prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Den myndighet som önskar återkräva bidragsförskott och dyl. får enligt konventionens huvudregel anhängiggöra sin talan vid svarandens hemvistforum. Bestämmelsen är tillämplig inte bara i de fall då underhållsbidrag skall fastställas utan även vid jämkning på grund av ändrade förhållanden. Den domstol som meddelade den ursprungliga domen är inte automatiskt behörig att förordna om jämkning utan frågan om domstolens behörighet enligt förevarande artikel -- liksom enligt artikel 2 -- skall avgöras med beaktande av den underhållsberättigades hemvist/vanliga vistelseort då talan om jämkning väcks. Bestämmelserna i denna punkt inskränker sig inte till att föreskriva om forum vid den underhållsberättigades hemvist eller vanliga vistelseort. Om talan om underhållsbidrag ''''''''har samband med någons rättsliga ställning'''''''' får talan enligt en uttycklig föreskrift i artikel 5.3 prövas vid den domstol som enligt sin egen lag är behörig att pröva sistnämnda fråga. Härigenom kan frågor om underhållsbidrag prövas i samband med mål om äktenskapsskillnad eller faderskap. Bestämmelsen möjliggör således en gemensam handläggning av statusmål och mål om underhållsbidrag trots att statusmålet som sådant faller utanför konventionens tillämpningsområde (artikel 1). Denna bestämmelse gäller dock inte om domstolen grundat sin behörighet i statusmålet enbart på den ena partens medborgarskap. Domstolen kan däremot grunda sin behörighet på båda parternas medborgarskap. En fransk domstol är således behörig enligt denna bestämmelse att pröva frågor om underhållsbidrag i samband med ett äktenskapsskillnadsmål mellan två i bosatta franska medborgare om domstolen är behörig enligt fransk lag. Den är däremot inte behörig om endast en av makarna är fransk medborgare om denna omständighet är den enda som domstolen enligt fransk lag skulle kunna grunda sin behörighet på. Artikel 5 innehåller i punkten 3 en bestämmelse om behörig domstol i de fall talan avser ett utomobligatoriskt skadeståndsanspråk, ''''''''skadestånd utanför avtalsförhållanden'''''''' (forum delicti). I fråga om skadestånd i anledning av brott finns en särskild regel i artikel 5.4. Behörig domstol enligt artikel 5.3 är domstolen i den ort där skadan inträffade (''''''''where the harmful effect occurred'''''''', ''''''''où le fait dommageable s''''est produit''''''''). Detta begrepp omfattar såväl den ort där skadan orsakats som den där skadan uppstod (Bier, Reinwater mot Mines de potasse d'''') och den skadelidande kan således välja vid vilken av dessa domstolar talan skall väckas. En sådan tolkning är i överensstämmelse med bestämmelserna i 10 kap. 8 § RB enligt vilken talan i anledning av skadegörande handling får väckas vid rätten i den ort där handlingen företogs eller skadan uppkom. Begreppet skadestånd (''''''''tort, delict or quasi-delict'''''''', ''''''''délictuelle ou quasi délictuelle'''''''') är enligt praxis ett autonomt begrepp, vilket omfattar alla anspråk på skadestånd mot svaranden som inte är att hänföra till ''''''''avtal'''''''' i den mening som avses i artikel 5.1 (Kalfelis mot ). Enligt artikel 5.4 kan talan om enskilt anspråk i anledning av brott prövas vid den domstol där brottmålet är anhängigt om denna domstol är behörig att pröva sådana anspråk enligt domstolslandets lag. Detta är i överensstämmelse med svensk rätt som föreskriver att talan om enskilt anspråk i anledning av brott får föras i samband med åtal för brottet (22 kap. 1 § RB). Domstolen vid den ort där en filial, agentur eller liknande är belägen är enligt artikel 5.5 behörig att pröva tvister som hänför sig till verksamheten vid denna filial, agentur osv. Bestämmelsen gäller endast i de fall då svaranden har hemvist i en konventionsstat (jfr inledningen till artikel 5), dvs. när ett bolag eller annan juridisk person har sitt säte i en konventionsstat (jfr artikel 53) och en filial, agentur eller liknande i en annan konventionsstat. Käranden kan då välja att, i stället