prop · GG0364 · 1992-12-31 00:00:00 — Begränsningen för domstolspersonal förtjänar att behandlassärskilt. Det sägs här att lagfaren domare i eller befattninghavare vid allmändomstol inte får antas som advokat. I RB görs skillnad mellan allmän domstoloch särskild domstol, så exempelvis i 5 § i RP och 10 kap. 17 § p. Medsärskild domstol torde avses inte bara specialdomstolar i egentlig mening utanäven allmänna förvaltningsdomstolar. Bakgrunden till begränsningen är den motsvaranderegeln i 12 kap. 3 § RB om att befattningshavare vid domstol som huvudregelinte fär uppträda som ombud. Att särskild domstol här undantogs motiverades avatt advokater vid tiden för RB:s tillkomst ofta innehade anställning som domarei krigsrätt. Regeln i 8 kap. ansågs böra ha en motsvarande utformning (SOU1938:43 s. 130f och s. 163 f). Har inträde i vägrats någon fär han, somjag nämnde, föra talan mot beslut i . Besvär anses dock intekunna föras över att styrelse vägrar dispens fränantagningskrav enligt t.ex. 8 kap. 2§ RB. Det gäller säledes exempelvis detfallet att vägrar medge dispens från medborgarskapskravet. Regler om advokats skyldigheter finns i 8 kap. 4 § RB. Avbestämmelsen följer att en advokat i sin verksamhet är skyldig att iaktta godadvokatsed. I bestämmelsen anges detta i tre hänseenden. För det första är advokat skyldig att iaktta tystnadspliktrörande en klients förhållanden. När det gäller advokat vid allmän advokatbyråföljer detta av 9kap. 9§ sekretesslagen (1980:100). Annan advokat är i dettahänseende skyldig att rätta sig efter vad som följer av god advokatsed. För det andra får en advokat inte driva bolag med annan änadvokat. Han fär inte heller driva verksamheten i aktiebolagsform. I båda fallen kan dock samfundets styrelse medge undantag. Beträffande drivande av rörelse i ak tiebolagsform är det förutsatt att dispens skall ges om sökanden uppfyller vissa uppställda krav. I praktiken ges sädan dispens i mycket stor utsträck ning. Möjligheten att driva verksamheten i aktiebolagsform skall ses i belys ning av en regel om personligt betalningsansvar i 1 kap. 1 § tredje stycket aktiebolagslagen (1975:1385). Ett förslag från om att dis- 20 penskravetför drivande av advokatverksamhet i aktiebolagsform skall tas Prop.1992/93:64 bort har remissbehandlats och bereds inomJustitiedepartementet. Fördet tredje är advokat skyldig att hålla penningmedel och andra tillgångar somtillhör hans huvudmän skilda från vad som tillhör advokaten. Härigenom erhållerklienten separationsrätt för det fall advokaten går i konkurs. Förutomi dessa tre avseenden innehåller RB inte nägra regler om vad som avses med godadvokatsed. En närmare reglering härav finns i de av utgivnavägledande reglerna för god advokatsed. Det finns ocksä ett stort antalavgöranden i disciplinnämnden -jag återkommer strax till detta - som belyserbegreppets innebörd. 3.3.3 Tillsynoch sanktioner m.m. Tillsynöver advokatväsendet utövas i första hand av styrelse (8kap. 6§ RB). Viss tillsyn utövas ocksä av Justitiekanslem. I8 kap. 7 § RB anges de sanktioner som kan vidtas mot en felande advokat. Detfinns fyra former av sanktioner, nämligen erinran, varning, straffavgift ochuteslutning ur samfundet. Fördisciplinärenden finns en särskild disciplinnämnd. En anmälan mot en advokattas upp av samfundets styrelse som hänskjuter ärendet till disciplinnämnden omen disciplinär åtgärd kan bli aktuell. Skulle hänskjutning inte ske kan Justitiekanslempåfordra att nämnden ändock upptar frågan om disciplinär åtgärd till prövning. Omen advokat utesluts ur samfundet kan han överklaga beslutet till Högstadomstolen. Justitiekanslera har också möjlighet att överklaga disciplinnämndensbeslut dit (8 kap. 8§ RB). VidRB:s införande fick en offentligrättslig ställning.Medlemmarna i samfundet blev i samband därmed i vissa hänseendenpriviligierade. Ett sådant privilegium är att svensk advokat är endast den somär ledamot av (8 kap. 1 § andra stycket RB). Dettaprivilegium är straffrättsligt sanktionerat. Av 