prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — De befogenheter för trafiktjänstemän som jag nu föreslårinnebär enligt min mening att det framstår som oklart om deras verksamhet härär förenad med myndighetsutövning. Jag delar emellertiduppfattningen att ttafiktjänstemännens arbetssituation är sädan att degenereUt sett bör ha ett sådant sttaffskydd som är förenat medmyndighetsutövning. Liksom uttedningen har jag sålunda kommit fram till attlagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning bör utvidgas att omfattaäven de nu aktuella funktionärerna. Begreppet trafiktjänsteman återkommer jagtill i specialmotiveringen. Mitt förslag: Densom har vägrats tiUttäde till ett ttafikföretags område eller fäi-dmedel elleruppmanats att lämna området eller färdmedlet, får avvisas eller avlägsnas fränområdet eller färdmedlet av en poUsman eller en ordningsvakt. Alkoholdryckersom påträffas hos någon som har brutit mot förtäringsförbudet får tas i beslagav en polisman eller en ordningsvakt. Utredningensförslag överensstämmer med mitt utom så till vida att enligtutredningsförslaget även en trafUctjänsteman får ta i beslag alkoholdrycker. Remissinstanserna: Ettminche antal instanser har behandlat dessa frågor. Förslaget om att getrafiktjänstemän befogenhet att beslagta alkoholdrycker tillstyrks avÅklagarmyndigheten i och RPS men avstyrks av iStockholm, JO, , SL, SJ och spårvägar. SJ, Göteborgskommun, SL och spårvägar pekar därvid på att dessa funktionärersaknar tillräcklig utbildning för att ges sådan befogenhet. Malmölokaltrafikstyrelse anser det vara tveksamt om trafiktjänstemän skall gesbefogenhet att beslagta alkoholdrycker. Enligt RÅ:s uppfatming bör befogenhetenbegränsas till sådana tjänstemän som har särskilda uppgifter. Norrköpingstingsrätt anser att frägan i vilken ut-su-äckning trafiktjänstemän skall gesbefogenhet att använda tvångsmedel är svårbedömd. Enligt iHelsingborg bör även ancUa ttafiktjänsteman än järnvägspersonal ges vissabefogenheter att använda tvångsmedel. i och Föreningen anseratt ttafiktjänsteman bör ges befogenhet att använda våld vid avlägsnande.Länsstyrelsen i län anser det vara motiverat att ge ttafiktjänstemansamma befogenheter som ordningsvakter bettäffande t.ex. avvisning. Skälenför mitt förslag: Enligt 26 § jämvägssäkerhetslagen fär den som Prop.1992/93:210 är befattningshavare i säkerhets- eller ordningstjänst vid jämvägavlägsna frän järnvägens område bl.a. den som är berusad eller omhändertadenne. Av 27 § lagen följer att befattningshavaren därvid under vissa förutsättningarfår använda våld. Någon motsvarande befogenhet att använda tvångsmedel harenligt nuvarande reglering inte tillerkänts trafiktjänstemän i annankollektivtrafik. Den (avsnitt 4.4.3) föreslagna rätten för ttafUctjänstemanatt vägra någon tillträde till trafikföretagets område eller färdmedel elleratt anmoda någon att lämna området eller färdmedlet innefattar inte hellernågon befogenhet för tjänstemannen att använda tvångsmedel mot en person somvägrar att ätlyda en sådan tUlsägelse. Utredningenhar övervägt frägan om att ge trafiktjänstemän vid den nu aktuellakollektivttafiken en liknande befogenhet att avlägsna eller omhändertapersoner som vissa befattningshavare har vid järnvägstrafik. Utredningensställningstagande innebär att en sådan tjänsteman skall fä rätt att ta i beslagdrycker som förtärs i strid med det av utredningen föreslagna förtäringsförbudetoch att bestämmelserna i polislagen om myndighetsutövning och våldsanvändningi samband med beslag därvid blir tillämpliga. Jagvill till en början slå fast att uppgiften att upprätthålla allmän ordning ochsäkerhet i samhället i princip ankommer pä polisen (jfr 2 § polislagen). Detbör som jag ser det krävas starka skäl för att till andra lämna över sådanauppgifter som innefattar användning av tvångsåtgärder. Som utredningen pekai-på har möjligheten att ge andra funktionäier än polisen befogenheter attanvända sådana åtgärder i syfte att avvärja brott eller