prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Det finns vissa undantag från denna huvudregel om att domstol endast får grunda sin behörighet på bestämmelser som framgår av i de fall svaranden har hemvist i en konventionsstat. Enligt artikel 57 skall sålunda inte inverka på andra specialkonventioner som staterna har ingått eller kommer att ingå på särskilda områden. Om en sådan konvention innehåller bestämmelser om domstols behörighet får domstol grunda sin behörighet på en sådan behörighetsregel även om den avviker från behörighetsregler. Detta gäller också i förhållande till konventionsstater som inte har tillträtt den särskilda konventionen i fråga. För EGs medlemsländer gäller också att de får grunda sin behörighet på behörighetsregler som framgår av rättsakter som har beslutats av gemenskapernas institutioner; sådana rättsakter jämställs enligt Protokoll Nr 3 med konventioner på särskilda områden (se närmare härom i avsnitt 2.9). Övergångsvis godkänns också behörighetsregler i vissa andra konventioner (artikel 54 andra stycket; se vidare härom i avsnitt 2.5; jfr artikel 55 första stycket). Det nu sagda gäller alltså endast i förhållande till svarande med hemvist i en konventionsstat. Nationella behörighetsregler, också sådana som faller inom kategorin exorbitanta, får med ett undantag (se vid artikel 16 nedan) användas gentemot svarande som har hemvist i andra stater än dem som har tillträtt . Detta framgår av artikel 4. De nationella behörighetsreglerna har härigenom fått ett uttryckligt erkännande i konventionen, vilket i sin tur återspeglas i det faktum att alla domar, oberoende av om konventionens behörighetsregler eller nationella behörighetsregler har tillämpats, i princip skall erkännas och verkställas i hela konventionsområdet. Artikel 2 andra stycket innehåller en regel som förbjuder särbehandling på grund av medborgarskap. Regeln gäller till förmån för såväl kärande- som svarandepart och innebär att de behörighetsregler som gäller i förhållande till statens egna medborgare också gäller i förhållande till part som har hemvist i rättegångsstaten oberoende av dennes medborgarskap. På samma sätt innehåller artikel 4 andra stycket en regel om att en kärande som har hemvist i rättegångsstaten, oberoende av medborgarskap, har rätt att åberopa samma regler om domstols behörighet som statens egna medborgare. Enligt huvudregeln skall tvister som faller inom konventionens tillämpningsområde prövas i den stat där svaranden har hemvist (artikel 2). Konventionen innehåller ingen definition av begreppet hemvist. I stället regleras i artiklarna 52 och 53 frågan om tillämplig lag vid avgörandet av frågan om var parterna har hemvist. För vissa typer av tvister har det av olika skäl ansetts motiverat att göra avsteg från huvudregeln om svarandens hemvist. Avsnitt 2, artiklarna 5 och 6, innehåller därför särskilda behörighetsregler av olika slag. Bestämmelserna utgör ett alternativ till bestämmelsen om att talan skall väckas där svaranden har hemvist. Käranden kan alltså välja mellan svarandens hemvistforum och de alternativa fora som utpekas i artikel 5 och 6. För svaranden innebär reglerna att han i dessa fall är skyldig att svara inför domstol i ett annat land än det där han har sitt hemvist. Till skillnad från konventionens övriga behörighetsregler, anges i dessa artiklar inte bara i vilken konventionsstat talan får väckas. Det anges också -- utom i fråga om artikel 5.6 -- vid vilken domstol i denna stat som målet skall prövas (''''''''vid domstolen i den ort ...''''''''). Enligt artikel 5.1 kan tvister om avtal prövas vid domstol i den ort där den förpliktelse som talan avser har uppfyllts eller skall uppfyllas (uppfyllelseforum). Från reglerna i artikel 5.1 finns ett undantag i artikel I i Protokoll Nr 1 som gäller i det fall talan väcks mot någon som har hemvist i . Artikel 5.1 har också föranlett ett undantag för . En svarande med hemvist i kan dock inte förhindra en rättegång i annat land med stöd av denna