prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — De handlingar som förbjuds är växlar (dock med undantag för vissa s.k. egna växlar) och löpande skuldebrev samt "annan ... skuldförbindelse, vars överlåtande eller pantsättning inskränker köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet, om en ny borgenär i god tro förvärvar fordringshandlingen". Av detta citat framgår syftet med bestämmelsen. Om konsumentens skuld manifesteras i en löpande fordringshandling, riskerar han att förlora det skydd som han har enligt 10 §. En godtroende förvärvare av en sådan handling berörs nämligen nästan aldrig av sådana gäldenärens invändningar som grundar sig på ett bakomliggande köp (se 15 och 17 §§ skuldebrevslagen samt 17 § växellagen). Förbudet mot löpande fordringshandlingar är straffsanktionerat i tredje stycket i 11 § konsumentkreditlagen. Men förbudet får inte någon effekt på handlingens giltighet; den är alltså fullt giltig. Det råder ingen tvekan om att förbudet mot löpande fordringsbevis bör vara kvar. Vad som kan ifrågasättas är om förbudet bör utsträckas till även andra konsumentkrediter än sådana som har samband med kreditköp. Det kan inte uteslutas att det förekommer situationer där det vore befogat med en sådan regel. saknas emellertid underlag för att bedöma om ett förbud är motiverat. Det har inte kommit fram att det i några konkreta fall skulle ha behövts en sådan regel. Det har uttalats att fordringshandlingar som är förbjudna enligt denna regel borde vara ogiltiga och således över huvud taget inte kunna göras gällande mot konsumenten. En sådan ogiltighet skulle emellertid komma i konflikt med de principer i skuldebrevslagen som skyddar en godtroende förvärvare av löpande skuldebrev. Dessa principer är grundläggande inom värdepappersrätten och överensstämmer med motsvarande regler i , och . De bör därför inte ändras annat än om det bedöms vara mycket starkt påkallat. Så är inte fallet här. Inte heller i övrigt har det kommit fram någon anledning att ändra innehållet i 11 §. Enligt min mening bör den således överföras till den nya konsumentkreditlagen utan några ändringar i sak. 2.11 Andra civilrättsliga frågor 2.11.1 Krav på skriftlig form Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på två punkter. Enligt promemorieförslaget skall även kreditgivaren skriva under avtalet och innan så skett skall konsumenten ha rätt att ångra sitt åtagande. Undantaget från kravet på skriftlig form skall gälla krediter på högst (se promemorian s. 141-146). Remissinstanserna: Många remissinstanser invänder mot förslaget om att kreditgivaren skall skriva under avtalet och att konsumenten skall kunna ångra sig fram till dess. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas det utan erinran av så gott som alla. Skälen för mitt förslag: I gällande svensk rätt finns inte något krav på att konsumentkreditavtal skall ha skriftlig form. I de allra flesta fall då avtalet innefattar åtaganden från kredittagarens sida utöver att betala skulden efter ett visst anstånd ingås ändå kreditavtal skriftligen. I EG-direktivet uppställs ett krav på skriftform. Som sagts undantas dock många kreditavtal från direktivets tillämpningsområde, bl.a. alla sådana avtal som avser ett mindre belopp än 200 ECU (ca ) och alla sådana som avser en kredittid kortare än . En väsentlig fördel med ett krav på skriftlig form i detta sammanhang är att de åtaganden som konsumenten gör måste tas in i det skriftliga avtalet för att konsumenten skall vara bunden av dem. Därmed motverkas bevisproblem och tvister liksom risken för att konsumenten utsätts för avtalsvillkor som står i strid med lagens tvingande bestämmelser. En annan viktig fördel med ett krav på skriftform är att konsumenten får anledning att bättre än annars överväga sitt åtagande. Det blir bl.a. inte möjligt för konsumenter att binda sig för ett kreditåtagande genom en ansökan om kredit per telefon. Några påtagliga nackdelar med ett skriftlighetskrav finns knappast, förutsatt att det görs