ordnings-störandebeteenden utnyttjats resttiktivt. Närdet gäller järnvägstrafik har det med hänsyn till svårighetema för poUsen atttilhäckligt snabbt kunna ingripa på ett färdmedel ansetts motiverat attbefattningshavare vid järnvägen ges de befogenheter som här behövs. anför föreligger inte samma behov att ge ttafiktjänsteman vid annankollektivtrafik sådana befogenheter. I allmänhet finns det här goda möjligheteratt snabbt fä polis till platsen vid ordningsstömingar i kollektivtrafiken.Såvitt jag vet fungerar samarbetet mellan ttafikföretagen och polisen istorstädema för det mesta väl på detta område. Vid t.ex. busstrafik i glesbygdkan det naturligtvis uppstå liknande problem i detta avseende som bettäffandejämvägstrafik. Att utifrån sädana undantagsfall införa generella befogenheterav det aktuella slaget för ttafiktjänsteman i annan kollektivtrafUc änjärnvägstrafUc anser jag emellertid inte vara lämpligt. Jag vill också liksomutredningen peka pä att ttafikföretagen genomgående anser det vara olämpligtatt deras personal fär befogenhet att använda våld. Jagansluter mig däiför till utredningens ställningstagande att ttafikper-sonalinte skall ges rätt att avvisa, avlägsna eller omhänderta ordningsstö-randepersoner i den nu aktuella kollektivtrafiken. Mitt ställningstagande innebäratt denna personal måste begära polishjälp när en person som har vägratstiUttäde till eller uppmanats att lämna ttafUcföretagets område ttedskas. Enbestämmelse om handräckning av polis bör därför tas in i den nya ord- ningslagen.Bestämmelsen bör gälla även för ordningsvakter, som har för- Prop.1992/93:210 ordnats att tjänstgöra inom ttafikföretagets område. Närdet sä gäller befogenheten att ta i beslag alkoholdrycker som påttäffas hosnågon som förtär sådana drycker i strid med förtäringsförbudet delar jag desynpunkter som har framförts vid remissbehandUngen av bl.a. JO ochPolismyndigheten i om att en sådan befogenhet för ttafikperso-nalen isjälva verket kan bidra till en skärpning av konfliktsituationer. Vidare blirsom JO har påpekat ett beslag oftast aktuellt först sedan resenären betett sigså att det blir nödvändigt att avlägsna honom från t.ex. ttafik-medlet. och dåmåste ändå polis eller ordningsvakt tillkallas. Som jag ser det skulle detockså vara svårt att tUlräckligt klart ange vilken personal hos ttafikföretagenvid de olika ttafikslagen som med hänsyn till utbildning m.m. skulle kunna gesen sådan befogenhet. Mittförslag innehåller därför ingen motsvarighet till uttedningens förslag om attge trafiktjänstemän befogenhet att verkställa beslag av alkoholdrycker.Däremot föreslår jag liksom uttedningen att en polisman eller en ordningsvaktskall få ta i beslag aUcoholchycker som påträffas hos någon som har bmtit motförtäringsförbudet Jagåterkommer strax till motsvarande frågor vid järnvägstrafik (avsnitt 5.3). Dennya ordningslagen föreslås träda i kraft . Ettikj-aftträdande är mot bakgrund av att ansökningar omtillstånd till och anmälningar om allmänna sammankomster och offentligatillställningar pä goda grunder kan antas vara större under sommai-halväret änannars mindre lämpligt Vare sig de myndigheter som har att tUlämpa den nyalagen eller allmänheten är mot den bakgrunden betjänt av en ordning med enövergång till ett delvis nytt regelsystem redan vid halvåisskiftet 1993. Ävende förslag till övriga lagändringar som jag har tagit upp i dettalagstiftningsärende, som också i allt väsentligt är knutna till regleringen iordningslagen, bör ttäda i kraft . Vid ikraftttädandet bör detaxor och reglementen som har beslutats med stöd av 23 § ordningsstadgan förrikets städer (nr 22) eller med stöd av 25 § AOst, upphöra attgälla. Till viss del kommer dessa nämligen att ersättas av bestämmelserna i dennya ordningslagen om ordning och säkerhet i viss kollektiv persontt-afik. Ocksåde vid ordningslagens ikraftttädande gällande lokala ordningsstadgor, lokalahamnordningar och föreskrifter som har utfärdats med stöd av 10 § länsstyrelseinstmktionen(1971:460) bör