prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Enligt min mening blir kommunemas intressen isammanhanget väl tillgodosedda om den kommunala vetorätten behålls. Regleringeni 2 § AOst och den till denna knutna rätten för kommunema att ta ut avgifter enligt avgiftslagen har ansetts utesluta att kommunema ingår civilrättsliga nyttjanderättsavtal bettäffande sådana områden som är 107 allmännaplatser enligt 1 § AOst. 1 motiven till avgiftslagen understtöks Prop.1992/93:210 också att tillståndsprövningen enligt 2 § AOst uteslöt att det vidsidan av denna tillämpades ett särskilt civilrättsUgt upplåtelseförfarande(prop. 1957:157 s. 53). 1de fall då kvartersmark som förvaltas av kommunen blivit offentiig plats hardetta skett endast genom att kommunen har tillåtit viss trafik på området ellerupplåtit platsen för exempelvis allmän parkering. Den situationen skiljer sigsåledes inte från de fall där marken ägs av en enskild fastighetsägare. Ensådan fastighetsägare kan fritt upplåta sin mark för skilda ändamål, även ommarken utgör offentlig plats enligt ordningslagstiftningen. Då det gällerkvartersmark som står under kommunens förvaltning har kommunen inte heller ensådan begränsad förfoganderätt som anses gälla i fråga om gator och liknandeoffentliga platser. Detta synsätt är emellertid inte direkt tillämpligt påkvartersmark som kommunen upplåtit för hamnverksamhet. Kommunens möjlighet attfritt förfoga över sådana områden kan sägas vara begränsad på samma sätt som gällerför bl.a. gator. Motden bakgmnden anser jag att det inte bör finnas något hinder mot att en kommun- med undantag för kvartersmark som upplåtits för hamnverksamhet - mednyttjanderätt upplåter kvartersmark som står under dess förvaltning och äroffentlig plats. Även i dessa fall bör emellertid en prövning göras frånordnings- och säkerhetssynpunkt. prövning vidianspråktagande av offentlig plats bör därför omfatta även kvartersmark somstår under kommunens förvaltning och har upplåtits genom civilrättsUgtnyttjanderättsavtal. Jag anser emellertid att det i sådana fall bliröverflödigt att inhämta ytttande från kommunen. Jag återkommer strax tiU fråganom kommunemas befogenheter att upplåta offentliga platser med nyttjanderätt(avsnitt 5.1). Inteheller bettäffande offentiiga platser på mark som ägs av enskilda anser jag detvara motiverat med ytttande från kommunen. Vid tillståndsprövning bettäffandeanvändning av sådana offentliga platser gör sig sålunda enligt min uppfattningdet kommunala inttesset inte särskilt starkt gällande. Attsom har föreslagit tillerkänna privatafastighetsägare en vetorätt på samma sätt som gäller för kommunerna anser jagemellertid skulle medföra oacceptabla administrativa problem för polisenshandläggning av tillståndsärendena. Emellertid bör det tydligare än vad somgäller enligt AOst framgå att det förutom polismyndighetens tillstånd krävsmedgivande från fastighetsägaren för markens nyttjande. Jag förordar därför attdet i den nya ordningslagen uttryckligen anges att det utöver polismyndighetenstillstånd kan krävas ett medgivande från fastighetsägaren eller någon annan somhar rätt att disponera marken. Möjlighetför en kommun att föreskriva villkor Enligtnuvarande ordning är kommunernas prövning i tillståndsärendena intebegränsad till en prövning från enbart ordnings- och säkerhetssynpunkt. Kommunerna får emellertidvid sin prövning inte beakta helt ovidkom- Menkommunema anses ha rätt att göra avsteg från den Prop. 1992/93:210kommunala likställighetsprincipen för att kunna anlägga sociala synpunkter påprövningen. Kommunemaanses också ha rätt att ställa upp olika villkor för markanvändningen, underförutsättning att villkoren har ett direkt samband med nyttjandet. Ett villkorför upplåtelsen som har ställts upp av kommunen brukar tas in ipolismyndighetens beslut. Exempel på sådana villkor är säkerställande avsnöröjning och renhållning eller något annat underhåll av platsen. Otillåtna villkorär t.ex. sådana där sökanden åläggs att betala avgift