erforderliga undantag i lagen. Ett skriftlighetskrav får sålunda inte bli till en tyngande formalitet i avtalsrelationer som är så okomplicerade att en skriftlig handling skulle vara meningslös. Skriftlig form bör krävas för alla kreditavtal där ett sådant formkrav är meningsfullt utifrån de nu angivna synpunkterna. På grund av anpassningen till EG skall skriftform krävas för åtminstone alla avtal som måste vara skriftliga enligt EG-direktivet. Kravet på skriftlig form bör naturligtvis inte gälla för helt obetydliga krediter, exempelvis vid kortare betalningsanstånd i handeln. Det är uppenbarligen inte heller lämpligt vid vanliga "fakturakrediter". Detta gäller även om kreditgivaren förbehåller sig rätten att ta ut en faktureringsavgift. Däremot bör skriftlighetskravet gälla för alla löpande krediter, dvs. även sådana där kredittiden är mycket kort. Ett undantag för fakturakrediter kan då formuleras så att det gäller för engångskrediter när kredittiden är eller hela kreditbeloppet skall betalas på en gång (jfr promemorian s. 49 f. och s. 142 f.). Vidare bör generellt undantas alla krediter med ett förhållandevis obetydligt kreditbelopp. Här framstår det som lämpligt att direkt anknyta till den beloppsgräns som gäller i EG-direktivet. Gränsen bör då sättas vid . I övrigt synes det inte finnas anledning till undantag. I promemorian föreslås att både konsumenten och kreditgivaren skall underteckna avtalet. En rad remissinstanser invänder mot detta förslag och menar att det inte bör vara nödvändigt med kreditgivarens underskrift. förekommer det, enligt de kritiska remissinstanserna, knappast över huvud taget att kreditgivaren skriver under och det skulle innebära en avsevärd omgång och stora kostnader om ett sådant krav blir infört. det spelar någon roll från konsumentskyddssynpunkt om kreditgivaren skriver under avtalet. Promemorians förslag om att kreditgivaren skall skriva under avtalet har samband med ett förslag om att konsumenten skall ha rätt att ångra sig fram till dess att kreditgivaren har skrivit under. Det sägs i promemorian att en sådan ångerrätt visserligen inte har stor betydelse vid sidan av den rätt, som också föreslås, att när som helst betala skulden utan kostnader. Denna rätt innebär ju bl.a. att konsumenten kan säga upp avtalet innan han ens fått ut kreditbeloppet. Inte minst psykologiskt torde det dock, enligt promemorian, vara en fördel för konsumenten om han har rätt att ångra sig innan kreditgivaren blivit bunden av avtalet; för de flesta konsumenter bär det emot mera att säga upp ett avtal som de vet att de blivit bundna av. Jag instämmer i att det från konsumentskyddssynpunkt skulle ligga ett visst värde i om konsumenten hade möjlighet att ångra sig innan kreditgivaren för sin del tagit ställning till avtalet. Enligt allmänna avtalsrättsliga grundsatser är han annars bunden av det "anbud" som han anses ha avgett genom en skriftlig ansökan. Med hänsyn till att jag tidigare förordat att reglerna om konsumentens rätt att betala skulden och reglerna om avgifter vid konsumentkrediter skall få en delvis annan utformning än i promemorians förslag kan det sägas att behovet av en ångerrättsregel i viss mån ökat. Det kan emellertid ändå antas att en sådan ångerrätt skulle komma att utnyttjas mycket sällan. I praktiken förutsätter ångerrätten att det krävs att kreditgivaren skriver under avtalet för att det skall bli bindande. Med hänsyn till de påtagliga praktiska nackdelar som skulle följa med ett sådant krav bör promemorieförslaget i denna del trots allt inte genomföras. Ingen remissinstans har riktat invändningar mot förslaget om att konsumenten skall underteckna avtalet. Att konsumenten bör underteckna är enligt min mening uppenbart och en naturlig konsekvens av att avtalet skall vara skriftligt. Sammanfattningsvis skall alltså enligt mitt förslag kreditavtal vara skriftliga i den mån de inte avser krediter på högst eller sådana engångskrediter där kredittiden är och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång (fakturakrediter). Konsumenten men inte kreditgivaren skall skriva under avtalet. I enlighet med vad som föreskrivs i EG-direktivet bör även i den svenska lagen tas in en regel om att konsumenten skall erhålla en kopia av det skriftliga avtalet. Rättsföljden av att kravet på skriftform åsidosätts Det är inte självklart vad som bör gälla om ett kreditavtal helt eller delvis har ingåtts utan iakttagande av skriftlighetskravet. Om detta sägs inget i EG-direktivet. Huvudfrågan är om avtalet bör anses ogiltigt eller inte. har kredittagaren ordnat sin ekonomi med hänsyn tagen till krediten på ett sådant sätt att han inte har något intresse av att avtalet ogiltigförklaras. Att avtalet har ingåtts muntligen behöver vidare inte betyda att det är oförmånligt för kredittagaren. En ogiltighetspåföljd skulle också - särskilt vid kreditköp - medföra besvärande komplikationer i samband med att prestationerna skall återgå. Det sagda talar med styrka för att kreditavtal som har ingåtts helt eller delvis muntligen inte för den skull skall anses ogiltiga. Detta är också promemorians inställning och endast en remissinstans har en avvikande uppfattning. Den från konsumentskyddssynpunkt mest adekvata rättsföljden är, som framhålls i promemorian, att avtalsvillkor som är till nackdel för konsumenten blir ogiltiga. På så sätt får kreditgivaren ansvaret för att skriftform iakttas, vilket är naturligt bl.a. med hänsyn till styrkeför- hållandet mellan parterna. Kreditgivaren tvingas se till att alla konsumentens åtaganden preciseras i det skriftliga avtalet, vilket står i överensstämmelse med tankarna bakom skriftlighetskravet. Det sagda betyder att bl.a. eventuella avgifter som följer eller kan följa med krediten måste anges i avtalet (jfr avsnitt 2.7 och 2.9). Detsamma gäller andra åtaganden som konsumenten gör liksom villkor som ger kreditgivaren en rätt att säga upp avtalet före avtalstidens utgång. Också villkor som ger kreditgivaren rätt att ändra förutsättningarna för krediten till kredittagarens nackdel på något sätt måste tas in i det skriftliga avtalet. När skall i övrigt ett villkor anses vara till "nackdel" för kon- sumenten? Vid denna bedömning bör man i princip jämföra med vad som skulle ha gällt utan villkoret. Om det exempelvis framgår av det skriftliga avtalet att ränta skall utgå men räntesatsen bestämts muntligen, bör man jämföra med en situation där inget sagts om räntesatsen över huvud taget. I enlighet med vad som får anses vara allmänna principer för bestämmande av pris i konsu- mentsammanhang (se t.ex. 36 § konsumenttjänstlagen och 35 § konsument- köplagen) betyder detta att räntan i dessa fall torde få fastställas efter vad som är skäligt med hänsyn till kreditens art, gängse ränta vid tiden för avtalet och övriga relevanta omständigheter. I praktiken innebär detta att en muntligt avtalad ränta ofta får godtas. Med en regel som den nu sagda kommer alltså även avtal som har träffats helt och hållet muntligen att vara i princip giltiga. Undantag gäller dock för sådana delar av avtalet som är till nackdel för konsumenten vid en jämförelse med vad som skulle ha gällt utan villkoret i fråga. Lagrådet anmärker att en regel som den angivna får anses innebära att såväl skriftliga som muntliga avtal i princip är giltiga och bindande mellan parterna. Bestämmelsen om skriftlig form kan därför, enligt lagrådet, till en del ses som en ordningsföreskrift som kan få betydelse vid bedömningen av om näringsidkaren iakttar god kreditgivningssed. Jag instämmer i denna beskrivning av bestämmelsernas innebörd. Lagrådet menar vidare att det trots vissa exempel i special- motiveringen kvarstår en viss osäkerhet om regelns innebörd. Detta gäller, enligt lagrådet, framför allt det fallet att avtalet om kredit i sin helhet är muntligt. Det kan då enligt lagrådet vara svårt att avgöra hur avtalet skall tillämpas om vissa villkor är bättre för konsumenten än vad som är normalt på kreditmarknaden medan andra villkor är oförmånligare. En tillämpning av