upphävas. Sädana lokala föreskrifter, anpassade tillbestämmelserna i den nya ordningslagen, kan emellertid inte undvaras iframtiden. Att upprätta nya lokala ordningsstadgor m.m. kommer att innebäraett betydande arbete för bl.a. kommunerna. Mot den bakgrunden bör de vidordningslagens ikraftttädande gällandelokala föreskrifterna ges fortsatt giltighet som kan beräknas åtgå förutfärdande av nya sådana föreskrifter. För egen del anser jag att det arbetetbör kunna av av . Då bör de nu gällande lokalaföreskrifter, som inte redan har ersatts av nya sådana föreskrifter, upphöraatt gälla. Ispecialmotiveringen till ordningslagen kommer jag att närmare behandlainnebörden och konsekvensema av övergångsbestämmelsema till lagen. 5.1 Avgifter för upplåtelser av offentliga platser Mitt förslag: Enkommun som med nyttjanderätt upplåter tomtmark, som utgör offentiigplats, skall på samma sätt som en privat markägare fä ttäffa överenskommelsemed nyttjanderättshavaren om ersättningen. Upplåtelser av detta slag skalldärför undantas frän regleringen i lagen (1957:259) om rätt för kommun attuttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m.m. Utredningensförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Enligt (juridiska avdelningen) bör det i lagen (1957:259) omrätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser å allmän plats, m.m.(avgiftslagen) klart anges att kommunen för den aktuella typen av kvartersmarkhar rätt att ta ut ersättning pä sedvanliga civih-ättsUga gmnder. Kommunenanser vidare att det i lagen bör regleras även efter vilka gmnder andra änkommuner som förvaltar allmän plats bör ta ut ersättning för upplåtelser. NO betonar i anslutningtill förslaget vikten av att kommunema vid till-lämpningen av avgiftslagenbehandlar näringsicUcare lika, oavsett om de är kommuninnevånare eller inte.Även Riksförbundet och Gatukök och Kioskägares Riksförbunddiskuterar avgiftslagen och anser att en kommun gentemot den till vilken enupplåtelse sker skall redovisa vilka faktorer kommunen har som bedömningsgrundnär de enskUda avgiftema fastställs. Skälen för mitt förslag:Som jag tidigare berört (avsnitt 4.3.1) har regleringen i 2 § AOst och den tillregleringen knutna rätten för kommunerna att ta ut avgifter enligtavgiftslagen ansetts utesluta att kommunerna ingår civilrättsliganyttjanderättsavtal bettäffande sådana områden som är allmänna platser enligt 1§ AOst Kommunens skyldighet attför allmänt begagnande upplåta platser som är allmänna enligt 5 kap. 3 § förstastycket I PBL (t.ex. gator, vägar, torg och parker) medför en viss inskränkningi kommunemas rätt att fritt disponera över marken. Mitt ställningstagande idet föregående (avsnitt 4.3.1) om krav på tillstånd för att fä ta i anspråkoffentlig plats enligt den nya ordningslagen bör också i flertalet fallutesluta möjligheten för en kommun att upplåta offentiig platsmed nyttjanderätt. Mot den bakgmnden anser jag Prop. 1992/93:210 attupplåtelse av ett sådant område bör få ske endast i den särskilda ordning somföreskrivs i ordningslagen. Avgift för upplåtelsen bör liksom nu tas ut enligtavgiftslagen. Sammasynsätt bör gälla för ett område som kommunen i en detaljplan avsatt förhamnverksamhet. Kommunens möjlighet att fritt förfoga över marken kan sägasvara begränsad på samma sätt som gäller för bl.a. gator. Även i dessa fall börsåledes en upplåtelse av platsen för något annat ändamål än den särskildaverksamheten fä ske endast enligt ordningslagens regler. Med en sådan ordningklargörs att kravet på tillstånd inte skall gälla i fråga om upplåtelser förjust det ändamål som området enligt planen skall tillgodose. Kommunen kommersåledes liksom nu att ha full frihet att genom nyttjanderättsavtal upplåtadelar av hamnområdet för upplag och andra ändamål som hör tillhamnverksamheten. Sådana delar som inte är tillgängliga för allmänheten kommeröver huvud inte att beröras av regleringen av offentlig plats i den nyaordningslagen (jfr avsnitt 4.1). Ensådan