17 kap. 15 § tredje stycketbrottsbalken följer att den som obehörigen ger sig ut för att vara advokat kandömas för föregivande av ställning som advokat till böter. Regeln tar sikte päden som ger sig ut för att vara ledamot av . Regelntorde såldes inte hindra en norsk advokat från att använda sin norskaadvokattitel här i landet. Han bör dock göra klart att han är auktoriserad somadvokat i . När det i olika lagar ges föreskrifter om advokater avsesdock endast svensk advokat. Enligt 21 kap. 5 § RBförsta stycket skall till offentlig försvarare förordnas advokat som är lämplig därtill. Enligt bestämmelsen kan, om särskilda skäl föreligger, till offentlig försvarare förordnas även annan lämplig person, som avlagt för domarämbete föreskrivna kunskapsprov. Företrädesvis bör anlitas någon som bmkas som rättegångsombud vid rätten. Som tidigare nämntsinfördes en möjlighet för Prop. 1992/93:64 styrelseatt medge dispens från kravet att ledamot av samfundet skall vara svenskmedborgare. I samband därmed gjorde departementschefen följande uttalande(prop. 1987/88:26 s. 10). anser jag att det i sådana mål som är känsliga medhänsyn till rikets säkerhet i allmänhet är olämpligt att en utländskmedborgare är offentlig försvarare med den möjlighet att ta del av hemliginformation som ett sådant förordnande medför. Enligt min mening är detemellertid inte nödvändigt med en uttrycklig reglering i detta hänseende.Redan den nuvarande lydelsen av 21 kap. 5 § första stycket RB ger tillräckligamöjligheter för domstolen att låta bli att förordna en utiänning som offentligförsvarare i sådana mål där det skulle vara olämpligt med hänsyn till riketssäkerhet. Tillbiträde enligt rättshjälpslagen förordnas advokat, biträdande jurist på advokatbyråeller annan som är lämplig för uppdraget. Har sökanden själv föreslagit nägonsom är lämplig skall han förordnas om inte hans anlitande skulle medföraavsevärt ökade kostnader eller i övrigt särskilda skäl föranleder annat (21 §första stycket rättshjälpslagen). I vissa familjerättsliga mål kan advokat ochbiträdande jurist vid advokatbyrå själv besluta om rättshjälp (16 § RHL). Iandra fall fattas beslutet av domstol eller rättshjälpsmyndighet. Ett biträdefär sätta advokat eller biträdande jurist i sitt ställe om det inte medförbeaktansvärd ökning av kostnaderna (21 § tredje stycket RHL). Iett lagstiftningsärende angående ändringar av rättshjälpslagen uttaladedepartementschefen att 21 § första stycket RHL inte formellt torde medge enlämplighetsbedömning beträffande advokater och biträdande jurister päadvokatbyrå. Departementschefen ansåg inte heller att det fanns tillräckligaskäl att föreslå en ändring i det hänseendet. Departementschefen pekade bl.a.på att en lämplighetsprövning skulle kräva en omprövning av advokaters ochbiträdande juristers rätt att själva bevilja rättshjälp och av reglerna om rättför biträde att sätta annan i sitt ställe (prop. 1987/88:73 s. 57). Ilagstiftningsärendet med förslag till en dispensmöjlighet från kravet påsvenskt medborgarskap för advokater (prop. 1987/88:26) kom departementschefenäven in på frågan om rätten för advokater och biträdande jurister vidadvokatbyråer att bevilja rättshjälp (prop. s. 10): Advokater,liksom biträdande jurister pä advokatbyråer, får bevilja allmän rättshjälp ivissa angelägenheter. Att bevilja allmän rättshjälp är en sådanförvaltningsuppgift som enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen kanöverlämnas till enskild individ. Eftersom det är en uppgift som omfattarmyndighetsutövning skall detta ske med stöd av lag. Lagstödet finns i rättshjälpslagen(1972:429). Enligtmin mening utesluter inte den nämnda bestämmelsen i regeringsformen att enförvaltningsuppgift överlämnas till en enskild individ som inte är svenskmedborgare. Sä har redan skett exempelvis i fräga om biträdande jurister päadvokatbyråer, som inte behöver vara svenska medborgare för att beviljarättshjälp, och i fråga om publicus, som får ta upp växel- ochcheckprotester. Avanförda