avtalet med uteslutning enbart av de oförmånligare villkoren kan, enligt lagrådet, leda till ett resultat som knappast framstår som rimligt. Mot detta kan dock invändas, framhåller lagrådet, att en ordning som innebär att muntliga avtal eller avtalsdelar är giltiga bara när de är till konsumentens fördel, är ägnad att inskärpa för kreditgivaren att samtliga villkor för en kredit skall ges skriftlig form. Vidare finns det enligt lagrådet anledning anta att förekomsten av muntliga villkor är kopplad till krediter avseende smärre belopp och att den föreslagna ogiltighetsregeln därför kommer att få förhållandevis begränsad betydelse. Mot bakgrund härav godtar lagrådet förslaget. För att bestämmelsens innebörd skall framgå tydligare föreslår dock lagrådet att andra stycket formuleras om. Jag har samma uppfattning som lagrådet. För tydlighets skull vill jag dock framhålla att muntliga avtal och avtalsvillkor kan vara giltiga även om de inte direkt kan sägas vara till konsumentens fördel, nämligen så länge de inte är till hans nackdel. 2.11.2 Avräkningsförbehåll och kopplingsförbehåll Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 146-148). Remissinstanserna: En remissinstans föreslår ett uttryckligt förbud mot kopplingsförbehåll. I övrigt tillstyrks förslaget eller lämnas det utan erinran. Skälen för mitt förslag: Av 14 § konsumentkreditlagen framgår att ett belopp som köparen erlägger för avräkning på en viss kreditfordran i anledning av ett kreditköp skall avräknas på denna fordran och att kreditgivaren således inte får räkna av beloppet på någon annan fordran som han har mot konsumenten. Genom en hänvisning i 23 a § gäller regeln även vid tjänster enligt konsumenttjänstlagen. Bakgrunden till denna regel är följande. Den som har flera förfallna skulder till samma kreditgivare har i princip rätt att själv bestämma på vilken av skulderna en betalning som han erlägger skall avräknas. Det förekommer emellertid att det i kreditavtalet tas in förbehåll som flyttar över denna bestämmanderätt på kreditgivaren, s.k. avräknings- förbehåll. Anledningen till att kreditgivaren vill ha en sådan bestäm- manderätt är främst att den kan ge honom fördelar när det gäller möjligheten att utnyttja en säkerhet som kredittagaren har ställt. Vid konsumentkreditlagens tillkomst ansåg man att avräknings- förbehåll borde förbjudas vid kreditköp, bl.a. eftersom de kan medföra att konsumenten hamnar i ett slags beroendeförhållande till kreditgivaren och eftersom stötande konsekvenser kan uppkomma för konsumenten, t.ex. när han har betalat större delen av sin skuld på grund av själva köpet (se prop. 1976/77:123 s. 124 f.). Avräkningsförbehållen är även till nackdel för konsumenten därför att de ger kreditgivaren möjlighet att låta avbetalningar först avräknas på det kreditavtal som har de för konsumenten bästa villkoren, vilket medför att det blir avtal med sämre - men för kreditgivaren för- månligare - villkor som blir kvar. Avräkningsförbehållen är nära besläktade med de s.k. kopplingsför- behållen. Dessa är förbehåll enligt vilka två eller flera kreditavtal mellan samma parter kopplas till varandra på ett sådant sätt att kreditgivaren kan utnyttja en säkerhet som har ställts för enbart en av krediterna som säkerhet också för den eller de andra. Kopplingsförbehåll vid avbetalningsköp var förbjudna enligt den tidigare gällande lagen om avbetalningsköp. I konsumentkreditlagen är de inte uttryckligen förbjudna, men reglerna om återtagande av den köpta varan är så utformade att kopplingsförbehåll blir utan verkan vid kreditköp. Reglerna i den nya konsumentkreditlagen skall gälla för alla konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl för att göra skillnad mellan olika typer av krediter. Finns det då anledning att göra skillnad mellan olika krediter när det gäller förbudet mot avräkningsförbehåll? Det är svårt att finna något godtagbart skäl för att avräkningsför- behåll skall få förekomma i konsumentkreditavtal över huvud taget. Förutom de tidigare