eller att ta på sigekonomiska förpliktelser utöver vad som följer av allmänna regler. Ilikhet med uttedningen anser jag att starka skäl talar mot att i detalj reglerakommunernas möjligheter att ha inflytande på användning av offentliga platsersom kräver tillstånd av polisen. Kommunernas mångskiftande uppgifter medföratt kommunen måste få bedöma frågan om ett begärt ianspråktagande skall fåkomma till stånd från en mångfald olUca synpunkter. De lokala förhållandena,liksom den politiska målsättningen inom kommunen, måste kunna få avgörandebetydelse för kommunens ställningstagande. Kommunernas vetorätt bör såledesinte bindas genom en författningsreglering. I likhet med nuvarande ordning kommerdå kommunernas befogenheter att begränsas endast av möjligheten för denenskilde att genom laglighetsprövning enligt bestämmelserna i 10 kap.kommunallagen (1991:900) angripa ett kompetensöverskridande eller på någotannat sätt felaktigt beslut. Den möjligheten till överklagande får anses utgöraen tillräcklig garanti för att kommunerna inte låter helt ovidkommandesynpunkter påverka bedömningen. Omtillståndshavaren bryter mot ett av kommunen uppställt vUlkor, kan tillståndetenligt nuvarande reglering återkallas endast under fömtsättning attåsidosättandet innebär en störning av den allmänna ordningen eller säkerheten.Polismyndigheten kan nämligen enligt AOst åberopa enbart ordnings-, säkerhets-och trafiksynpunkter för ett återkaUelsebeslut. De villkor som kommunen kanvilja ställa upp är emellertid ofta av sådan natur att de inte gärna kan sägasvara grundade på sådana synpunkter. Möjligheten att ställa upp villkorframstår mot den bakgrunden som innehållslös, när ett tillstånd inte kanåterkallas om tillståndshavaren bryter mot villkoret Föratt komma till rätta med olägenheter av detta slag förekommer det att kommunervid sidan av den offentligrättsliga upplåtelsen ingår civilrättsliga avtal medsökanden rörande olika frågor i samband med nyttjandet. En vanlig ordning idessa sammanhang är att sökanden får gocUcänna avtalet innan kommunentillstyrker ansökan. Det står enligt minuppfattning klart att kommunema har ett beaktansvärt intresse av att kunna ställa upp olika villkor för ett markutnyttjande. Åtskilliga sådana villkor har inte något direkt samband med allmän ordning och säkerhet utan syftar mera till att tillgodose kommunernas krav som fastighetsägare eller som ansvariga för ttafikregleringen eller den allmänna miljön. Kommunema bör därför, när ett tillstyrkande yttrande ges, ha 109 möjlighetatt ställa upp de villkor för nyttjandet som behövs. Med en sådan Prop.1992/93:210 ordning minskar också behovet av civilrättsliga överenskommelserpåtagligt Enbestämmelse som ger kommunema rätt att ställa upp villkor av det slag som jagnu har nämnt måste med nödvändighet bli allmänt hållen. Kommunema bör för detförsta kunna ställa upp sådana vUlkor som behövs för att kommunen skall kunnafullgöra sina uppgifter som ägare eller förvaltare av marken, t.ex. vilUcorsom syftar till att underlätta renhållning, snöröjning, ledningsdragning ochgatuarbeten samt villkor om belastning av marken. Kommunema bör vidare kunnaställa upp de villkor som behövs för att tillgodose de inttessen som kommunemahar att bevaka i fråga om markanvändningen, stadsbilden och ttafiken. Utanförkommunens befogenheter bör däremot falla villkor om skadestånd eller andraekonomiska förpliktelser, t.ex. skyldighet för sökanden att betala skattereller andra allmänna avgifter. Kommunen bör inte heller kunna ställa uppvillkor om skyldighet att betala avgift för nyttjandet av marken. Dennaskyldighet är nämligen reglerad i 1 § avgiftslagen. Jag avser att i detföljande (avsnitt 5.1) närmare behandla frågan om möjlighet för kommunen att ivissa fall ta ut avgift för markupplåtelser. Omkommunen har förenat sitt ytttande med ett villkor som går utöver vad som angesi den tilltänkta bestämmelsen i ordningslagen, bör polismyndigheten inte kunnabortse från villkoret. Ytttandet måste i ett sådant