inskränkning i kommunens rätt att fritt disponera marken som gäller förbl.a. gator kan inte anses föreligga i fräga om annan kvartersmark än sädan somi detaljplan redovisas som kvartersmark för hamnverksamhet och står underkommunens förvaltning. Sådana områden har ju blivit offentiig plats enbart pägrund av att kommunen upplåtit marken för allmän ttafik. Kommunens stäUningskiljer sig således bettäffande sådana områden inte från vad som gäller för enenskild fastighetsägare. Denne kan ju fritt upplåta sin mark för skildaändamål, även om marken utgör offendig plats enligt ordningslagstiftningen. Jaganser därför att det inte bör finnas något hinder mot att kommunema mednyttjanderätt upplåter annan av kommunen förvaltad kvartersmark än sädan som idetaljplan redovisas som kvartersmark för hamnverksamhet och är offendig plats.Som jag har föreslagit bör polisens tillstånd krävas även för att ta ianspråk ett sådant område; dock bör tillståndsfrågan prövas utan kommunenshörande (se avsnitt 4.3.1). Nären kommun upplåter kvartersmark som förvaltas av kommunen med nyttjanderätt,bör kommunen i lUchet med en enskild fastighetsägare ha rätt att träffaöverenskommelse med nyttjanderättshavaren om ersättningen. Upplåtelser av dettaslag bör därför undantas från regleringen i avgiftslagen. Mittförslag: I saklig överensstämmelse med nuvarande reglering skall en kommunhålla områden, som i detaljplan redovisas som gator, vägar, torg, parker ochandra allmänna platser och för viUca kommunen enligt (1987:10, PBL) är huvudman, i sådant skick att uppkomsten av sanitär olägenhethindras samt de krav tillgodoses, som med hänsyn till förhållandena på ortenoch övriga omstäncUgheter kan ställas i fråga om ttevnad, framkomlighet ochttafUcsäkerhet. Kommunens skyldighet begränsas lUcsom nu av detrenhållningsansvar som ankommer på staten som väghållare. Ävenomräden som i detaljplan redovisas som kvartersmark och har iordningställts ochbegagnas för allmän trafUc skall hällas rena. Skyldigheten att hålla rent, somsanktioneras med bötesstraff, åvilar fastighetens ägare eller någon annan somenligt 1 kap. 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) skall anses somfastighetsägare. Kommunen skall dock svara för renhållningsskyldigheten när detgäller mark för allmän ttafik i vilken nyttjanderätt eller annan särskild rätthar upplåtits enligt 14 kap. 2 § PBL. Förslagetinnebär bl.a. att regleringen av gaturenhållning samlas i renhållningslagen(1979:596). Vidare införs i renhållningslagen en definition av begreppetfastighetsinnehavare. Utredningensförslag överensstämmer i sak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks av (miljö-och hälsoskyddsnämnden),och . och anser att en kommun även i fortsättningenbör ha möjlighet att meddela lokala renhållningsföreskrifter. från att införandet av PBL inte medför att kommunemaautomatiskt skall ta över renhållningsansvaret för omräden inom detaljplan somtidigare legat under byggnadsplan. och avstyrker förslaget om skyldighet förfastighetsägare m.fl. att svara för renhållning på kvartersmark. Förslaget omkommunens ansvar för mark för aUmän ttafUc i viUcen servitut ellernyttjanderätt har upplåtits enligt 14 kap. 2 § PBL avstyrks av Helsingborgsoch kommuner medan (juridiska avdelningen) anser attdet bör vara möjligt att genom avtal föra över ren-häUningsskyldigheten fränkommunen till fastighetsägaren. Bakgrundentill mitt förslag; Regleringen av skyldigheten att hålla rent på gator, vägaroch andra allmänna platser samt andra för allmänheten tillgängliga områden ärutspridd pä ett flertal lagar och andra författningar. Sålunda förekommerbestämmelser om renhållning i bl.a. AOst och lokala ordningsstadgor, renhållningslagen(1979:596), väglagen (1971:948), väg- kungörelsen (1971:954),lagen (1939:608) om enskUda vägar (EVL) och Pp. 1992/93:210naturvårdslagen (1964:822). Imotiven till AOst (prop. 1956:143 s. 89) övervägde föredragande statsrädet ominte bestämmelserna om gaturenhållning borde samlas i den