nämnda nackdelarna för konsumenten med sådana förbehåll är det ett starkt skäl för ett förbud att konsumenten sällan förmår inse den verkliga innebörden av ett avräkningsförbehåll och därför i realiteten har dåliga möjligheter att skydda sig mot det. Förbudet mot avräkningsförbehåll bör sålunda utvidgas till att gälla även för fristående krediter. När det gäller kopplingsförbehållen förhåller det sig något annor- lunda. Dessa förbehåll har betydelse för en eventuell säkerhet enbart och kan alltså inte, som ett avräkningsförbehåll, få någon inverkan på frågan om vilket skuldförhållande som avslutas först och vilket som blir kvar. Kopplingsförbehåll är vidare tydligare till sin innebörd och lättare att förstå för konsumenten. Att kopplingsförbehållen gjordes overksamma i samband med kreditköp är naturligt, eftersom konsumenten inte skall behöva vänta på att få full förfoganderätt över den köpta varan till dess att han har betalat även andra skulder till kreditgivaren. När det gäller andra former av säkerheter är detta argument inte på samma sätt relevant. Ett generellt förbud mot kopplingsförbehåll vid konsumentkrediter skulle dessutom sällan fylla någon funktion. Det torde endast medföra att kreditgivaren, när han anser sig behöva säkerhet för ett nytt lån, i stället begär en särskild utfästelse härom från kredittagaren. För det nya lånet kan då ställas samma säkerhet som för ett tidigare. Att en viss tillgång kan användas som säkerhet för flera skulder är i sig ofta önskvärt även för konsumenten. Det man vänder sig mot när det gäller kopplingsförbehållen är främst att kreditgivaren i efterhand skaffar sig säkerhet för ett lån som har lämnats utan säkerhet. Kreditgivaren kan ju dock som villkor för den nya krediten kräva, i stället för ett kopplingsförbehåll, att säkerheten i fråga skrivs in i det gamla kreditavtalet. På grund av det sagda och då regeln i 36 § avtalslagen gör det möjligt att jämka oskäliga verkningar av kopplingsförbehåll bör det enligt min mening inte införas något generellt förbud mot sådana förbehåll. 2.11.3 Återtagande av vara Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom på en punkt. Enligt promemorian måste konsumenten agera före uppsägningstidens utgång för att kunna hindra återtagande (se promemorian s. 148-152). Remissinstanserna: Förslaget godtas allmänt. påpekar dock att förslaget innebär den försämringen för konsumenten att denne får mindre tid på sig än enligt gällande rätt för att förhindra ett återtagande. Skälen för mitt förslag: I 15-19 §§ i den nuvarande konsument- kreditlagen finns bestämmelser om kreditgivarens rätt att vid kreditköp återta den köpta varan. Reglerna i 15 och 16 §§ handlar om återtaganderätten som sådan, medan 17-19 §§ handlar om den uppgörelse som skall göras i samband med att varan återtas samt om konsumentens rätt att återlösa varan efter återtagandet. Reglerna är tillämpliga enbart på kreditköp och kan helt naturligt inte bli aktuella i fråga om andra konsumentkreditavtal. I 15 § finns bl.a. den regel som jag nämnt i avsnitt 2.11.2 och som medför att kopplingsförbehåll inte får verkan vid kreditköp. I regeln sägs att återtagandeförbehåll får göras gällande "endast under förutsättning att förbehållet har gjorts av säljaren i samband med köpet för att trygga säljarens rätt till betalning". En eventuell misskötsel av andra skulder som konsumenten har till kreditgivaren kan således inte medföra att kredit- givaren får utöva återtaganderätten. Att förbehållet skall ha gjorts för att trygga säljarens rätt till betalning innebär vidare att återtagandeförbehållet inte kan användas vid låneköp eller vid kontoköp med fristående kreditgivare (se prop. 1976/77:123 s. 178). I 15 § anges även förutsättningarna i övrigt för återtaganderätt. Reglerna anknyter nära till bestämmelserna i 12 § andra stycket om kreditgivarens rätt att kräva betalning . Det är naturligt att förutsättningarna för uppsägningsrätten och för återtaganderätten är väsentligen desamma. I avsnitt 2.8 har jag