fall uppfattas som ettavstyrkande, och det begärda tillståndet kan således inte meddelas.Polismyndigheten bör emellertid i ett sådant fall kunna begära ettkompletterande yttrande från kommunen så att denna får tillfälle att ta ställningtUl om medgivandet kan ges utan det otiUåtna villkoret. Sker inte det skallansökan avslås. Detsamma gäller om polismyndigheten anser att ett villkor somkommunen vill ställa upp är olämpligt av hänsyn till allmän ordning ochsäkerhet eller till trafiken. Kommunensyttt"ande bör liksom nu kunna överklagas genom laglighetsprövning. Dettabör gälla också i fråga om de villkor som är intagna i ytttandet. Om etttillstyrkande ytttande upphävs efter överklagande, kanske på gmnd av attyttrandet innehåUer ett villkor som kommunen inte hade fått ställa upp,föreligger inte längre något tillstyrkande. måste då hamöjlighet - och skyldighet - att återkalla ett redan meddelat tillstånd. Jagkommer sttax (avsnitt 4.3.9) att närmare behandla frågan om återkallelse avtillstånd. Deproblem som hänger samman med användning av offentlig plats för att ställa uppcontainrar kommer jag att behandla i det följande (avsnitt 4.3.13). 4.3.2 Krav på vissaskadeförebyggande åtgärder Åtgärdertill skydd för personer och egendom på offentlig plats Mitt förslag:Skyldigheten enligt allmänna ordningsstadgan att till skydd för den somuppehåller sig på allmän plats avhjälpa brister på byggnader m.m. och avlägsnasnö och is från tak m.m. ges en motsvarighet i ordningslagen. 1 förhållandetill den nuvarande regleringen innebär de nya föreskrifterna den utvidgningenatt skyddet avser även egendom och att det införs en skyldighet att vidtaskadeförebyggande åtgärder då snö och is avlägsnas från tak m.m. Utredningsförslagetöverensstämmer i sak med mitt. Remissinstanserna:Endast ett fåtal instanser har berört uttedningens förslag i dessa frågor. Deremissinstanser som har ytttat sig har i huvudsak ställt sig bakom förslaget Skälen för mitt förslag:Enligt 4 § AOst skall byggnader, ställningar, skyltar och liknande anordningarägnas sådan tillsyn att det inte uppkommer fara för dem som färdas elleruppehåller sig på allmän plats. I paragrafen föresklivs också att snö och issom kan vålla olycksfall för en sådan väg-trafikant skall avlägsnas från tak,rännor o.d. Överträdelser av bestämmelserna bestraffas enligt föreskrifterna i28 § första och andra styckena AOst med böter. Med stöd av 31 § AOst kan ävenvitesföreläggande komma i fråga mot den försumlige liksom tvångsutförande avpolisen på dennes bekostnad. Motsvarandebestämmelser till skydd för den som befinner sig pä en offentlig plats börenligt min uppfattning tas in i den nya ordningslagen. Skyddet bör emellertid ilinje med utredningens förslag gälla även egendom på offentiig plats. Jagvill i det här sammanhanget erinra om att det i 3 kap. 13 § PBL finnsbestämmelser om underhåll av byggnader. Vidare finns i den lagen bestämmelserom möjlighet för kommunen att på ägarens bekostnad utreda behovet avunderhållsåtgärder (10 kap. 20 §). Plan- och bygglagstiftningens bestämmelser idet här avseendet tar emellertid främst sikte på att förhindra att etteftersatt underhåll skapar påfrestningar för de boende (se prop. 1985/86:1 s.512). Skyldigheten enligt AOst att avhjälpa brister på byggnader avser attskydda personer som uppehåller sig på allmänna platser. Bestämmelsema i PBL gersålunda enligt min mening inte ett tillräckligt skydd för personer och egendompå offentliga platser. Jag anser därför att det är erforderligt att ävenbyggnader skall omfattas av den nya ordningslagens krav på skyldighet attavhjälpa brister till skydd för personer och egendom som finns på offentiigaplatser. När det gällerskyldigheten enligt 4 § AOst att avlägsna snö och is från tak m.m. vill jagpeka på att det i Svenska kommunförbundets normalförslag till lokalordningsstadga (10 §) finns en kompletterande föreskrift om bl.a.skadeförebyggande åtgärder. allmänt i de lokala oidningsstadgornainnebär bl.a. att sådana åtgärder