för att väcka talan i den stat där bolaget har sitt säte, väcka talan i den ort där filialen är belägen. Om svaranden är en juridisk person med säte i en stat som inte tillträtt konventionen, gäller reglerna i artikel 4, dvs. domstolslandets egna behörighetsregler. Uttrycket verksamheten vid en filial, agentur eller liknande (''''''''operations of a branch, agency or other '''''''') skall enligt praxis tolkas autonomt. En följd av detta är att uttrycket agentur i mening inte nödvändigtvis skall ges samma innebörd som begreppet handelsagent i 1 § lagen (1991:351) om handelsagentur (prop. 1990/91:63) och begreppet ''''''''commercial agent'''''''' i det EG-direktiv som lagen om handelsagentur i viss utsträckning bygger på. Rättsfall från som gäller tolkningen av artikel 5.5 redovisas i bilaga 2. Enligt artikel 5.6 är domstolarna i den konventionsstat där en ''''''''trust'''''''' har sitt säte behörig att pröva vissa mål som gäller ''''''''trusten''''''''. Begreppet ''''''''trust'''''''' förekommer i anglosaxiska rättssystem. Bestämmelsen infördes i Brysselkonventionen i samband med och tillträde till konventionen. En ''''''''trust'''''''' kan generellt beskrivas som det förhållande som uppstår när någon eller några (''''''''the trustees'''''''') upprätthåller rättigheter av något slag till förmån för någon eller några (''''''''the beneficiaries'''''''', förmånstagarna) eller för något lagligt ändamål på sådant sätt att förmånen av rättigheten tillkommer, inte ''''''''the trustee'''''''', utan förmånstagaren eller något annat syfte med ''''''''trusten''''''''. En ''''''''trust'''''''' är ingen juridisk person, har ingen rättskapacitet och har inget säte i vanlig bemärkelse. Av artikel 53 andra stycket framgår att domstolen, när den skall bestämma om en ''''''''trust'''''''' har sitt säte i den konventionsstat där målet är anhängigt, skall tillämpa sin egen internationella privaträtt. De mål som omfattas av artikel 5.6 är mål mot en instiftare av en ''''''''trust'''''''' då denne instäms i denna egenskap, mot en ''''''''trustee'''''''' eller mot den som är insatt som förmånstagare till en ''''''''trust''''''''. Det krävs därvid att ''''''''trusten'''''''' är upprättad antingen genom lag eller genom en skriftlig handling eller också muntligen och skriftligen bekräftad. Artikel 5.6 gäller således endast i fråga om tvister inom ''''''''trusten'''''''', dvs. tvister mellan ''''''''trustees'''''''' inbördes, mellan en ''''''''trustee'''''''' och en förmånstagare och liknande. Bestämmelsen gäller inte i fråga om tvister som uppstår mellan en ''''''''trustee'''''''' och tredje man. ''''''''Trusteen'''''''' kan uppträda som ägare, åta sig förpliktelser för ''''''''trustens'''''''' räkning osv. Tredje man får således stämma in ''''''''trusteen'''''''' enligt konventionens vanliga behörighetsregler och omvänt. Villkoret att ''''''''trusten'''''''' skall vara upprättad genom lag eller genom en skriftlig handling osv. inskränker tillämpningsområdet för forumbestämmelsen. Indirekta eller underförstådda ''''''''truster'''''''' (s.k. ''''''''constructive'''''''' eller ''''''''implied trust'''''''') omfattas således inte. Tvister som gäller ''''''''truster'''''''' som har upprättats genom lag faller dock långt ifrån alltid inom konventionens tillämpningsområde. Om en ''''''''trust'''''''' har upprättats genom ett testamente, eller inom ramen för ett konkursförfarande, är konventionen enligt artikel 1 andra stycket över huvud taget inte tillämplig. Bestämmelsen i artikel 5.7 har berörts i avsnitt 2.6. Enligt bestämmelsen är den domstol som har belagt skeppslast eller frakt -- dvs. vederlaget för transporten -- med kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd till säkerställande av bärgarlön rörande lasten eller frakten också behörig att pröva tvist om betalning av bärgarlönen (forum arresti). Detsamma gäller om lasten eller frakten kunde ha blivit föremål för sådan säkerhetsåtgärd om inte borgen eller annan säkerhet hade blivit ställd. Bestämmelsen är avsedd för