föreslagnalagen om skyldighet att renhålla gata m.m. Emellertid ansåg föredraganden attbestämmelsema om gaturenhållning hade ett nära samband medordningsföreskriftema i stadgan. Vidare var han av den uppfattningen attstadgans bestämmelser om straff och andra sanktionsmedel borde görastillämpliga på renhållningsskyldigheten. DärtiU kom den omständigheten att detenligt hans uppfattning kunde förväntas att de lokala ordningsstadgoma skullekomma att innehålla närmare föreskrifter om renhållningsskyldighetens innebörd.Föredraganden stannade mot den här bakgmnden för att ta in föreskrifterangående innebörden av renhållnings-skyldigheten i AOst och i lagen omskyldighet att renhälla gata m.m. reglera endast frågan om vem som skall haansvaret för renhållningsskyldigheten. Sålundafinns i 3 § AOst de gmndläggande bestämmelsema om gaturenhållning. Enligt denparagrafen skall allmän plats inom stadsplanelagt område och allmän väg inom byggnadsplanelagtområde genom olika åtgärder hållas i det skick som med hänsyn tillortsförhällandena, platsens belägenhet inom samhället och övrigaomständigheter tillgodoser skäliga anspråk. Åtgärderna skall således anpassasefter vad som med hänsyn till samtliga omständigheter kan anses skäligt (a.prop. s. 90). Deåtgärder som skall vidtas enligt 3 § AOst är dels renhållning i egentligbemärkelse, dvs. sopning, bortförande av orenlighet och nedskräpande föremål,borttagande av ogräs och annan jämföriig åtgärd, dels vintenen-hållning ochdels rensning och upptining av rännstensbmnn med ledning till allmänavloppsledning. I vintenenhällning ingår snöröjning, undanskaffande av snö ochis, sändning eller någon annan åtgärd för att motverka halka samt bortförandeav sand eller annat som har påförts för att motverka haUca. Allmänplats enligt 3 § AOst har samma innebörd som i 1 § stadgan (a. prop. s. 90).Sålunda förstås med detta begrepp omräden som är allmänna platser enligtstadsplan, allmänna vägar, hamnområden och andra omiåden som är upplåtna föreller används för allmän ttafUc. Underlåtenhetatt fullgöra renhållningsskyldighet enligt 3 § AOst eller enligt lokalordningsföreskrift är belagd med sttaff i 28 § AOst. Vidare har polisen enligt31 § AOst möjlighet att besluta om vitesföreläggande mot den som inte fullgörsin renhållningsskyldighet enligt AOst eller lokal ordningsstadga eller omtvängsutförande på den försumliges bekostnad. Somnyss har redogjorts för regleras i 3 § AOst endast renhållningsskyldighetensinnebörd och omfattning. 1 fråga om vem som skall fullgöra den skyldighetenhänvisas i paragrafens ttedje stycke till "särskilda bestämmelser".Härmed avses främst bestämmelsema i renhållningslagen, väglagen och EVL. Enligt18 § renhållningslagen skall en kommun inom områden med stadsplanfullgöra den skyldighet som föreskrivs i 3 § AOst. kommunen hålla rent pågator, torg, parker och andra sädana allmänna plåt- Prop. sersamt allmänna vägar. På sådana platser och vägar skall kommunen också röja snö, skaffaundan snö och is, sanda eller vidta någon annan åtgärd för att motverkahalka, föra bort sand eller annat som har påförts för att motverka halka samtrensa och tina upp rännstensbrunn med ledning till allmän avloppsledning.Uttrycket "allmän plats" i paragrafen har sålunda en snävare innebörd än vaduttrycket har enligt 1 § AOst eftersom det i renhållningslagen medallmän plats avses endast sädan plats som är allmän Inomomräden med byggnadsplan har en kommun motsvarande skyldighet ifräga om allmän väg. väglagstiftningen liggerpå staten som väghåUare, bortfaller emellertid Enligt19 § första stycket renhållningslagen kan en kommun ålägga en fastighetsägareeller någon annan som enligt kommunalskattelagen (1928:370) är skattskyldig förfastigheten att inom ett område med stadsplan fullgöra den skyldighet somanges i 18 § renhållningslagen i fräga om gängbana eller något annat utrymmeutanför fastigheten som behövs för gångttafiken. Bestämmelsen har i sakoförändrad förts över till renhållningslagen från 2 § lagen (1956:619) omskyldighet att renhälla gata m.m. (jfr prop. 1978/79:205 s. 29 och prop.1970:157 s. 86). Ettåläggande enligt 19 § första stycket renhållningslagen får sålunda inte avsenågon annan åtgärd än sådan som enligt 18 § ankommer på kommunen. Således fåråläggandet inte avse sådan renhällningsskyldighet m.m. som skall fullgöras avstaten (prop. 1956:143 s. 273). I motiven till lagen om skyldighet att renhållagata m.m. uttalade förech-agande statsrädet (a. prop. s. 272) att endastfastighetsägare inom stadsplanelagt område kan åläggas att fullgörarenhållningsskyldighet vad gäller gångbana eller något annat för gångtrafikenerforderligt uttymme utanför fastigheten. Sålunda omfattas inte enskildagångvägar av bestämmelsen i 19 § första stycket renhållningslagen. Iandra stycket i 19 § renhållningslagen föreskrivs att kommunens beslut skallunderställas prövning, om fastighetsägaren inte harhaft någon sädan skyldighet som sägs i första stycket. 120§ renhållningslagen har kommunen tillagts en allmän städningsskyldighetSkyldigheten avser enligt första stycket annan plats utomhus än som avses i 18§ där allmänheten fritt får färdas. Har ett sådant område skräpats ned ellerosnyggats på något annat sätt skall kommunen återställa platsen i det skick sommed hänsyn till ortsförhållandena, platsens belägenhet och omständighetema iövrigt tillgodoser skäligt anspråk. Enligt ancha stycket gäller intebestämmelsen, om skyldigheten enligt lag eller någon annan författning ellersärskilda föreskrifter skall fullgöras av någon annan. Härmed avses bl.a. delsden renhällningsskyldighet som skall fullgöras av staten som väghållare (jfr 5och 27 §§ väglagen), dels bestämmelserna om s.k. städningsföreläggande inaturvårdslagen (prop. 1970:157 s. 87). Enligt23 § naturvårdslagen åligger det var och en att se till att han inte skräparned utomhus i naturen eller inom bebyggda områden. Förseelser mot bestämmelsenkan medföra straff enligt 37 § första stycket 7 natur- vårdslagen.Vidare kan enligt 24 § naturvärdslagen kommunen ålägga den Prop.1992/93:210 som skräpat ned att ställa i ordning platsen. Kommunens städningsskyldighetenligt 20 § renhållningslagen inttäder först sedan det har visat sig att ettåläggande enligt 24 § naturvårdslagen inte har följts (prop. 1970:157 s. 87). Enligthuvudregeln i 5 § väglagen är staten väghållare för allmän väg. Regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer kan emellertid besluta att enkommun skall vara väghållare inom kommunen, om det främjar en god ochrationell väghållning. Väghållningenomfattar enligt 4 § första stycket väglagen byggande av väg och drift av väg.Bestämmelser om vad som är att hänföra till drift av väg finns i 26 § väglagen.Enligt första stycket i paragrafen skall väg hållas i ett för samfärdselntillfredsställande skick genom underhåll, reparationer och andra åtgärder.Enligt andra stycket skall ett vägområde hållas i sådant skick att skäligasanitära hänsyn och ttevnadshänsyn blir tillgodosedda. Renhållningsskyldighetenenligt väglagen gäller inom områden med detaljplan endast vägområden förmotorväg och motorttafikled. För andra allmänna vägar inom detaljplanelagtområde åligger det således en kommun att svara för renhållningen. I45 § vägkungörelsen finns närmare bestämmelser om vilka åtgärder som innefattardrift av väg. Sådana åtgärder är bl.a. snöplogning, halkbe-kämpning, sopning,borttagande av skräp och smuts samt ogräsbekämpning. Derenhållningsåtgärder och andra åtgärder som skall utföras bettäffande enskildavägar är betydligt mera begränsade än vad som gäller för aUmänna vägar. 1 3 och4 §§ EVL finns vissa regler om vinterväghållning. Enligt dessa bestämmelserskall vinterväghällning utföras på det sätt som vägens ändamål kräver.Särskilda bestämmelser om egentlig renhållning saknas i EVL. Skälenför mitt förslag: Som har redogjorts för finns de grundläggandebestämmelserna om gaturenhållning i 3 § AOst medan föreskrifterna om vem dennaskyldighet åvilar finns i renhållningslagen.