prop · GG0364 · 1992-12-31 00:00:00 — Normalt skall den sökande få välja mellan dessa bådamöjligheter. När det gäller yrkesutövning som kräver en exakt kunskap omlandets lagstiftning fär dock värdlandet välja mellan prövotid ellerlämplighetsprov. De nu nämnda tvä undantagen fär inte tillämpas kumulativt. Iartikel 5-14 ges föreskrifter om bl.a. hur den sökande skall styrka ett påståendeom examen och om användande av yrkesbenämning. Av artikel 8 p 2 framgår bl.a.att beslut om att fä utöva ett reglerat yrke skall kunna överklagas inför endomstol eller nämnd i enlighet med vad landets lagar föreskriver. 2.2 Fri rörlighet för tjänster Fritjänstehandel utgör i en av de fyra grundläggande friheterna.Rätten att fritt få tillhandahålla tjänster fastslås i artikel 36 i (artikel59 i ). Iartikel 37 (artikel 60 i ) definieras tjänster allmänt som prestationersom vanligen utförs mot ersättning och som inte berörs av bestämmelsernaförvaror, kapital eller personer. I stipuleras att tjänstersärskilt avser verksamhet av industriellt eller kommersiellt slag, inomhantverk och inom fria yrken. Vidare fastslås att den person som tillhandahålleren tjänst tillfälligtvis får utöva sin verksamhet i det land där tjänstenutförs på samma villkor som landet ställer pä sina egna rättssubjekt. Enligtartikel 39 görs även i detta fall undantag för offentlig myndighet. EG:sminsterräd antog den 22mars 1977 ett direktiv om underlättande för advokater atteffektivt begagna sig av friheten att tillhandahålla tjänster (77/249/EEG).Direktivet är intaget i bilaga VII till under punkten B.2.Direktivet har ändrats tvä gånger, dels i samband med tillträde tillEG , dels i samband med och tillträdeden . Ändringarna hänför sig till vilka advokattitlar somanvänds i dessa länder. Pä samma sätt som i fråga om utbildningsdirektivet(jfr. avsnitt 2.1.3) skall termerna "medlemsstat", "gemenskapen"och "den gemensamma marknaden" i advokatdirektivet genomgående ansesinbegripa EFTA-länderna och deras territorier. harenligt en uttrycklig föreskrift i bilaga VII till kompletterats Prop. 1992/93:64 med de advokattitlar som finns i de olika EFTA-länderna (senedan). Iingressen till direktivet konstateras att enligt varje restriktionsom grundar sig pä nationalitet eller krav pä bosättning är förbjudna. Det sägsvidare att direktivet endast behandlar åtgärder som skall underlätta föradvokater att tillhandahälla tjänster. Vidare framgår att mera detaljeradeåtgärder konuner att behövas för att underlätta att etableringsrätten kanutövas effektivt. Detär viktigt att hälla denna begränsning i minnet när man läser artikell punkt 1.Där sägs att direktivet skall gälla den verksamhet som advokater utövar i formav att tillhandahålla tjänster. Direktivet tar sikte pä den situationen därmottagaren av advokatens tjänster är bosatt i en annan stat än den i vilkenadvokatens byrå finns, och tjänsten tillhandahälls när advokaten uppehåller sigi den förstnämnda staten. Däremot reglerar det inte vad som skall gälla omadvokaten och hans klient bor i samma stat. Direktivet tar inte heller sikte påtjänster som advokaten i sin hemstat till exempel per brev, telefon ellertelefax tillhandahåller en klient som befinner sig i en annan stat. Detär inte alla jurister som omfattas av direktivet. Det är bara de som i sitthemland har rätt att utöva sin verksamhet under beteckningen advokat. De flestaländer har bara en typ av advokat. I vissa länder förekommer det dock fleraadvokattitlar. I artikel 1 punkt 2 framgår yrkesbeteckningarna i de nio ländersom vid tiden för direktivets utfärdande var medlemmar i , och framgår av 1979 och 1985 ärs ändringar avdirektivet medan yrkesbeteckningarna i de olika EFTA-länderna framgår avbilaga VII till . De titlar som tillkommer är därför följande: "Asianajaja/Advokat" "ÖLxriOQog" (DIKIGOROS) "Avocat/Awocato/Advokat Rechtsanwalt/Anwalt/ Fiirsprecher/FiJrsprech" "Abogado" Enligtartikel 2 skall varje medlemsstat som advokater erkänna dem som räknas upp iartikel 1 punkt 2 när dessa utövar den