sådana fordringar på bärgarlön för vilka sjöpanträtt gäller (Schlosser p. En ytterligare förutsättning för domstolens behörighet är att det i målet görs gällande att svaranden har någon rätt till lasten eller frakten eller hade sådan rätt vid tiden för bärgningen. För del bör man kunna bortse från bestämmelserna såvitt avser frakt eftersom frakten enligt svensk rätt endast har betydelse vid beräkningen av bärgarlönen (226 § sjölagen). Inte heller föreligger, numera, sjöpanträtt i frakten. Av artikel 5.7 följer alltså att den domstol som har beslutat om kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärder beträffande last eller frakt under vissa förutsättningar blir behörig att pröva målet också i sak. Bestämmelserna skall ses i samband med arrestkonventionens behörighetsregler på området. Enligt arrestkonventionens artikel 7(1)(e) är domstol som har beslutat om ''''''''arrest'''''''' i ett fartyg behörig att pröva tvisten också i sak om denna rör bärgning. Bestämmelsen i artikel 5.7 kompletterar således arrestkonventionens regler genom att tillåta arrestforum också i fråga om last och frakt; lasten kan vara väl så värdefull som det fartyg som transporterar lasten. Domstolens behörighet att förordna om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder följer av artikel 24, som ju tillåter domstol i en konventionsstat att förordna om säkerhetsåtgärder. Frågan om vilka säkerhetsåtgärder som kan meddelas och under vilka förutsättningar sådana kan beviljas regleras helt och hållet i den nationella lagen. För innebär detta att bestämmelserna i 15 kap. RB om kvarstad blir tillämpliga och att kvarstad således kan beviljas om det skäligen kan befaras att gäldenären genom att avvika, skaffa undan egendomen eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden. I 248 § tredje stycket sjölagen finns särskilda bestämmelser om kvarstad på fartyg som innebär att sådan kan beslutas även om det inte finns risk för att motparten undandrar sig att betala skulden. Syftet med dessa särbestämmelser är att skapa bättre förutsättningar för att undvika preskription av fordringar som är förenade med sjöpanträtt (prop. 1987/88:77). Det har inte framkommit något som tyder på att en motsvarande särbestämmelse skulle vara motiverad såvitt gäller kvarstad på last vid bärgning. Artikeln har berörts i avsnitt 2.3.1. Bestämmelserna i artikel 6 är, liksom bestämmelserna i artikel 5, särskilda behörighetsregler som är alternativa till huvudregeln om att talan skall väckas där svaranden har hemvist. Käranden kan således välja mellan att väcka talan där svaranden har hemvist och enligt bestämmelserna i artikel 6. Enligt artikel 6.1 kan käranden i de fall målet gäller flera svarande välja att väcka talan vid domstol där någon av svarandena har hemvist. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs det att det föreligger ett samband mellan de olika krav som käranden framställer mot de olika svarandena, att det är lämpligt att avgöra målen i ett sammanhang för att undvika den risk för oförenliga domar som kan uppkomma om målen prövas i skilda rättegångar (Kalfelis mot ). I artikel 6.2 finns en särskild behörighetsregel för återgångskrav och annat liknande krav mot tredje man. Enligt denna regel är domstolen där huvudkäromålet är anhängigt behörig att pröva också anspråket mot tredje man. Bestämmelsen omfattar inte bara regresskrav utan också andra anspråk mot tredje man. I rapporten till Brysselkonventionen definieras sådana ''''''''third party proceedings'''''''' som mål där tredje man stäms in i rättegången och som syftar till t.ex. att säkerställa tredje mans eller endera partens intressen i målet eller att möjliggöra en dom mot en av parterna (Jenard s. 28). Bestämmelsen blir inte tillämplig i de fall det föreligger ett prorogationsavtal mellan tredje man och den som framställer regresskravet. I sådana fall måste artikel 17 tillämpas. I gäller för sådana mål bestämmelserna i 14 kap. 5 § RB. Av artikel V i Protokoll Nr 1 framgår att regeln i artikel 6.2 inte