skäl anser jag inte att möjligheten att dispensera från svensktmedborgarskap kräver nägon ändring såvitt avser rätten för advokat att beviljarättshjälp. Jagvill slutligen framhålla att tillämpningen av de nya reglerna bör följas meduppmärksamhet. Det får ankomma på JK att inom ramen för sin tillsynsverksamhethälla sig underrättad om utvecklingen. Avslutningsvisvill jag nämna några andra former av rättshjälp. Förordnande av offentligtbiträde torde i likhet med vad som gäller för rättshjälpsbiträde inteförutsätta en lämplighetsbedömning när en advokat eller biträdande juristskall förordnas (44§ RHL). Vid rådgivning gäller detsamma som vid rättshjälp ivissa familjemål, dvs. att rättshjälpen kan meddelas direkt av advokat ellerbiträdande jurist vid advokatbyrå (48 § RHL). Vid förordnande av målsägandebiträdeenligt 4 § andra stycket lagen (1988:609) om målsägandebiträde gäller reglernai 21 § första stycket RHL och någon lämplighetsbedömning av en advokat ellerbiträdande jurist vid advokatbyrå blir därför inte aktuell. Advokaterintar vidare en privilegierad ställning vid inkassoverksamhet. Enligt 2 § andrastycket inkassolagen (1974:182) behöver advokater inte tillstånd förinkassoverksamhet. Enligt 13 § samma lag står advokater inte underdatainspektionens tillsyn. Ivissa fall intar advokater en särställning genom den roll advokatsamfundetspelar. Enligt lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissafall m.m. får talan mot advokat väckas endast efter hörande av advokatsamfundet.Vidare finns det bestämmelser om att skall underrättas när enadvokat avvisas som ombud. Ett exempel härpå är 12 kap. 6§ andra stycket RB. 4.1 Allmänt om direktivens införlivande i svensk rätt Mitt förslag:EES-reglerna skall införlivas i genom transformation. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Advokatsamfundet föreslår att reglerna införlivas i svensk rätt genominkorporering eller genom en generell hänvisning till av ingångna internationellaöverenskommelser. Övriga remissinstanser tillstyrker promemorians förslag ellerlämnar det utan erinran. Skälen för mitt förslag: ISverige gäller att regler i internationella avtal och konventioner i principmåste införlivas med den svenska rättsordningen innan de blir tillämpliga.Detta behöver dock endast ske till den del dessa regler saknar motsvarighet i,eller strider mot de svenska rättsreglerna. När en internationellöverenskommelse skall införlivas med svensk rätt kan tvä olika metoder komma ifråga. Överenskommelsens bestämmelser kan införlivas med svensk rätt antingengenom s.k. transformation eller genom s.k. inkorporering. Vid transformationomarbetas de delar av den internationella överenskommelsen som behöverinförlivas med svensk rätt till svensk författningstext.Inkorporation innebär att det i en lag eller annan författ- Prop.1992/93:64 ning föreskrivs att konventionens bestämmelser gäller direkt iSverige och skall tillämpas av svenska myndigheter. En variant av denna metodär att konventionens regler i så gott som oförändrat skick tas in i en svensklag. EES-avtaletinnehåller inga föreskrifter om hur direktiv skall införlivas med de nationellarättsordningarna medan det för förordningar däremot finns ett särskilt åtagandesom innebär att inkorporeringsmetoden måste användas i . Det innebäratt frågan om vilken lagstiftningsteknik som bör användas för att infogautbildningsdirektivet och advokatdirektivet i svensk rätt kan avgöras medbeaktande av om direktiven är så utformade att den ena eller andra metodenframstår som den mest naturliga. Ett klart och precist formulerat direktiv somhar begränsat användningsområde kan t.ex. vara lämpligt att mer eller mindreordagrant ta in i en särskild lag. Intresset av en sammanhållen och enhetiiglagstiftning kan i fråga om andra typer av direktiv tala för att bestämmelsernafogas in i den befintliga lagstiftningen pä omrädet. Såvälutbildningsdirektivet som advokatdirektivet innehåller bestämmelser som pä ettnaturligt sätt