verksamhet som beskrivs i artikel 1punkt 1. Sommotvikt till friheten att tillhandahålla tjänster ålägger direktivet en advokatvissa förpliktelser när han är verksam i en annan medlemsstat (värdland). Hanskall till en början använda sig av den yrkesbeteckning som används i den statdär han är etablerad - direktivet talar genomgående om den stat "hankommer frän" - och pä denna stats språk (artikel3). Verksamheti samband med att en klient företräds vid domstol eller hos 13 annanmyndighet skall i varje stat utövas i enlighet med de villkor (med un- Prop.1992/93:64 dantag av eventuella nationalitets- och bosättningskrav) somfastställs för advokater som etablerat sig i värdlandet. En advokat som utövaren sådan verksamhet skall iaktta de regler för yrkesmässigt uppförande somgäller i värdlandet och dessutom de förpliktelser som han har i den stat hankommer från (artikel 4). Också i fråga om annan verksamhet än som gäller attföreträda en klient vid domstol eller hos andra myndigheter skall advokateriaktta reglerna för yrkesmässigt uppförande i hemlandet medan det i artikel 4punkt 4 finns vissa undantag för reglerna i värdlandet. Iartikel 5 ges bl.a. en möjlighet att föreskriva att en EES-advokat när hanuppträder i domstol skall arbeta tillsammans med en advokat som praktiserarvid den aktuella domstolen. Enligtartikel 6 kan en stat förbjuda advokater som har avlönad anställning ioffentlig eller privat verksamhet att företräda denna verksamhet vid rättegäng,i den män advokater som är etablerade i den staten inte har tillstånd att utövasädan verksamhet. Värdlandetfår enligt artikel 7punkt 1 kräva att advokaten genom legitimation eller påannat sätt kan styrka att han är advokat. Eftersom en advokatsom är tillfälligt verksam i ett värdland är bunden både av de regler föradvokatsed som gäller i den stat han kommer från och av de regler som gäller ivärdlandet står hans yrkesverksamhet under övervakning av bägge staterna(artikel 7punkt 2). De disciplinära organen i värdlandet har likväl endasträtt att bestämma påföljd för överträdelser av reglerna i denna stat, medanmotsvarande organ i den stat som advokaten kommer från bestämmer påföljdernaför ett förfarande som strider mot de regler som gäller i den staten. Denbehöriga myndigheten i värdlandet skall underrätta motsvarande myndighet i denstat advokaten kommer från om de disciplinära beslut som fattas. 3 Gällande svensk rätt 3.1 Behörighetskrav för vissa tjänster inom rättsväsendet Enkort genomgång kommer här att göras vad avser behörighetskrav för vissatjänster inom rättsväsendet. I första hand tar framställningen sikte pätjänster som domare och åklagare. Den gmndläggandebestämmelsen rörande krav pä svenskt medborgarskap för innehav av statstjänstfinns i 11 kap. 9 § regeringsformen. Huvudprincipen är att även utländskamedborgare har rätt att inneha statstjänst. Med hänsyn bl.a. till rikets säkerhetoch önskemålet att beslut om enskildas rättsliga ställning skall fattas avsvenska medborgare har vissa undantag gjorts frän denna princip. De viktigasteundantagen anges i regeringsformen medan andra fall skall uppställas i lageller enligt förutsättningar som anges i lag. Av11 kap. 9 § tredje stycket regeringsformen framgår att det är endast den som ärsvensk medborgare som fär inneha eller utöva domartjänst. Detta krav upprepassedan i olika lagar, bl.a i 4kap. 1 § RB. borgarskaptorde omfatta även teknisk ledamot. 10a§ RB anges Prop. 1992/93:64detta uttryckligen beträffande ekonomiska experter. Av4 kap. 2§ lagen (1976:600) om offentlig anställning följer att endast den somär svensk medborgare fär inneha eller utöva tjänst som åklagare. Av paragrafenföljer vidare att regeringen får föreskriva att endast svensk medborgare fårinneha bl.a. tjänst som kan vara förenad med myndighetsutövning. Av4 kap. 1 § första stycket RB framgår att lagfaren domare skall ha avlagt förbehörighet till domarämbete föreskrivna kunskapsprov. Av paragrafens tredjestycke följer att det är regeringen som förordnar om sädana