skall vidtas, då snö och is avlägsnas enligt4 § AOst, att det inte uppstår fara för skada på person och egendom. Jag delarutredningens uppfattning att bestämmelsen i detta avseende bör ges generellgiltighet och tas in i den nya ordningslagen. Om mitt förslag genomförs, bliralltså lokala föreskrifter på denna punkt överflödiga. Jag återkommer ispecialmotiveringen till frågan om vem skyldigheten att vidta skadeförebyggandeåtgärder skall åvila. Frågan om möjligheterna att ingripa mot den försumligetar jag upp i det följande (avsnitt 4.3.13). Åtgärder till skydd förpersoner och egendom vid vissa farliga arbeten Mittförslag: Skyldigheten enligt allmänna ordningsstadgan att vidta skyddsåtgärdervid grävningsarbeten m.m. ges motsvarighet i ordningslagen. 1 förhållande tillnuvarande ordning innebär emellertid den nya föreskriften den utvidgningen attskyddet avser inte bara personer utan även egendom. Utredningsförslagetöverensstämmer i sak med mitt utom så till vida att uttedningen inte föreslårnågon utvidgning i fråga om skyddsobjekten. Remissinstansernahar inte närmare berört frågan. Skälen för mitt förslag: I5 § första stycket AOst föreskrivs att den som tar upp en vak eller isränna,verkställer schaktning eller grävning eller utför något annat liknande arbete,som med hänsyn till platsens belägenhet och omständigheterna i övrigt medförfara för någon annan, är skyldig att vidta de åtgärder som erfordras för attförebygga faran. Överttädelser av bestämmelsen besu-affas enligtföreskrifterna i 28 § första och andra styckena AOst med böter. Med stöd av 31§ AOst kan även vitesföreläggande komma i fråga mot den försumlige liksomtvångsutförande av polisen på dennes bekostnad. vid farligaarbeten och åtgärder på särskilda områden finns i t.ex. minerallagstiftningen,plan- och bygglag-stiftningen och arbetsmiljölagstiftningen. Enligt min uppfattning bördet även finnas en bestämmelse om skydd för allmänheten motsvarande5 § första stycket AOst. 1 likhet med uttedningen anser jag atttillämpningsområdet för en sådan bestämmelse, som bör tas in i den nyaordningslagen, inte bör utvidgas till att omfatta andra farliga arbeten ochåtgärder än som omfattas av den nuvarande föreskiiften. Jag delar emellertidden uppfattning som framförts under remissbehandlingen att den nyabestämmelsen, i likhet med den i det föregående avsnittet behandladeföreskriften om åtgärder mot brister på byggnader m.m., bör ta sikte pä skyddinte bara för människor utan även för egendom, t.ex. husdjur och fordon. Somjag ser det kan en sådan utvidgning av bestämmelsen, som avvisades vidtillkomsten av AOst (se prop. 1956:143 s. 98), numera inte anses alltförlångtgående. En annan sak är att detkan ställas högre krav i fråga om anordningar till skydd för personer änbettäffande egendom. Bammiljörådethar vid remissbehandlingen uttalat att en myndighet -t.ex. - börfå ansvaret att se över att säkerheten vid grustag, vare sig de är i drifteller inte, är tillfredsställande. Jag vill med anledning av det peka på attlänsstyrelsen redan i viss mån kan sägas ha en sådan funktion med stöd av denännu gällande 10 § länsstyrelseinstruktion, som enligt mitt förslagfår en motsvarighet i ordningslagen (3 kap. 11 §). Jag återkommer till dennafråga (avsnitt 4.3.8). Under remissbehandlingenhar vidare dåvarande uttalat att bestämmelser om skyddsanordningar ibranta slänter, vid stup o.d. bör tas in i ordningslagen i anslutning till denu aktuella föreskriftema. Som jag ser det skulle emellertid sådanabestämmelser i väsentlig mån skilja sig från föreskrifterna i 5 § andra stycketAOst, som ju tar sikte på de risker som vissa farliga arbeten eller åtgärderinnebär för utomstående. Jag anser också att det skulle sttäcka sig alltförlångt att i ordningslagen ta in skyddsbestämmelser av detta slag med generelltillämpning. Enligt min uppfattning är regleringen i PBL i detta hänseendetillräcklig. Jag vill här peka på föreskriften i 3 kap. 15 § första stycket 3PBL, som innebär att det beträffande tomter som