hör hemma i RB. Särskilda regler i en separat lagstiftningskulle göra regelsystemet svåröverskådligt. har påpekat atttransformation medför svårigheter att på ett korrekt sätt återge direktivensbestämmelser. Även jag anser att detta är en omständighet som bör beaktas vidvalet av införlivandemetod. Den enligt min mening lämpligaste metoden i det härfallet är dock att arbeta in direktivens bestämmelser i . Enomständighet som bör beaktas i sammanhanget och som pekar päi sitt remissyttrande är att EG-rätten ändras fortlöpande och att man haranledning att räkna med förändringar av de bestämmelser som är aktuella attinförlivas. Sådana ändringar kan i sin tur kräva nya ändringar i den svenskalagstiftningen. Samfundet har därför pekat på möjligheten att införlivautbildningsdirektivets bestämmelser genom att i RB ta in ett undantag från vadsom föreskrivs i 8 kap. 2 § rörande akademisk utbildning "när så följer avöverenskommelse mellan och främmande stat". Liknandeproblem kan också uppkomma genom att ingår överenskommelser inom de nuaktuella områdena även med icke EES-länder. T.ex. behandlas inomramen för GATT-förhandlingarna förslag avsedda att medföra liberaliseringar påetableringsområdet, vilket kommer att beröra bl.a. advokattjänster. Som påpekades ipromemorian är tekniken att i lag helt allmänt hänvisa till intemationella överenskommelser inte invändningsfri (jfr. , Normgivningsmakten, andra upplagan, 1989 s. 207 ff) och förekommer i svensk rätt endast i undantagsfall. Som exempel kan nämnas 2§ femte stycket i lagen (1973:1198) om ansvarighet för oljeskada till sjöss. Frågan om en sådan hänvisningsteknik är lämplig behandlades utförligt av lagrådet vid dess granskning av ett förslag om ny fartygssäkerhetslag (prop. 1987/88:3 s. 191 ff). Lagrådet uttalade som sin mening att allmänna hänvisningar till in ternationella överenskommelser såvitt möjligt borde undvikas. Lagrådet pe kade bl.a. på att en nackdel med tekniken är att den rättsliga innebörden av lagtextens hänvisning blir oklar och att detta gäller även om den aktuella 24 överenskommelsen anges imotiven. Departementschefen godtog Lagrådets påpekande och utformadebestämmelsen i enlighet med Lagrådets förslag. har isitt remissyttrande påpekat att det med tanke på behovet av att införlivaeuroparätten inte i längden är realistiskt att hålla fast vid denna ståndpunkt.Jag är medveten om att den pågående internationaliseringen och inte minstSveriges närmande till EG kommer att innebära stora förändringar när det gällerden svenska lagstiftningens utformning och att det kan finnas skäl att omprövaden gängse lagstiftningstekniken på många omräden. Enbart det förhällandet attnya internationella åtaganden kan tillkomma utgör dock enligt minmening inte tillräckliga skäl för att använda den tekniken i dettalagstiftningsärende. 4.2 Behörighetskrav för vissa anställda inom rättsväsendet Minbedömning: Inga lagändringar krävs. Promemorian:Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna:Bedömningen har lämnats utan erinran. Skälenför min bedömning: Inom rättsväsendet gäller såsom jag har redovisat istor utsträckning ett krav på svenskt medborgarskap för tjänster som kräverjuridisk utbildning. Frägan är om detta krav är i överensstämmelse medEES-avtalet. Enligt EES-avtaletsartikel 28 gäller att diskriminering på gmnd av nationalitet inte får ske närdet gäller rätten att fä en viss anställning. Undantag görs i artikeln föroffentliga tjänster. Avgörande för frågeställningen blir därför vad som avsesmed offentlig tjänster. EG-domstolenhar i ett antal domar slagit fast att undantaget inte gäller alla anställningarinom den offentiiga sektorn. Enligt domstolen tar undantaget främst sikte påverksamhet som avser utövandet av offentlig myndighet. har iett meddelande (88/C72/02) angivit sin ståndpunkt i frågan och därvid bl.a.uttalat att undantaget avser t.ex. rättsväsendet. Motdenna bakgrund anser jag, i likhet med det av remissinstanserna godtagnapromemorieförslaget, att de krav pä svenskt medborgarskap som uppställs inomrättsväsendet mäste anses vara förenliga med artikel 28 i . Någotbehov av lagändringar föreligger därför inte i denna del. När det gäller utbildningbör utbildningsdirektivet och kunna tolkas så att det även i dettafall får göras undantag för anställda inom rättsväsendet. Det leder bl.a. tillatt det utbildningskrav för domare som svensk rätt ställer upp inte behöverändras. 