behörighetsregel. I stället gäller enligt artikel I a i Protokoll Nr 1 att en dom från en sådan rättegång, under vissa förutsättningar, inte erkänns och verkställs i (se härom i avsnitt 2.4.4 och avsnitt 3.2.1). Från regeln om att avtalstvister kan prövas vid uppfyllelseforum finns vidare i punkten 1 ett undantag i fråga om tvister om anställningsavtal. Samma bestämmelse finns numera, tillträdeskonvention, också i Brysselkonventionen, dock med en något annorlunda formulering. Utöver avtalsrättsliga tvister nämns i artikel 5 tvister om underhållsbidrag (punkten 2) och utomobligatoriska skadeståndsanspråk (punkten 3). Talan om skadestånd kan exempelvis väckas där skadan inträffade. Talan om enskilt anspråk i anledning av brott kan prövas vid den domstol där brottmålet är anhängigt (punkten 4). Artikeln behandlar vidare tvister som hänför sig till verksamheten vid en filial osv. (punkten 5), tvister som gäller ''''''''truster'''''''' och tvister om betalning av bärgarlön (punkten 7). Artikel 6 innehåller ytterligare särskilda behörighetsregler bl.a. för mål med flera svarande, för återgångskrav, regress och liknande, och i fråga om genkäromål. Artiklarna 7-15 innehåller tvingande behörighetsregler för försäkrings- och konsumenttvister. Syftet bakom dessa regler är att skydda försäkringstagare och konsumenter som ju normalt är den svagare parten i avtalsförhållandet. Reglerna tillåter i princip alltid försäkringstagaren resp. konsumenten att processa i sitt eget hemvistland, oavsett om han är kärande eller svarande i målet. Försäkringstagaren resp. konsumenten har själv däremot olika fora att välja mellan när han är kärandepart. Bestämmelsernas tvingande natur hindrar inte att parterna från att, i viss utsträckning, avtala om behörig domstol. Reglerna om tyst prorogation i artikel 18 är dessutom tillämpliga på dessa tvister. (För en översiktlig beskrivning av bestämmelserna hänvisas till sammanfattningen i avsnitt 5, vid artikel 7; bestämmelserna för konsumenttvister överensstämmer i stora drag med dessa, se vid artikel 13- 15.) Artikel 16 innehåller bestämmelser om exklusiv behörighet. Reglerna är tvingande och gäller oberoende av var parterna har hemvist. De gäller således, till skillnad från de särskilda behörighetsreglerna, även i fråga om mål där svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt konventionen. Punkten 1 behandlar tvister som gäller sakrätt i eller nyttjanderätt till fast egendom. Sådana tvister skall handläggas i den stat där fastigheten är belägen, oberoende av var parterna har hemvist. Bestämmelserna gäller naturligtvis endast i förhållandet konventionsstaterna emellan och gäller således endast i fråga om fastigheter som är belägna i konventionsstater. Särskilda regler gäller enligt punkten 1 b) för vissa tidsbegränsade avtal om nyttjanderätt till fast egendom, exempelvis avtal om hyra av en semesterbostad. Under vissa förutsättningar får tvister med anledning av ett sådant hyresavtal alternativt prövas där svaranden har hemvist. En motsvarande bestämmelse saknades tidigare helt i Brysselkonventionen men en liknande bestämmelse infördes genom tillträdeskonvention. Andra exklusiva behörighetsregler i artikel 16 är exempelvis att domstolarna i den stat där en juridisk person har sitt säte skall pröva frågor om den juridiska personens giltighet eller upplösning och frågor om giltigheten av beslut som den juridiska personens organ har fattat (punkten 2) och att mål som avser registrering eller giltighet av patent, varumärken, mönster och liknande rättigheter skall prövas i den stat där patentet osv. registrerats eller där deposition skett (punkten 4). En exklusiv behörighetsregel av litet speciellt slag finns i artikel Vb i Protokoll Nr 1. Den gäller vissa tvister mellan befälhavare och besättningsmedlem på havsgående fartyg. Avtal om domstols behörighet Konventionen tillåter att parterna avtalar om att viss domstol skall vara behörig att pröva en tvist dem emellan (prorogation). Enligt artikel 17 är