kunskapsprov.Rörande detta krav på utbildning har förordnats i kungörelsen (1964:29)angående kunskapsprov för behörighet som domare m.m. Av kungörelsen framgåratt som kunskapsprov för behörighet att utöva domartjänst gäller juriskandidatexamen eller juristexamen. Även om det inte sägs uttryckligen ikungörelsen avses examen som avlagts vid svenskt universitet. Med anledning avden nordiska överenskommelsen om erkännande av högre utbildningar har vissatillägg gjorts till kungörelsen. Med de nämnda svenska examina jämställs numerafullbordad juridisk utbildning som till övervägande del har ägt rum i ,, eller . Om denna utbildning skulle vara mer än ett årkortare än den svenska utbildningen skall sökanden genomgå enkompletteringsutbildning som avslutas med ett kunskapsprov. Beträffandeåklagare regleras kravet på utbildning i 29 § åklagarförordningen (1989:848).Paragrafen har i nu aktuella hänseenden samma innehåll som den nämndakungörelsen. Hemvbti är inte någon förutsättning för innehav av tjänster som domare elleråklagare. Däremot är kunskaper i svenska språket ett underförstått krav. Ävenför andra tjänster inom rättsväsendet uppställs krav på svenskt medborgarskapoch viss utbildning. När det gäller medborgarskapskravet kan hänvisas tillDiskrimineringsutredningens betänkande (Ds A 1984:6), Om utlänningars rättsligaställning, s. 77-92. Framställningen där är alltjämt i väsentiiga delaraktuell. Beträffande krav pä utbildning kan nämnas att förordningen (1988:784)med instruktion för exekutionsväsendet innehåller krav på nordisk juridiskexamen för kronofogdar. 3.2 Behörighetskrav för ombud vid rättegång 1 § RB stadgas att part får föra sin talan genom ombud. Nägon skyldighetatt låta sig företrädas av ombud föreligger däremot inte. Till skillnad frånmånga andra länder i har säledes inte nägot ombudstvång. Inteheller föreligger nägot advokatmonopol, dvs. ett krav pä att den som uppträdersom ombud är advokat. Nägon uttryckligbestämmelse om att rättegångsspråket är svenska finns inte i RB. I förarbetena till 5 kap. 6 § RB (SOU 1938:43 s.ll2) uttalades att det utan uttryckligt stadgande gällde att förhandlingen skulle föras på svenska. Det anfördes vidare att den som skulle höras inför rätten borde ha rätt att använda sitt eget språk. I 5 kap. 6 § RB föreskrivs också att tolk fär 15 användasom exempelvis vittne inte behärskar svenska språket. 1992/93:64finns inte en motsvarande möjlighet för ombud. Av det anförda torde denslutsatsen kunna dras att ett ombud måste kunna svenska och att tolk såldesinte får användas. Det är även den uppfattning som kommit till uttryck i senarelagstiftningsärenden som berört frågan. Ett sädant krav ansågs såledessjälvklart när det infördes en möjlighet att medge undantag från kraven påsvenskt medborgarskap och hemvist i (NJA II1956 s.379). Frågan om språkkravet för ombud behandlades senast i propositionen om engemensam nordisk arbetsmarknad för personer med högre utbildning (prop.1990/91:116 s.l5f.) Departementschefen uttalade där att det beträffanderättegångsombud från ett nordiskt land även i fortsättningen skulle gälla atthan kan göra sig förstådd utan att tolk behöver anlitas och att domstolarnadärför även fortsättningsvis var oförhindrade att med stöd av 12 kap. 2 § RBavvisa ett ombud om förhandlingen inte kunde genomföras utan tolk. Isammanhanget bör nämnas att rätten enligt 33 kap. 9 § RB vid behov får låtaöversätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. Idomstolens prövning om det finns behov att genom domstolens försorg ordna meden översättning fär enligt departementschefen vägas in vilka möjligheterparten har att själv få fram en översättning (prop. 1986/87:89 s. 170). Av12 kap. 2§ första stycket RB följer att såsom ombud inte fär bmkas annan än densom rätten med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verksamhet finnerlämplig att vara ombud i målet. Kravet på redbarhet tar främst sikte på omombudet gjort sig skyldig till brott. Kravet pä insikter tar inte bara sikte påjuridiska insikter