tas i anspråk för bebyggelseskall tillses bl.a. att risken för olycksfall begränsas. Enligt förarbetenatill bestämmelsen (prop. 1985/86:1 s. 518) ger den möjlighet att krävaexempelvis staket vid branta slänter. Av 3 kap. 18 § samma lag följer vidareatt vad som föreskrivs i den nyssnämnda bestämmelsen skall tillämpas i skäligutsträckning i fråga om allmänna platser och orni-åden för andra anläggningarän byggnader. Jagvill slutligen peka på att utredningen har övei"vägt frågan om kommunereller privata fastighetsägare bör åläggas ett generellt ansvar för att svagaisar mäi-ks ut. Utredningen anser att ett sådant ansvar, i likhet med gällandeordning, bör finnas bara om kommunen eller fastighetsägaren genom särskildaanordningar eller åtgärder har ställt det aktuella ormådet till allmänhetensförfogande för t.ex. friluftsliv eller rekreation. Jag delar utredningensuppfattning och lägger alltså inte fram något förslag i denna fråga. Mittförslag: Brunnar, bassänger och liknande anläggningar skall vara försedda medde säkerhetsanordningar som behövs med hänsyn till deras belägenhet ochutförande. En sådan anordning skall vara utformad så att den ger etttillräckligt skydd mot olyckor med bam. Anläggningens ägare eller den som tillföljd av avtal eller på någon annan grund är i ägarens ställe skall ansvara föratt anläggningen är försedd med nödvändiga säkerhetsanordningar. Polisen får ifråga om en särskild anläggning besluta om de säkerhetsåtgärder som skallvidtas. 8 1992/93. utredningensförslag innebär lUcsom mitt att brunnar skall vara för- Prop. 1992/93:210 seddamed de säkerhetsanordningar som behövs med hänsyn till deras belägenhet ochutförande. EnUgt uttedningsförslaget skall vidare de risker som brunnar kaninnebära för bam särskilt beaktas. Utredningens förslag om vem som skall haansvar för att erforderliga säkerhetsåtgärder vidtas i fråga om brunnaröverensstämmer med mitt. Utredningsförslaget innehåller emellertid ingenmotsvarighet till mitt förslag i fråga om möjligheten för polisen att i frågaom en särskild anläggning besluta om de säkerhetsåtgärder som skall vidtas ochom säkerhetskrav på ancha anläggningar än brunnar. Remissinstanserna:Endast ett mindre antal instanser har berört den av utredningen behandladefrågan om skyddsåtgärder vid brunnar. Utredningens förslag tillstyrks ellerlämnas utan erinran av några kommuner och Svenska vatten- ochavloppsverksföreningen. ställningstagande innebär att kravenpå skyddsåtgärder vid brunnar bör gå längre än vad utredningen har föreslagit.Rådet anser sålunda bl.a. att bmnnar belägna i närheten av platser där barnofta vistas alltid skall vara försedda med anordningar till skydd för barn.Dåvarande , som förklarar sig i och för sig ha förståelse förkostnadsaspekten, finner det beklagligt att utredningen av ekonomiska skäl ansettsig vara förhindrad att föreslå generella krav på bamsäkra lock på befintligabrunnar. Verket pekar vidare på att kravet på skyddsåtgärder bör omfatta ävensimbassänger. anser att kommunerna böråläggas att upprätta en långsiktig plan för att genomföra utbyte av brunnslocksom är farliga från säkerhetssynpunkt. Skälenför mitt förslag: 1 5 § andra stycket AOst föreskrivs att det vid brunnar skallvidtas sådana skyddsanordningar som kan anses påkallade med hänsyn till platsensbelägenhet och övriga omständigheter. Överträdelser av bestämmelsen besttaffasenligt föreskrifterna i 28 § första och andra styckena AOst med böter. Med stödav 31 § AOst kan även vitesföreläggande komma i fråga mot den försumligeliksom rvångsutförande av polisen på dennes bekostnad. Några krav påsäkerhetsåtgärder vid liknande anläggningar, t.ex. bassänger, föreskrivs inte iAOst. Tillämpningsområdetför bestämmelsen i AOst om skyddsanordningar vid bmnnar är inte begränsat tillbrunnar inom vissa områden. Enligt plan-och bygglagstiftningen finns också kravpå sådana anordningar i fråga oin bl.a. brunnar. Kraven är emellertid härbegränsade till att gälla vissa områden. Bestämmelserna i 3 kap. PBL