4.3Behörighetskrav för ombud vid rättegång Mittförslag: Medborgarskapskravet för ombud avskaffas och hemvistkravet för ombudanpassas till . Kravet pä att ett ombud skall behärska svenskaspråket behålls och skall utttyckligen framgå av lagen. Möjligheten att anmälaombud hos tas bort och regeln om delgivning med part som harhemvist utomlands anpassas till . Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Samtiiga remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utanerinran. Ett par remissinstanser har dock ifrågasatt om spräkkravet för ombudkan behållas oförändrat. Skälen för mitt förslag: Kraven på svensktmedborgarskap och hemvbt i Enligtadvokatdirektivet skall advokater inom EES-området ha rätt att uppträda viddomstol. Behörighetskrav som grundar sig på viss nationa-litet eller hemvistär därvid inte tillåtna. Härav följer att bestämmelserna 12 kap. 2 § RB - somenligt huvudregeln kräver svenskt med borgarskap och hemvbt i - måsteändras så att advokater som är etablerade i en EES-stat (EES-advokater)jämställs med svenska medborgare som har hemvist här. Det räcker dock inte med attta hänsyn till advokatdirektivet. Även reglerna i och dessmotsvarigheter i måste beaktas. Av särskilt intresse är attEG-domstolen i ett par fall prövat frågan om behörighetskrav för ombud infördomstol. Iett avgörande , fallet Reyners (2/74), uttalade sig omomfattningen av det undantag för offentlig maktutövning som gäller i fråga omden fria rörligheten för tjänster. Av domen framgår att rätten att företrädaoch försvara inför domstol inte kan förbehållas det egna landets medborgare ochatt detta gäller även om det enligt landets lag föreligger ett advokatmonopol. Iett annat avgörande , fallet (33/74), hade EG-domstolenatt ta ställning till ett nationellt krav pä hemvist. Ett ombud, som inte varbosatt i , uppträdde inför holländsk domstol. Den holländska domstolengodtog inte ombudet eftersom hemvist i var ett krav för att vara ombudvid en holländsk domstol. uttalade att ett krav på hemvist inte fickuppställas, såvida inte tjänsten var särskilt reglerad i medlemslandet. Omdäremot tjänsten är särskilt reglerad och det finns objektivt försvarbaraetiska yrkesregler för personer som är etablerade i medlemsstaten, får krav pähemvist uppställas om en person kan undvika att vara bunden av dessa reglergenom att ha sin hemvist i en annan medlemsstat. Avfallet Reyners kan den slutsatsen dras att medför att det iförhållande till EES-länderna är möjligt att för ombud uppställakrav på medborgarskap i . Eftersom de tjänster som ett vanligt om- budutför i inte är särskilt reglerade i svensk rätt följer det vidare avProp. 1992/93:64 fallet att det i relation till EES-ländernainte heller längre är möjligt att uppställa krav på hemvist i . Man kandock fråga sig vilken avgränsning som är den rätta. Innebär avgörandet att kravpå hemvist i inte får uppställas i relation till med borgare i EESeller att krav på hemvist i inte får uppställas i relation till den somhar hemvbt inom EES eller en kombination av dessa båda fall? I avgörandet sägsatt en stat inte får hindra "persons established in another Member Stateto the right to provide services" (jfr Lawyers in Community,1987, s. 234). Detta uttalande talar enligt min mening för att man vid valetmellan medborgarskap och hemvist bör välja hemvist. Denna tolkning förordadesi promemorian och har lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Det innebärmed andra ord att de svenska kraven på hemvist och medborgarskap i föratt få uppträda som ombud här i fortsättningen inte bör