utan ocksä insikter i de särskilda förhållanden som äraktuella i målet. Med tidigare erfarenheter åsyftas förutom erfarenhet avrättegångar även annan praktisk erfarenhet som kan våra av betydelse för talansutförande. Det bör särskilt påpekas att ombudet varken behöver ha juridiskutbildning eller i sitt arbete syssla med rättsliga frågor. De krav i de nämndahänseendena som kan ställas på ett ombud varierar med målets beskaffenhet. Förutomdessa allmänna behörighetskrav föreskrivs i 12 kap. 2§ andra stycket RB somhuvudregel att ombudet skall vara svensk medborgare och ha hemvist i . Enligtstyckets ursprungliga lydelse var dessa krav absoluta. Processlagberedningenanförde beträffande kravet pä svenskt medborgarskap att en utlänning intekunde fömtsättas äga sädan kännedom om svenska förhållanden och svensk rättsom bör krävas av ett ombud och beträffande kravet på hemvist i att detvar av vikt att ombudet kunde sökas här och att kravet var betydelsefullt ävenmed hänsyn till att delgivningar i stor utsträckning sker med ombudet (s. 163). infördes dock enmöjlighet att göra undantag frän de båda kraven. Förutsättningarna härför är att rätten med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omständigheter finner att ett undantag lämpligen kan medges. Departementschefen uttalade i det aktuella lagstiftningsärendet att om en utländsk medborgare uppträdde som ombud var det nödvändigt att ställa sär skilt stora krav på hans insikter (NJA II 1956 s.379 f). I regel bör det inte komma ifräga att säsom ombud godta annan utlänning än den som avlagt juridisk examen, har erforderlig kännedom om svensk rätt och härutöver be- 16 sittervana vid att utföra annans talan inför domstol. När det gällde rekvisitet Prop.1992/93:64 rörande målets beskaffenhet uttalade departementschefen att annan äni riket bosatt svensk medborgare inte borde tillåtas vara ombud ellerförsvarare i mål om spioneri eller andra liknande brott. Vidare borde detenligt departementschefen särskilt beaktas var ombudet hade sitt hemvbt. Detvar av betydelse bl.a. med hänsyn till utsikterna att nå ett ombud medstämning och även möjligheterna att fä verkställighet på en eventuell motombudet riktad dom beträffande ansvar eller enskilt anspråk. Genom1991 års lagändringar jämställdes medborgare i något av de andra nordiskaländerna med svensk medborgare i dessa hänseenden. Delgivningsbestämmelseni 33 kap. 8 § RB bör också nämnas i detta sammanhang. Enligt denna bestämmelsegäller att om en part som saknar hemvist inom riket inte har uppgivit ombud,som äger att för parten ta emot delgivning i målet, fär rätten föreläggahonom, då han första gången för talan, att ställa ombud för sig och göraanmälan om detta hos rätten. Underlåter han det, får delgivning med honom skegenom att handlingen sänds med posten till honom under hans senast kändaadress. Regeln, som i sak är oförändrad , utgår uppenbarligen frånatt ombudet har hemvist i . Ävenbestämmelserna i 33 kap. 7 § RB bör beröras. De ger möjlighet att till Högstadomstolen anmäla ett ombud. I andra stycket föreskrivs att huvudmannen vidtiden för anmälan skall ha hemvist i och att anmälan får avse endastett ombud som har hemvist i . Reglerom bl.a. begränsningar för domare och andra tjänstemän inom rättsväsendet att varaombud finns i 12 kap. 3-4 §§ RB. Det bör särskilt nämnas att reglerna endasttar sikte pä domare vid allmän domstol. Om ett ombud inte uppfyller kraven i12 kap. 2-4 §§ skall han avvisas. Detta är inte uttryckligen angivetutan följer av allmänna rättsgrundsatser. I 12 kap. 5 § finns däremot enbestämmelse som uttryckligen ger rätten möjlighet att avvisa ombud som undermålet visar oredlighet, oskicklighet eller oförstånd eller eljest finnesolämplig. Vadsom nu sagts gäller endast ombud i tvistemål. Genom olika hänvisningar kommerdessa regler dock att bli tillämpliga i många andra fall. Sådana hänvisningarfinns bl.a. i 12 kap. 22 § RB beträffande rättegångsbiträde i tvistemål och i21 kap. 3 § tredje stycket beträffande försvarare. Iförvaltningsprocesslagen (1971:291) finns inte någon bestämmelse om krav påsvenskt medborgarskap och hemvist i för ombud. hardock föreslagit att ett sådant krav införs genom en hänvisning iförvaltningsprocesslagen till 12 kap. 2-6 §§ RB (SOU 1991:106 s. 660 ff). Vidspecialdomstol torde dessa bestämmelser i de flesta fall vara antingen direkteller analogt tillämpliga. 