innebärbl.a. att det ställs allmänt utformade krav pä byggnader, tomter och allmännaplatser m.m. till skydd mot olycksfall (se 2, 6 och 13 §§). harutformat närmare föreskrifter för tillämpningen av dessa säkerhetskrav (SvenskByggnorm kap. 5:42 och 2:137). Det kan också nämnas att dåvarande Planverkettill har överlämnat frägan omtypgocUcännande av brunnslock och låsanordningar till brunnslock. Derisker från olyckssynpunkt som brunnar, bassänger och andra sådana anläggningar innebär har uppmärksammats alltmer. Intresset har säi'skilt knutits till den fara för barn som brunnar med brist fälliga säkerhetsanordningar utgör. Även de olycksrisker som t.ex. sim- 114 bassängeroch prydnadsbrunnar innebär för barn har aktualiserats. Bak- Prop.1992/93:210 grunden är att det vid anläggningar av det här aktuellaslaget in-ttäffar ett antal olyckor eller olyckstillbud med bam inblandade. Enligtmin uppfattning är det närmast självklart att de lagstiftningsåtgärder skallvidtas som är möjliga till skydd mot olyckor av denna karaktär. Den nuvaranderegleringen innebär att det finns bestämmelser om skyddsanordningar vidbrunnar, oavsett var de är belägna, och ytterligare säkerhetskrav på brunnarliksom på bassänger o.d. på de omiåden där PBL är tillämplig, dvs. i huvudsaktomter och områden som utgör allmän plats enligt den lagen. Somjag ser det finns det behov av att i lag ange allmänna säkerhetskrav påbrunnar, simbassänger, prydnadsdammar och liknande anläggningar oavsett var sådanaanläggningar är belägna. Det bör sålunda enligt min mening ställas krav på atten anläggning av det aktuella slaget är försedd med någon form avsäkerhetsanordning. Jag vill här peka på bl.a. att det i sedan längefunnits lagstiftning om säkerhetsåtgärder vid brunnar och dammar. Ilinje med utredningsförslaget bör säkerhetskravet anpassas till vad som ärrimligt med hänsyn till en anläggnings belägenhet och utförande. Exempelvismåste kravet på säkerhetsanordning ställas annorlunda i fråga om en simbassäng,som är belägen på en villatomt, än bettäffande en brunn vid en lekplats. 1 detförra fallet kan kravet bestå i att bassängen har skyddstäckning eller äromgärdad av staket. Ki'avet i det senaie fallet kan innebära att brunnslockethar en låsanordning. Enligtmin uppfattning är det sålunda inte lämpligt eller ens möjligt att iföreskrifter av detta slag närmare ange de rent tekniska anordningar som skallfinnas vid anläggningar av det ifrågavarande slaget för att kravet påsäkerhetsanordning skall vara uppfyllt. Jag vill här peka på bl.a. att detbett'äffande anläggningar som omfattas av detaljerade säkerhetsföreskrifter medstöd av PBL inte kan anses ändamålsenligt att det på annat håll ilagstiftningen finns en mer långtgående eller detaljerad reglering i sammafråga. Utredningensförslag innebär att det inte införs något utttyckligt krav på att alla brunnarskall vara barnsäkra men att det i ordningslagen tydligt anges att de riskersom brunnar kan innebära för bam särskilt skall beaktas vid bedömningen avvilka säkerhetsanordningar som behövs i det enskilda fallet. Enligt min meningbör de nya föreskriftema med krav på säkerhetsanordningar innebära en klarskärpning i fråga om brunnar i förhållande till den nuvarande bestämmelsen i 5§ andra stycket AOst. Det bör sålunda i den nya ordningslagen slås fast att ensäkerhetsanordning skall ge ett tillräckligt skydd mot olycksfall med barn. Ochdetta krav bör gälla även vid anch-a anläggningar än bmnnar. Avsikten med kravet att ensäkerhetsanordning skall ge ett tillräckligt skydd mot olycksfall med barn är att i lag markera att anordningen skall rent tekniskt vara ägnad att förhindra bamolycksfall. Det kan innebära exempelvis att en bmnn är försedd med ett låsbart lock. Om ett likvärdigt skydd uppnås med någon annan teknisk lösning, t.ex. genom lockets egen 115 tyngd,bör naturligtvis även denna lösning anses uppfylla kravet på skydd motbamolycksfall. Jag återkommer i specialmotiveringen tUl frågan om kravet på"bamsäkra" bmnnslock.