kan åberopas i , , eller . I dessa stater finns inga regler som svarar mot artikel 6.2. I dessa stater tillgodoses förlorande parts intresse av att få regresskrav och liknande anspråk prövade mot tredje man genom särskilda litis denuntiatio- förfaranden -- ''''''''third party notices'''''''' -- som i princip innebär att tredje man delges att rättegång pågår med uppmaning att delta i rättegången som intervenient. I artikel V i Protokol Nr 1 anges för de nämnda staterna, med undantag för , de på detta litis denuntiatio- förfarande tillämpliga bestämmelserna som alltså träder i stället för bestämmelsen i artikel 6.2. I regleras dessa förfaranden såväl i den federala som i de 26 olika kantonala processlagarna och tillämpliga bestämmelser kunde därför inte preciseras i fråga om . Litis denuntiatio-förfarandet är inte uttryckligen reglerat i spansk lag men förfarandet har likväl accepterats på vissa områden, bl.a. i artikel 1482 i civillagen som handlar om vräkning. Till denna bestämmelse hänvisas i sin tur, om än indirekt, i vissa andra artiklar i den spanska civillagen. Av andra stycket till artikel V i Protokoll Nr 1 framgår att den omständigheten att konventionsstaterna har olika regelsystem på detta område inte skall hindra domarnas fria rörlighet; en dom som har meddelats i en konventionsstat med stöd av artikel 6.2 skall erkännas och verkställas i , , och på vanligt sätt. På samma sätt skall de rättsverkningar som en dom som har meddelats i dessa stater har för tredje man erkännas i övriga konventionsstater. I gäller exempelvis att någon dom inte kan meddelas mot tredje man i den ursprungliga rättegången men att domen likväl är bindande i senare rättegång mot tredje man så till vida att den inte kan ifrågasättas i denna rättegång. I artikel 6.3 behandlas genkäromål. Enligt denna bestämmelse är domstolen där huvudkäromålet är anhängigt behörig att pröva genkäromålet. Genkäromål definieras olika i olika rättsordningar och bestämmelsen innehåller därför en särskild definition, som i viss mån avviker från bestämmelsen i 14 kap. 3 § RB, nämligen att käromålet måste grunda sig på samma avtal eller omständigheter som huvudkäromålet. I artikel 6.4 medges att talan som avser avtal under vissa förutsättningar handläggs tillsammans med mål om sakrätt till fast egendom vid domstolen i den ort där fastigheten är belägen. En förutsättning är att svaranden är densamma. Bestämmelsen -- som hitintills saknats i Brysselkonventionen men som införts genom tillträdeskonvention -- utgör en motsvarighet till bestämmelsen i 10 kap. 11 § andra punkten RB som tillåter att talan mot ägare av fast egendom om skyldighet att personligen svara för gäld för vilken egendomen utgör pant väcks vid fastighetsforum, om betalning söks ur egendomen. Av bestämmelsens formulering framgår att den är tillämplig endast i den mån nationella behörighetsregler tillåter en sådan förening av målen. Genom 10 kap. 11 § andra punkten RB är den tillämplig i . Enligt artikel 6 A är en domstol som enligt konventionen är behörig att pröva ett mål om sjörättsligt skadeståndsansvar till följd av fartygs användning eller drift också behörig att pröva mål om begränsning av sådant ansvar. Artikeln kan ses som ett komplement till konvention om begränsning av sjörättsligt skadeståndsansvar som har tillträtt (den s.k. begränsningskonventionen; prop 1982/83:159). Bakgrunden till bestämmelsen är att det i samtliga EG- stater är möjligt -- och i vissa fall nödvändigt -- för redaren att föra särskild fastställelsetalan om ansvarsbegränsning (jfr för vidkommande 240 § sjölagen). Det är då rimligt att en sådan talan och en ansvarstalan mot redaren i saken skall kunna handläggas vid en och samma domstol. Avsnitt 3 Behörighetsregler för försäkringstvister Bestämmelserna i detta avsnitt av konventionen har kommenterats i avsnitt 2.3.1 under . Av artikel 7 framgår att särskilda regler gäller för försäkringstvister, nämligen -- utöver artiklarna 4 och 5.5 -- artiklarna 8-12 A. Bestämmelserna är tvingande. De skiljer sig