gälla den som harhemvist i en EES-stat, oberoende av var han eller hon är medborgare. Ensituation kräver särskild behandling. Det gäller möjligheterna att varaförsvarare i mäl som rör rikets säkerhet. finns det en möjlighet för rättenatt beakta målets beskaffenhet när den prövar om undantag skall göras frånkravet i 12 kap. 2 § RB pä svenskt medborgarskap och hemvist i . Om detnu görs ett mera generellt undantag frän kraven på svenskt medborgarskap ochhemvist i i 12kap. 2§ RB vidgas möjligheten för utländska medborgareatt vara försvarare i dessa mål. EES-avtaletmedger att man i vissa fall tar hänsyn till nationella intressen. Ett fall därdetta bör vara tillämpligt är mäl som rör rikets säkerhet. En bestämmelse somfömtsätter svenskt medborgarskap och hemvist här bör därför införas förprivata försvarare. Utländska medborgare kan redan om skäl till det föreliggerhindras att bli offentliga försvarare eftersom bestämmelsen i 21 kap. 5 §innehåller ett krav på att den som utses är lämplig för uppdraget. Likväl börför tydlighetens skull en sådan bestämmelse också omfatta offentligaförsvarare. Lagtekniskt bör bibehållandet av kraven pä svenskt medborgarskapoch hemvist i riket för försvarare i mål om rikets säkerhet lösas genom att enuttrycklig bestämmelse härom tas in i 21 kap. 3 § RB. Detta motsvararpromemorians förslag, som har lämnats utan erinran av remissinstanserna. Vadjag här tagit upp rör frågan vilka ändringar i 12 kap. RB som ärnödvändiga till följd av . Mot bakgrund av de ändringar som alltsåkrävs finns det anledning att överväga om kraven på svenskt medborgarskap ochhemvbt i genereUt kan avskaffas eller om ändringarna bör genomföras iform av särskilda bestämmelser i och för EES. I sammanhanget kan nämnas attFinland, som inte heller har regler om advokattvång, inte uppställer någotmedborgarskapskrav för ombud. Ettombud som är svensk medborgare behöver inte ha juridisk utbildning eller i sittarbete syssla med juridiska frägor. På utiändska medborgare ställs det här somjag tidigare redovisat (avsnitt 3.2) avsevärt större krav. Anledningen härtillär att de normalt har antagits sakna erforderliga insikter i svenskaförhållanden. För att en utländsk medborgare skall tillåtas vara om- budkrävs det därför i regel att han har avlagt juridisk examen, har erforder- Prop. 1992/93:64 lig kännedom om svensk rätt och har vana att utföra talaninför domstol. Kravetpå svenskt medborgarskap drabbar bl.a. mänga.invandrare. Så länge en invandrareär utländsk medborgare krävs det avsevärt större insikter i juridiskaangelägenheter av honom än vad som krävs av en svensk medborgare.Medborgarskapskravet syftar till att tillgodose det berättigade intresset averforderliga insikter i svenska förhållanden. Man kan dock fråga sig om kravetpå svenskt medborgarskap är ett vare sig lämpligt eller nödvändigt krav föratt tillgodose detta intresse. Detfinns skäl att anta att många utiändska medborgare har goda insikter i svenskaförhållanden. Ett exempel på detta är en invandrare som bott länge i Sverigemen valt att behälla sitt utiändska medborgarskap. Det är därför enligt minmening svårt att försvara en reglering som innebär att en sådan utländskmedborgare inte skulle ha samma möjligheter att uppträda som ombud infördomstol som en svensk medborgare. Manhar ocksä anledning att betvivla att kravet på svenskt medborgarskap ipraktiken tillämpas på det sätt som avsetts. Som exempel kan tas att enutländsk medborgare med goda kunskaper i svenska uppträder som ombud i ett s.k.småmäl, dvs. mäl som rör värden mindre än ett halvt basbelopp. Det är intetroligt att domaren i ett sådant fall aktualiserar möjligheten till avvisningav ombudet och därför frågar ombudet om medborgarskap och juridiska kunskaper.Det är istället sannolikt att domaren förlitar sig pä möjligheten att avvisaombudet med stöd av 12 kap. 5 § RB, om ombudet under målets gäng skulle visasig ha dåliga kunskaper om svenska förhållanden och detta är till nackdel förmålets handläggning.