föreslagit att reglerna om uppsägningsrätt vid betalningsdröjsmål behålls som med ett visst tillägg som föranleds av att reglerna föreslås gälla även för fristående krediter, att kreditgivaren ges en rätt att säga upp krediten till omedelbar betalning när värdet av ett återtagandeförbehåll har försämrats avsevärt genom uppsåtligt eller grovt vårdslöst handlande från konsumentens sida samt att kreditgivaren skall ha en uppsägningsrätt i vissa fall när det kan befaras att konsumenten kommer att undandra sig sin betalningsskyldighet. Som jag har sagt bör förutsätt- ningarna för uppsägningsrätten vid kreditköp med återtagandeförbehåll väsentligen överensstämma med förutsättningarna för att återtaganderätten skall få utnyttjas. Vidare har jag i avsnitt 2.8 föreslagit regler om uppsägningstid när krediten sägs upp på grund av betalningsdröjsmål och om rätt för konsumenten att omintetgöra uppsägningen genom att före uppsägningstidens utgång ställa godtagbar säkerhet för fordringen. Som framgår av promemorian bör dessa regler motsvaras av bestämmelser som förhindrar återtagande före uppsägningstidens utgång. påpekar emellertid att promemorieförslaget innebär en försämring för konsumenten genom att denne skulle förlora den rätt han har - enligt 16 § i den nuvarande lagen - att förhindra återtagande ända fram till dess att återtagandet kommer till stånd. Enligt är det vanligt att konsumenter utnyttjar fram till återtagandet innan de betalar det som behövs för att få behålla varan. Det finns knappast anledning att genomföra en sådan försämring för konsumenterna som sagts. Den nuvarande regeln om rätt för köparen att ända fram till återtagandet förhindra att återtagande sker bör sålunda behållas. Återtagandet bör som alltid kunna förhindras genom att konsumenten betalar vad han är skyldig jämte ränta och kostnader. I de fall då uppsägningen beror på att säkerheten har försämrats eller det står klart att köparen undandrar sig att betala sin skuld, bör köparen få möjlighet att förhindra återtagandet genom att ställa godtagbar säkerhet för fordringen. Säkerheten skall då ställas innan återtagande sker. Det särskilda problem som jag har diskuterat i avsnitt 2.8 rörande bankernas skyldighet i vissa fall att ställa upp strängare förbehåll om betalning blir inte aktuellt när det gäller krediter med återtagandeförbehåll, eftersom det i dessa fall alltid är säljaren som är förste kreditgivare. Återtagandeförbehåll måste ju ha uppställts för att säkra säljarens rätt till betalning. Skulle en bank inträda som kreditgivare, dvs. överta säljarens rätt, gäller enligt allmänna rättsgrundsatser (27 § skuldebrevslagen analogt) att den nye kreditgivaren inte mot köparen förvärvar någon bättre rätt än säljaren själv hade. I dessa fall kan banken alltså inte åberopa de speciella bankreglerna till stöd för en särskilt långtgående uppsägningsrätt (se prop. 1976/77:123 s. 178). Så långt har jag diskuterat återtaganderätten som sådan, dvs. det som regleras i 15 och 16 §§. De delar av 15 § som jag inte särskilt har berört - en definition av återtagandeförbehåll, första stycket, och en regel med möjlighet att förbjuda näringsidkare att använda återtagandeförbehåll i fråga om varor som inte är lämpade som kreditsäkerhet, tredje stycket - bör överföras till den nya konsumentkreditlagen utan några ändringar i sak. När det gäller övriga regler som hör till detta avsnitt, alltså reglerna om uppgörelsen vid återtagande och om köparens rätt att återlösa vara som har återtagits (17 - 19 §§ i den gällande lagen), har det inte kommit fram något som gör att reglerna behöver ändras. De bör därför behållas. Ett nära samband med de nu nämnda civilrättsliga bestämmelserna har de exekutionsrättsliga regler som finns i 20 - 23 §§ i den nuvarande lagen. Dem behandlar jag i avsnitt 2.12. 2.11.4 Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m. Promemorians bedömning: Överensstämmer med min (se promemorian s. 152 och 153). Remissinstanserna: Bedömningen har lämnats utan erinran.