från de exklusiva behörighetsreglerna (artikel 16) genom att det för försäkringstvister finns en möjlighet att välja mellan olika, låt vara ett begränsat antal, behöriga domstolar medan parterna inte har någon sådan valmöjlighet i fråga om mål som avses i artikel 16 (med undantag för regeln i artikel 16.1.b som gäller för vissa hyrestvister). Parterna kan också i viss utsträckning avtala om att viss annan domstol skall pröva tvisten (artikel 12), vilket är uteslutet såvitt gäller mål som avses i artikel 16. Härav följer också att reglerna i artikel 18 om tyst prorogation är tillämpliga på försäkringstvister. Slutligen gäller bestämmelserna enbart i de fall svaranden har hemvist i en konventionsstat medan de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 gäller oavsett var parterna har hemvist. Om domstolen i ursprungsstaten har antagit jurisdiktion i strid med reglerna i konventionens Avsnitt 3 föreligger, liksom i det fall en exklusiv behörighetsregel har åsidosatts, en grund för att vägra erkänna och verkställa domen i andra konventionsstater (artikel 28 och 34). Bestämmelserna i konventionens Avsnitt 3 om försäkringstvister innebär sammanfattningsvis följande. Om talan väcks mot en försäkringsgivare och försäkringsgivaren således är svarande i målet, finns flera olika fora. Försäkringsgivaren kan således stämmas in antingen vid domstolarna i den konventionsstat där han själv har hemvist (artikel 8) eller, i vissa fall, där han har sin filial (artikel 7 och 8) eller där försäkringstagaren har hemvist (artikel 8). Om försäkringsgivaren är en samförsäkrare, kan talan väckas mot honom vid domstol i den konventionsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren (artikel 8). Om det gäller en ansvarsförsäkring kan försäkringsgivaren stämmas in vid domstol i den konventionsstat där skadan inträffade (artikel 9) och, under vissa förutsättningar, vid domstol där den skadelidande har väckt talan mot den försäkrade (artikel 10). Slutligen gäller i fråga om försäkring av fast egendom att talan kan väckas mot försäkringsgivaren vid domstol i den konventionsstat där skadan inträffade (artikel 9). Detsamma gäller om både lös och fast egendom omfattas av samma försäkringsavtal och har skadats genom samma händelse. I de fall försäkringsgivaren är kärande, och talan således väcks mot en försäkringstagare, den försäkrade eller en förmånstagare, får däremot talan i princip endast väckas i den konventionsstat där svaranden har hemvist (artikel 11). Prorogationsavtal som innebär att annan domstol skall vara behörig är endast tillåtna under vissa speciella förutsättningar (artikel 12). Av hänvisningen i artikel 7 till bestämmelserna i artikel 4 följer att domstolens behörighet i mål där svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt helt regleras av nationell rätt, och detta oavsett om denne är försäkringsgivare, försäkringstagare osv. Härvid gäller dock att en försäkringsgivare som har hemvist i en tredje stat men som har en filial, agentur eller liknande i en konventionsstat skall anses ha hemvist i denna konventionsstat när det gäller tvister som hänför sig till verksamheten vid filialen osv. Detta undantag framgår av artikel 8 andra stycket. Av en hänvisning till artikel 5.5 framgår vidare att en försäkringsgivare som har hemvist i en konventionsstat och som har en filial, agentur eller liknande verksamhet i en annan konventionsstat kan stämmas vid domstol i den konventionsstat där filialen osv. är belägen i alla mål som rör verksamheten vid denna. Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.1 under rubriken och vid artikel 7. Av punkten 1 framgår att talan mot en försäkringsgivare kan väckas i den stat där denne har hemvist. Alternativt kan talan väckas där försäkringstagaren (''''''''policy holder'''''''', ''''''''preneur d'''''''''''') har hemvist (punkten 2). Förmånstagarens hemvist grundar däremot inte behörighet enligt förevarande artikel. Om försäkringsgivaren är en samförsäkrare kan talan dessutom väckas i den konventionsstat där talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren (punkten 3). Bestämmelsen gör det således möjligt för käranden att, om han så önskar, koncentrera tvister om försäkringsavtal med flera försäkringsgivare till en och samma rättegång, nämligen den där huvudförsäkringsgivaren har stämts in. Bestämmelserna i andra stycket har kommenterats vid artikel 7. Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den anvisar alternativa fora för talan som väcks mot försäkringsgivaren och innebär att talan kan väckas i den konventionsstat där skadan inträffade (jfr artikel 5.3). Bestämmelserna gäller dock endast om det rör sig om en ansvarsförsäkring eller försäkring av fast egendom. De gäller dessutom om både lös och fast egendom omfattas av samma försäkringsavtal och både lös och fast egendom har skadats genom samma händelse. Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Den innehåller i första stycket bestämmelser om domstols behörighet vid återgångskrav och liknande anspråk mot tredje man, som här är försäkringsgivaren (jfr artikel 6.2). Bestämmelsen gör det möjligt för en försäkrad som har stämts in i ett mål om ansvar att väcka regresstalan mot försäkringsgivaren och få denna talan prövad i samma rättegång. En förutsättning är att lagen i domstolsstaten, lex fori, tillåter en sådan förening av mål (jfr för del 14 kap. 5 § RB). Bestämmelsen gäller även om försäkringsgivaren och försäkringstagaren båda har hemvist i en annan konventionsstat än den där rättegången äger rum. I gengäld kan försäkringsgivaren och försäkringstagaren avtala bort denna bestämmelse (se vid artikel 12.3). Artikel V i Protokoll Nr 1 innehåller särskilda regler för rättegångar i , , och (jfr kommentarerna vid artikel 6.2 som innehåller motsvarande bestämmelser för tvister i allmänhet). Andra stycket tillåter den skadelidande att väcka talan mot försäkringsgivaren direkt vid samma fora som står den försäkrade, försäkringstagaren och förmånstagaren till buds, dvs. vid de fora som anges i artiklarna 7-9. Bestämmelsen gäller dock bara om den på tvisten tillämpliga lagen tillåter sådan direkt talan. Det bör noteras att artikel 8.2 tillåter försäkringstagaren att väcka talan vid sitt eget hemvist men att det inte finns någon motsvarande möjlighet för den skadelidande. Av tredje stycket framgår att den skadelidandes talan mot försäkringsgivaren får kumuleras med talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade, om en sådan förening av mål är tillåten enligt den lag som är tillämplig på den skadelidandes direkttalan. Bestämmelsen tar inte bara sikte på fall då den skadelidande är kärande i båda målen utan kan tillämpas även när det är försäkringsgivaren som för talan mot försäkringstagaren eller den försäkrade (jfr artikel 11 första stycket). Artikeln har kommenterats vid artikel 7. Av artikeln framgår att talan mot en försäkringstagare, försäkrad eller förmånstagare alltid skall väckas i den konventionsstat där svaranden har hemvist och att försäkringsgivaren såsom kärande således inte har samma valmöjlighet i fråga om fora som försäkringstagaren, den försäkrade och förmånstagaren har. Bestämmelserna i denna artikel gäller endast om svaranden har hemvist i en konventionsstat. Om försäkringstagaren har hemvist i en tredje stat gäller artikel 4 (se artikel 7) och domstolens behörighet bestäms därvid av nationell rätt. Försäkringstagaren eller den försäkrade kan dock med stöd av artikel 10 tredje stycket undantagsvis stämmas inför domstol i en annan konventionsstat än den där han har hemvist, nämligen om den skadelidande har väckt talan direkt mot försäkringsgivaren och den tillämpliga lagen tillåter att försäkringsgivaren i sin tur stämmer in försäkringstagaren eller den försäkrade för att få målen handlagda i en och samma rättegång. En erinran om detta undantag framgår av inledningen till förevarande artikel. Av andra stycket framgår att bestämmelserna i detta avsnitt inte hindrar svaranden från att väcka genkäromål vid den domstol där huvudkäromålet är anhängigt.