ett avtal om att en domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara behöriga att pröva en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande giltigt om en av parterna har hemvist i en konventionsstat. Det får dock inte strida mot de tvingande behörighetsregler som konventionen ställer upp för försäkrings- och konsumenttvister (punkten 3). Ett motsvarande skydd gäller för arbetstagare (punkten 5). Enligt denna föreskrift är ett prorogationsavtal inte giltigt i ett mål om anställningsavtal med mindre prorogationsavtalet ingicks efter det att tvist uppstått parterna emellan. Syftet bakom denna bestämmelse är detsamma som i fråga om den särskilda regleringen i artikel 5.1, nämligen att skydda den presumtivt svagare avtalsparten. Genom tillträdeskonvention har en liknande, men inte exakt likadan, regel införts i Brysselkonventionen. Ytterligare ett undantag från prorogationsfriheten framgår av punkten 3; sådana avtal rörande ''''''''truster'''''''' som avses där får inte ingås i strid med de exklusiva behörighetsreglerna. För att ett prorogationsavtal skall vara giltigt måste vissa formkrav vara uppfyllda (första stycket punkterna a-c). tillåter också s.k. tyst prorogation. En domstol kan bli behörig att pröva en tvist om svaranden går i svaromål inför domstolen utan att göra invändningar om att domstolen är obehörig (artikel 18). Denna regel gäller dock inte om annan domstol är exklusivt behörig att pröva tvisten enligt reglerna i artikel 16. 2.3.2 Domstolarnas handläggning av behörighetsfrågorna I konventionens Avsnitt 7 finns två artiklar som reglerar domstolarnas prövning av behörighetsfrågan. Domstolarna är skyldiga att självmant pröva sin behörighet och detta oberoende av om konventionens bestämmelser åberopas eller inte. En viktig bestämmelse är härvid bestämmelsen i artikel 18 om tyst prorogation som innebär att domstolen i allmänhet blir behörig om svaranden inte gör någon invändning om domstolens behörighet. Domstolen måste enligt artikel 19 avvisa målet om en annan domstol enligt artikel 16 skulle vara exklusivt behörig att pröva tvisten. Om svaranden inte går i svaromål, måste domstolen självmant undersöka om den är behörig enligt konventionens bestämmelser och i annat fall avvisa målet (artikel 20). Denna bestämmelse är uppställd till skydd för svaranden och är liksom flera andra bestämmelser i konventionen begränsad till svarande som har hemvist i en konventionsstat. I förhållande till en svarande som har hemvist i ett annat land är domstolen i stor utsträckning fri att tillämpa konventionsstridiga nationella behörighetsregler. 2.3.3 Frågor om litispendens och vilandeförklaring av mål m.m. Avsnitt 8 behandlar i tre artiklar hur domstolarna skall agera när mål om samma sak väcks i flera stater och när mål vid olika domstolar har samband med varandra. Enligt artikel 21 föreligger litispendens om mål om samma sak mellan samma parter väcks vid domstolar i olika stater. Detta är en naturlig följd av att meddelade domar automatiskt skall erkännas i alla konventionsstater och bl.a. utgöra hinder mot en ny rättegång om samma sak (res judicata). Den domstol vid vilken talan väcktes först är ensam behörig att pröva målet och övriga domstolar är skyldiga att avvisa käromålet. Avvisningsskyldigheten inträder dock inte genast utan först sedan det har klarlagts att den domstol där talan väckts först verkligen är behörig att pröva tvisten. Intill dess att så skett skall målet vila hos övriga domstolar. Brysselkonventionens motsvarande regel har genom tillträdeskonvention justerats i överensstämmelse med . Bestämmelserna i artikel 22 tar sikte på mål som handläggs i olika stater och som inte rör samma sak utan där målen har samband med varandra och det på grund därav är angeläget att undvika att det meddelas oförenliga domar i olika stater. Också i detta slags situationer har den domstol vid vilken talan först väcktes företräde. Bestämmelserna om vilandeförklaring och avvisning i artikel 22 är dock, till skillnad