljaren skallbistå en resenär i svårigheter. 4 1992/93. Somföreslås i promemorian bör dessa bestämmelser införlivas med Prop. 1992/93:95den svenska lagen väsentligen oförändrade. På samma sätt som i den bestämmelsesom handlar om att resan ställs in (se avsnitt 2.7.2) bör därvidskadeståndsansvaret utformas som ett s.k. kontrollansvar. Det betyder här attden andra och den tredje av de punkter i direktivet som anger undantag från skadeståndsansvaret(utanförstående tredje man ansvarig samt force majeure o.d.) bör ersättas i densvenska lagen med en regel som bygger på principen om kontrollansvar. £)ettablir inte sämre för konsumenten än enligt direktivets reglering, varför ensådan regel inte möter något hinder enligt direktivet. Detbör anges uttryckligen att arrangören har bevisbördan för att felet beror pånågot hinder som medför att han undgår skadeståndsansvar. Detbör sägas för tydlighets skull i lagen att rätten till skadestånd omfattar rätttill ersättning för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Fel somföranleder rätt till ersättning för personskada och sakskada kan exempelvisvara att en chaufför som arrangören anlitar kör vårdslöst och därför orsakar enolycka. Person-och sakskador torde endast sällan kunna uppkomma i sådana fall som avhandlats iföregående avsnitt. För att omotiverade skillnader mellan de olikaskadeståndsreglema skall undvikas, bör bestämmelsema emellertid utformas så attperson- och sakskada kan ersättas även i de fall då tjänster enligt avtaletinte kan tillhandahällas. Idirektivet görs ingen åtskillnad mellan prisavdrag och skadeständ. I densvenska lagen bör, i överensstämmelse med hos oss vedertagen systematik, tas inen särskild bestämmelse om att resenären har rätt till prisavdrag vid fel i deavtalade tjänsterna. I jämförelse med promemorieförslaget bör dock en ändringgöras. Om felet beror på resenären, bör denne förlora inte bara rätten tillskadestånd utan också rätten att få göra prisavdrag. Ettpar remissinstanser invänder, som jag nämnde, mot systematiken i reglemaoch den lagtekniska utformningen. Jag hänvisar i dessa frågor till vad jagtidigare har anfört (se avsnitt 2.8.1). Idet föregående (avsnitt 2.3) har jag diskuterat skadeståndsansvaret enligt vbsatvingande transporträttsliga lagar, nämligen sjölagen (1891:35 s. 1),luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193)om internationell järavägstrafik. Jag har föreslagit en regel av innebörd attarrangören skall bära ansvaret mot resenären även när de transporträttsligalagama är tillämpliga men att ansvaret skall fastställas enligt bestämmelsema ide lagama. Det betyder att de regler om skadestånd som jag nu har diskuteratinte kommer att bli tillämpliga. Kontrollansvarets särskilda regel om ansvarnär felet beror på ett bakomliggande led (se 17 § andra stycket ipromemorieförslaget) sätts därmed ur spel i dessa fall. Direktivetöppnar också möjligheten att i lagen tillåta ytterligare begränsningar iarrangörens skadeståndsansvar vid andra skador än personskador (artikel 5.2,Qärde stycket, och artikel 5.3). En remissinstans framför uppfattningen attlagen borde innehålla en bestämmelse om att arrangören får begränsa sittskadeståndsansvar under fömtsättning att begränsningen inte är oskälig. Jaginstämmer emellertid här i den uppfattning som framförs i promemorian.Åtminstone såvitt framkommit finns det inte anledning att i den svenska lagenta in en sådan begränsning som föreslås. Mitt förslag: Resenären skall reklamera inom skälig tidhos arrangören eller återförsäljaren. Vid utebliven reklamation skall resenärennormalt förlora sin rätt att åberopa felet eller bristen. Arrangören eller hansrepresentanter skall vara skyldiga att genast vidta åtgärder när resenärenframför klagomål som inte är obefogade. Promemorians förslag: Skiljer sig från mitt förslagframför allt på två punkter. Enligt promemorieförslaget skall reklamationalltid ske hos den som skall fullgöra prestationen. Enligt promemorieförslagetmedför vidare utebliven reklamation inte att resenären förlorar sin rätt attåberopa felet (se promemorian s. 50 f.). Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser attresenären alltid skall ha rätt att reklamera hos sin motpart. Åtskilligaremissinstanser kritiserar promemorians förslag att utebliven reklamation inteskall få någon betydelse för resenärens rätt att göra felet gällande. Ett parremissinstanser menar att det bör finnas en skyldighet att vidta åtgärder pågmnd av klagomål från resenären endast om klagomålen inte är obefogade. Skälenför mitt förslag: En regel om reklamationsskyldighet finns i artikel 5.4 idirektivet. Resenären är skyldig att reklamera ett fel eller en brist genasttill den som skall fullgöra prestationen och - om detta är någon annan änarrangören - till arrangören och återförsäljaren eller en av dessa. Densistnämnda reklamationen skall ske . 1 avtalet skallskyldigheten att reklamera anges klart och uttryckligt. Promemorians förslag innebär att dessa regler tas över iden svenska lagen. Flera remissinstanser kritiserar emellertid förslaget ochmenar att resenären alltid bör ha rätt - i enlighet med allmänna principer -att reklamera direkt hos sin motpart. Det framhålls att det kan varabesvärligt - inte minst ibland på gmnd av språksvårigheter Prop. 1992/93:95- för en ovan resenär att framföra sina klagomål till exempelvis en hotellvärdpå resmålet. Jag har samma uppfattning som remissinstansema. Resenärenbör alltid kunna reklamera till sin motpart. Dessutom bör han ha möjlighet attreklamera till återförsäljaren. Självfallet är det i resenärens eget intresseatt påtala felet även hos den som skall fullgöra prestationen. Det kan oftavara en fömtsättning för att snabbt kunna få det åtgärdat. Någon skyldighet attreklamera till den som skall fullgöra prestationen bör dock enligt min meninginte föreskrivas. En annan sak är att en sådan underrättelse ibland kan fåbetydelse för resenärens möjlighet att få skadestånd av arrangören. Enligtallmänna principer får resenären nämligen anses skyldig att begränsa sin skada. I direktivet finns inte angiven någon påföljd av attreklamation inte sker. Det är osäkert om detta är ett förbiseende eller inte.Slutsatsen i promemorian är att det inte bör föreskrivas någon påföljd,eftersom detta skulle stå i strid med direktivets lydelse. Det anmärks särskiltatt detta innebär att reklamationsskyldigheten förlorar avsevärt i praktiskbetydelse. Ett flertal remissinstanser riktar invändningar motpromemorieförslaget. Flera påf)ekar att en reklamationsskyldighet ärmeningslös om det inte får någon verkan att reklamation uteblir.