3.3 Regler om advokater Ansökanom inträde i prövas av dess styrelse (8kap. 3§ RB). Harinträde i samfundet vägrats någon får han föra talan mot beslutet i Högstadomstolen (8 kap. 8§). 2 1992/93. Föratt kunna bli ledamot av krävs det bl.a. att Prop.1992/93:64 man är svensk medborgare eller medborgare i ett annat nordbkt land(8 kap. 2§ första stycket 1 RB). får i enskilda fall medgeundantag från detta krav (2§ andra stycket). Upphör en advokat att varanordisk medborgare är han skyldig att genast träda ur samfundet, såvida intestyrelsen medger att han fär stå kvar som ledamot. För det fall ett sådantmedgivande inte lämnas och advokaten inte självmant träder ur samfundet, skallhan uteslutas (8 kap. 7§ femte stycket). Enligtden ursprungliga lydelsen av 8 kap. 2 § RB fanns det ett absolut krav påsvenskt medborgarskap för att bli advokat. , somenligt sina direktiv hade att beakta invandrares ställning i , föreslogi sitt nämnda betänkande (avsnitt 3.1) att kravet på svenskt medborgarskapför advokater skulle avskaffas för den som vid tiden för ansökningen hafthemvist i (s. 134 f.). Förslaget avstyrktes avflera remissinstanser, bl.a. . 1985/86:7 omutlänningars rättsliga ställning anförde departementschefen (s. 25) att behovetatt låta utländska medborgare bli advokater i inte var så starkt attdet borde medföra att kravet på svenskt medborgarskap helt avskaffades och attbehovet istället kunde tillgodoses genom att en möjlighet till dispensinfördes. Departementschefen påpekade att för att bibehålla medborgarskapskravetsom huvudregel talade bl.a. den centrala roll som advokaterna spelar inom detsvenska rättsväsendet. Dispensfråganlöstes 1988 då styrelse fick rätt att medge undantag frånkravet på svenskt medborgarskap. Departementschefen anförde bl.a. (prop.1987/88:26 s. 7) att det blir allt vanligare att svenska advokater som sysslarmed internationell affärsjuridik söker sig utanför landets gränser och att detdå ibland är ett önskemål för de svenska advokaterna att bli antagna somledamöter av ett utländskt advokatsamfund, nägot som i sin tur kan aktualiserafrågan om ömsesidighet i regelsystemet. Ipropositionen om en gemensam nordisk arbetsmarknad för personer med högreutbildning konstaterade departementschefen (prop. 1990/91:16 s. 12) att dennordiska överenskommelsen medförde att kravet på svenskt medborgarskap för attbli ledamot av måste ändras. Hon anförde därvid attmed hänsyn till överenskommelsens utformning medborgare i de övriga nordiskaländerna inte borde vara hänvisade till dispensmöjligheten utan bordejämställas med svenska medborgare. Hon anmärkte att en sådan förändring, motbakgrund av reglerna om dispens, inte kunde sägas utgöra någon meragenomgripande principiell förändring. Föratt bli ledamot av krävs det vidare att man har hem vist i (8 kap. 2 § första stycket 2 RB). Detta krav är enligtprocesslag beredningen (NJA II 1943 s. 82) av betydelse särskilt med hänsyn tillatt en advokat bör ha personligt forum inom riket. I likhet med vad som gäller för medborgarskap kan i enskilda fall medge undantag (2 § andra stycket). Även denna dispensmöjlighet infördes . Däremot med förde inte den nordiska överenskommelsen någon ändring i detta avseende. Flyttar advokaten ur riket gäller 8 kap. 7 § femte stycket, dvs att advokaten är skyldig att utträda ur samfundet om han inte får dispens från hemvistkra vet av samfundets styrelse. Ett ytterligare krav föratt bli ledamot i är att man har Prop. 1992/93:64 avlagt dekunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till domarämbete (8 kap. 2§första stycket 3 RB). Jag har redan redogjort för dessa krav (avsnitt 3.1). Deinnebär bl.a. att