från vad som gäller i litispendens-situationerna enligt artikel 21, fakultativ för domstolarna i övriga stater. I artikel 23 föreskrivs slutligen vad som skall gälla för det fall då flera domstolar enligt konventionens bestämmelser är exklusivt behöriga att pröva tvisten. Också för sådana fall föreskrivs att den domstol vid vilken talan väckts först har företräde och att övriga domstolar skall avvisa målet. Särskilda bestämmelser om vilandeförklaring av mål finns också i artikel Vb i Protokoll Nr 1. Dessa bestämmelser gäller vissa mål mellan befälhavare och besättningsmedlem på havsgående fartyg. Även i konventionens Avdelning III finns bestämmelser om vilandeförklaring (artikel 30 och 38) som alltså är tillämpliga på erkännande- och verkställighetsstadiet. 2.3.4 Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder Artikel 24 innehåller bestämmelser om behörighet att meddela beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder. Enligt denna artikel får en domstol i en konventionsstat meddela de säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som följer av dess nationella lagstiftning även om den enligt konventionens bestämmelser skulle vara obehörig att pröva målet i sak. Käranden kan således med stöd av denna bestämmelse t.ex. utverka kvarstad i den stat där svaranden har sina tillgångar och dessa kan därefter, sedan dom meddelats i den andra staten, tas i anspråk för verkställighet av domen. Ett beslut om säkerhetsåtgärd eller annat interimistiskt beslut gäller inte bara i den stat där det har meddelats utan kan också, under vissa förutsättningar, verkställas i andra konventionsstater (jfr avsnitt 5 vid artikel 25). I artikel 20 andra stycket föreskrivs, också detta till svarandens skydd, att domstolen inte får pröva ett mål förrän det har klarlagts att svaranden har fått del av stämningsansökan eller motsvarande handling och haft tillräcklig tid på sig att förbereda sitt svaromål. I förhållandet mellan de stater som har tillträtt om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gäller i stället för andra stycket den konventionens bestämmelser (tredje stycket). Delgivningsfrågor behandlas också i artikel IV i Protokoll Nr 1. I denna artikel anges att delgivningshandlingar kan översändas, utöver enligt vad som föreskrivs i mellan konventionsstaterna gällande konventioner, direkt mellan tjänstemännen i rättegångsstaten och andra stater. Bestämmelserna har tillkommit för att så långt det är möjligt påskynda delgivningsförfarandet. Dessa bestämmelser gäller även när delgivning skall äga rum under verkställighetsförfarandet. Konventionsstaterna har rätt att reservera sig mot detta förfarande (se härom i avsnitt 3.2.1). Delgivningsfrågor har också beaktats i konventionens Avdelning III om erkännande och verkställighet. Om delgivning inte har skett på rätt sätt och i tillräckligt god tid, skall den utländska domen inte erkännas och verkställas i andra konventionsstater i det fall domen har meddelats mot en svarande som uteblivit (artikel 27.2 och artikel 34). Svaranden har alltså ett dubbelt skydd; dels skydd mot att dom över huvud taget meddelas mot honom utan att han har kunnat tillvarata sin rätt, dels skydd mot att en sådan dom -- om en sådan likväl skulle meddelas trots bristfällig eller för sen delgivning -- erkänns och verkställs i andra konventionsstater. 2.4 Erkännande och verkställighet Konventionens Avdelning III innehåller bestämmelser om erkännande och verkställighet av domar. Bestämmelserna är utformade i syfte att stärka domstolens roll i rättegångsstaten och i motsvarande mån begränsa domstolens roll i erkännande-/verkställighetsstaten. Domstolen i rättegångsstaten måste sålunda självmant pröva sin behörighet i de fall svaranden uteblir. Den måste också beakta de exklusiva behörighetsreglerna och är skyldig att se till att svaranden är delgiven osv. Konventionen utgår således från att den meddelade domen är i sin ordning. Den utländska domen får aldrig omprövas i sak (artikel 29 och 34). Av artikel 25 framgår att med uttrycket dom avses varje avgörande som har meddelats av en domstol i en konventionsstat oavsett avgörandets rubricering i det enskilda fallet. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet gäller generellt för alla avgöranden som har meddelats av domstolar i konventionsstaterna, om avgörandet faller inom konventionens sakliga tillämpningsområde. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet förutsätter för sin tillämplighet inte att konventionen varit tillämplig på målet i rättegångsstaten. Även om domstolen i denna stat grundat sin behörighet på nationella behörighetsregler -- därför att tvisten inte innehöll några internationella element eller därför att svaranden hade hemvist i en stat som inte tillträtt -- skall domen erkännas och verkställas i andra konventionsstater med tillämpning av bestämmelserna i avsnitt III. Detta följer av konventionens struktur som bygger på en princip om ''''''''fri rörlighet för domar'''''''' och på att domstolens behörighet endast undantagsvis får prövas i erkännande-/verkställighetsstaten. Bestämmelserna är dock inte utan undantag. Enligt artikel 59 kan konventionsstaterna ingå avtal med tredje stat och däri åta sig att, till skydd för svarande som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i denna tredje stat, inte erkänna domar från stater som har tillträtt om domstolen uteslutande grundat sin behörighet på sådana nationella s.k. exorbitanta behörighetsregler som avses i artikel 3. Det bör framhållas att den ''''''''fria rörligheten'''''''' enbart gäller avgöranden som har meddelats i en stat som har tillträtt . innebär därför inte att ett domstolsutslag som har meddelats i t.ex. skulle bli verkställbart i därför att det har erkänts och är verkställbart i ett av . Konventionens Avdelning III är indelad i tre avsnitt. Avsnitt 1 behandlar erkännande, Avsnitt 2 verkställighet och Avsnitt 3 gemensamma bestämmelser. Konventionen bygger på presumtionen att domar som meddelas i andra konventionsstater skall erkännas. Enligt artikel 26 gäller således att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i andra konventionsstater utan att det därför skall behöva anlitas något särskilt förfarande. Att en utländsk dom erkänns innebär att den tilläggs positiv och negativ rättskraft i den stat där den görs gällande och medför bl.a. res judicata-verkan, dvs. utgör hinder mot en ny rättegång om samma sak. Det ställs inga krav på att den utländska domen har vunnit laga kraft innan den erkänns i andra konventionsstater. Om frågan om en icke lagakraftvunnen utländsk dom skall erkännas eller inte kommer upp inför domstol i en annan konventionsstat, får denna domstol låta handläggningen av sitt mål vila i avvaktan på att domen vinner laga kraft (artikel 30). Även om det således inte krävs något särskilt förfarande för att domen skall erkännas, lämnar konventionen vissa möjligheter till en sådan fastställelseprocedur. Om den part som önskar åberopa sig på domen vill få klarlagt att domen erkänns, kan han utverka ett beslut härom genom att använda samma förfarande som gäller för verkställighet (artikel 26 andra stycket). Om frågan om en dom erkänns eller inte är av betydelse i en annan pågående rättegång, får man i den rättegången prejudiciellt avgöra frågan om domen erkänns eller inte (tredje stycket). Presumtionen är alltså att domen skall erkännas. De relativt få tillåtna undantagen från denna regel räknas upp i artiklarna 27 och 28. Jag återkommer strax till dessa (avsnitt 2.4.4). Artiklarna 31-45 i konventionen innehåller regler om verkställighet. De har redan berörts i avsnitt 2.4.1. Av artikel 31 framgår att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall verkställas i andra konventionsstater efter ett särskilt förfarande, exekvaturförfarande, i verkställighetstaten. För att verkställighet skall kunna medges i andra konventionsstater krävs att domen är verkställbar i ursprungsstaten. Domen i fråga behöver inte ha vunnit laga kraft för att kunna verkställas i andra konventionsstater. Om gäldenären begär det, kan dock exekvaturmålet vid en prövning enligt artikel 37.1 förklaras vilande så länge domen inte vunnit laga kraft (artikel 38 första stycket). Med vissa begränsningar gäller verkställighetsreglerna även beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som har beslutats enligt bestämmelserna i artikel 24 (avsnitt 5 vid artikel 25 och artikel 27.2) Av artikel 50 följer också att inte bara avgöranden av domstol utan också s.k. officiella handlingar (actes authentiques) skall verkställas enligt konventionens bestämmelser. Detsamma gäller förlikningar som ingåtts inför domstol (artikel 51). Exekvaturförfarandet kan delas in i tre olika stadier. Ansökan ges in till domstol (artikel 32) som prövar verkställighetsfrågan på grundval av de handlingar som sökanden åberopar. Det är härvid fråga om ett enpartsförfarande och framställningen skall således inte delges gäldenären på detta stadium (artikel 34). Om verkställighet medges kan gäldenären i stället begära omprövning av beslutet (artikel 36) varvid förfarandet skall vara kontradiktoriskt, dvs. båda parter skall höras i frågan (artikel 37.1). Om verkställighet skulle vägras, kan sökanden begära omprövning (artikel 40). Också i detta fall gäller att förfarandet skall vara kontradiktoriskt (artikel 40.2). Beslutet från det andra skedet av prövningen kan i sin tur överprövas på begäran av gäldenären om det gått honom emot eller på sökandens begäran om domstolen beslutat vägra verkställighet (artikel 37.2 resp. 40.2). De domstolar som i respektive konventionsstat skall pröva verkställighetsfrågan i de olika stadierna räknas upp i artikel 32 (första stadiet), artikel 37.1 resp. 40.1 (andra stadiet; artikel 37.1 syftar på de fall då gäldenären begär omprövning av ett bifallande beslut och artikel 40.1 på de fall då sökanden begär omprövning av ett avslagsbeslut) och artikel 37.2 resp. 41 (tredje stadiet; artikel 37.2 syftar på de fall då överprövningen skett på gäldenärens begäran och artikel 41 på de fall då överprövningen skett på sökandens begäran). För del anges i artiklarna 32, 37.1 och 40.1 och i artiklarna 37.2 och 41 högsta domstolen. Det innebär att det är som har att pröva verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra stadiet, vare sig prövningen sker på sökandens eller gäldenärens begäran, medan prövningen i det tredje stadiet ankommer på högsta domstolen. , , , och har liksom utsett samma instans för prövningen i det första och andra stadiet. Även i skall handläggningen i det första och andra stadiet ske vid samma domstol, men endast i de fall då det är gäldenären som har överklagat. I skall prövningen i det första stadiet ske av ordföranden i underdomstol och prövningen i det andra stadiet av underdomstolen som sådan om omprövningen sker på gäldenärens begäran men av överdomstol om det är sökanden som överklagat. Övriga konventionsstater har valt olika domstolar för de tre stadierna av prövningen. Av artikel VI i Protokoll Nr 1 framgår att konventionsstaterna ensidigt kan besluta om ändring i fråga om de utsedda exekvaturmyndigheterna. I artikel 34 slås fast att verkställighet får vägras endast på de grunder som anges i artiklarna 27 och 28, dvs. att samma begränsningar som gäller för erkännande gäller i fråga om verkställighet. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt 2.4.4). När det gäller förfarandet skall nationella regler tillämpas (artikel 33 första stycket). I övrigt innehåller detta avsnitt bl.a. regler om underrättelse till/delgivning med sökanden resp. gäldenären (artikel 35 resp. 36 första stycket), ställande av säkerhet (artikel 38 tredje stycket och artikel 45), partiell verkställighet av domen (artikel 42), verkställighet av förpliktelse att betala vite (artikel 43) och rättshjälp (artikel 44). I ett särskilt Avsnitt 3 i Avdelning III finns bestämmelser om vilka handlingar som skall fogas till en ansökan om verkställighet m. m. (artiklarna 46-49).