juridisk examen frän något av de övriga nordiska ländema iprincip jämställs med en svensk examen. Förmedlemskap i krävs det ocksä att man har genomgått föradvokatverksamhet erforderlig praktbk och teoretbk utbildning (8kap. 2§ förstastycket4 RB). Närmare regler härom finns i samfundets stadgar. Med teoretiskutbildning avses enligt stadgarna av samfundet anordnade preparandkurser i advokatyrketsetik och teknik. I fråga om praktisk utbildning krävs att sökanden under minstfem är på ett tillfredsställande sätt har utövat praktisk juridisk verksamhet,varvid han eller hon under skall ha ägnat sig åt att yrkesmässigttillhandagå allmänheten i rättsliga angelägenheter antingen säsom biträde hosadvokat eller pä allmän advokatbyrå eller för egen räkning och som vid tidenför ansökningens prövning till-handagär allmänheten på sådant sätt. Frän dessakrav får styrelse medge undantag om det föreligger särskildaomständigheter. Enligtden urspmngliga lydelsen av bestämmelsen krävdes det för att bli antagen tillsamfundet att man förvärvat sådan praktisk utbildning som föreskrivs isamfundets stadgar. Den nuvarande lydelsen infördes . Departementschefenanförde då bl.a följande (prop. 1987/88:26 s.l2). Avregeringsformen följer att normgivande verksamhet inte kan delegeras till andraän regeringen och myndigheter. är inte att jämställa med enmyndighet, och det är inte möjligt att i lag uppdra åt samfundet att isina stadgar föreskriva viss utbildning som villkor för ledamotskap. Villkorenbör säledes framgå av lagen. Jag föreslår därför att det i fortsättningen i RBanges att den som vill bli ledamot av samfundet skall ha genomgått erforderligpraktisk och teoretisk utbildning. Detåligger samfundets styrelse att vid prövning om en sökande skall fä bli advokatta ställning till om han uppfyller lagens krav på utbildning. För att uppnå enenhetlig och förutsebar tillämpning av lagens krav i detta hänseende börsamfundet, liksom , i sina stadgar kunna precisera vilken utbildningman anser en sökande bör ha för att uppfylla kravet på erforderlig praktisk ochteoretisk utbildning. Den av mig föreslagna regleringen innebär den praktiskaskillnaden gentemot dagens konstruktion att den som blir vägrad inträde isamfundet på den gmnden att han enligt samfundets mening inte uppfyller kravenpä utbildning kan överklaga samfundets beslut till högsta domstolen. Högstadomstolen får dä ta ställning till om de av samfundet uppställda kraven kananses stämma överens med lagens krav pä utbildning. Slutiigenkrävs för att bli antagen som ledamot av att den sökande gjortsig känd för redbarhet och även i övrigt bedöms lämplig att utöva advokatyrket(8 kap. 2 § första stycket 5-6 RB). Som exempel pä andra krav än redbarhetnämndes i förarbetena till RB ordentiighet och gott omdöme. Tillföljd av den nordiska överenskommelsen infördes en regel om att den som blivitauktoriserad som advokat / ett annat nordbkt land enligt där gällandebestämmelser skall anses uppfylla kraven enligt 3-6 (8 kap. 2§ tredje stycketRB). Fömtsättningen härför är att advokaten efter att ha blivit auk- toriserad som advokat i ett annat nordiskt land underminst tre är på ett till- Prop. fredsställande sätt har tjänstgjort som biträdande juristpå advokatbyrå i Utöver dessa krav gäller att den som vill bli antagen tillledamot av samfundet inte får vara i konkurs, inte får vara ställd underförvaltare enligt 11 kap. 7 § , inte får vara förbjuden att utövarådgivningsverksamhet enligt 3§ lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässigrådgivning i vissa fall m.m. och inte fär inneha vissa befattningar inomrättsväsendet. Han får inte heller annars vara anställd i statens - undantaggörs dock för allmänna advokatbyråer - eller kommuns tjänst eller anställd hosannan enskild än advokat om inte medger undantag (8 kap. 2§fjärde och femte styckena RB). Inträder beträffande advokat sädan omständighetsom nämns i dessa stycken är han skyldig att träda ur samfundet. Gör han intedet kan han uteslutas (8kap. 7§ femte stycket).