prop · GG0395 · 1992-12-31 00:00:00 — Frågan om arrangörens resp. återförsäljarensskadeståndsansvar i dessa fall berörs inte i lagen. För det fall resenärenlider skada på gmnd av utebliven information, torde han ibland kunna gmnda ettskadeståndsanspråk på allmänna principer om s.k. culpa in contra-hendo. Det sägs att informationen skall lämnas "på lärapligtsätt". Tydlig skriftlig inforraation direkt till kunden lär alltid varatillräcklig. Däremot är informationskravet normalt inte uppfylh enbart genomett anslag på väggen i resebyråns lokaler. I 8 § andra stycket finns en regel om ytterligare vissinformation som skall lämnas till resenären innan avtal träffas. Enligt andra stycket skall resenären dessutom "pålämpligt sätt" få viss annan information. Denna skall lämnas "i godtid före resan". Det som i punkt I avses med information om"transportarrangemang" är uppgifter om tider för transporter, omeventuella uppehåll och byten, om resenärens plats på transportmedlet o.d. (jlrartikel 4.1 b i i direktivet). Med kravet på information i punkt 2 åsyftas främst namn,adress och telefonnummer till arrangören eller återförsäljaren resp. till enunderårig resenär eller den sora har ett ansvar för denne under resan. Densärskilda bestäraraelsen om underåriga resenärer blir tillämplig bl.a. vidungdomars språkresor. Direktivet innehåller en ännu mer detaljerad uppräkning avfakta som resenären skall få information om. Som anförts i den allmännamotiveringen kan de svenska bestämmelsema behöva preciseras på samma sätt genomverkställighetsföreskrifter (jfr vad som sagts angående 5 §). Uttrycket "före resan" får tolkas medhänsyn till omständigheteraa i det enskilda fallet. Träffas avtalet alldelesföre avresan måste det vara tillräckligt att uppgifteraa lämnas då.Utgångspunkten bör iprincip vara att resenären skall ha informationen i så god tid Prop.1992/93:95 före resan att han kan vidta nödvändiga åtgärder. 7 § Arrangören ansvarar för att kataloger och broschyrerinnehåller information enligt 5 § första stycket. Arrangören och återförsäljaren ansvarar för attinformation läranas enligt 6 §. I fråga om Underlätelse att lämna information enligt 5 och6 §§ skall marknadsföringslagen (1975:1418) tillämpas. (Jfr 7 § i promemorieförslaget.) Paragrafen, som har berörts i avsnitt 2.4 i den allmännamotiveringen, innehåller deb bestäraraelser om vem eller vilka som svarar förinformationen till resenären, deb en hänvisning till marknadsföringslagensregelsystem. Paragrafen saknar motsvarighet i EG-direktivet. Enligt första stycket ansvarar arrangören för attkataloger och broschyrer innehåller den information som de skall innehållaenligt 5 § första stycket, dvs. resans pris, resmål, transportsätt,inkvartering och annan information som är väsentlig för resenären.Återförsäljaren har således inget ansvar för kataloger och broschyrer, även omhan tillhandahåller dem i sina lokaler. Det har motiverats med att arrangörensjälv står bakom framställningen och att återförsäljama inte har möjlighet attpåverka innehållet. Regleringen innebär att en talan i Marknadsdomstolenenligt marknadsföringslagen på gmnd av brister i en katalogs eller en broschyrsinnehåll (se tredje stycket) kan väckas enbart mot arrangören. I andra stycket anges att arrangören och återförsäljarenbåda svarar för att information lämnas enligt 6 §. Vad det här rör sig om ärdels infonnation före avtalet om hälsobestämmelser samt pass- ochvisumbestämmelser, dels väsentlig information inför avresan. Lämnas inte sådaninformation enligt bestämmelsema kan såväl arrangören som återförsäljareninstämmas till . Möjlighetema att komraa till rätta med bristfålliginformation till resenären regleras i tredje stycket genom en hänvisning tillmarknadsföringslagen. Innebörden av detta är först och främst att den arrangöreller återförsäljare som inte följer regleraa kan åläggas att lämna informationsom överensstäraraer med regleraa (3 § marknadsföringslagen). Vid sidan härav blir även marknadsföringslagenshandläggnings-regler tillämpliga. Det betyder bl.a. att en fråga ominformations-åläggande kan tas upp inför Marknadsdorastolen avKonsuraent-orabudsraannen, att näringsidkare är skyldiga att avge yttrandeangående informationsplikten och att näringsidkare även i vissa fall är skyldigaatt tillhandahålla handlingar och liknande som kan ha Prop. 1992/93:95betydelse för utredningen. Informationsäläggande kan komma i fråga inte bara omnäringsidkare vid marknadsföring av en paketresa helt underlåter att i katalogereller broschyrer lämna information om t.ex. priset, utan också om informationvisserligen lämnas men är oriktig. Är det fråga om en uppsåtligt vilseledandeframställning, kan även straffbestämmelsen i 6 § marknadsföringslagen blitillämplig. Informationsäläggande enligt 3 § marknadsföringslagenskall enligt 5 § samma lag förenas med vite, om inte detta av särskilda skäl ärobehövligt. Det kan finnas anledning att avstå firån vitesföreläggande t.ex. omKO vill ta upp ett ärende främst i syfte att få fram ett prejudikat i enprincipiellt betydelsefull fråga. Det är att märka att marknadsföringslagens bestämmelsergenom hänvisningen i 7 § tredje stycket kommer att tillämpas, när det gällermarknadsföring av paketresor, inte bara i förhållande mellan näringsidkare ochkonsument. Lagens tillämpningsområde är annars i princip begränsat till sådanarelationer (1 § marknadsföringslagen). Som sagts behöver resenäreremellertid inte vara konsumenter, och inte heller behöver arrangörer elleråterförsäljare vara näringsidkare. Under denna mbrik finns två paragrafer. Den första, 8 §,innehåller bl.a. ett krav på skriftlig form. Den motsvarar artikel 4.2 idirektivet. I 9 § finns regler om arrangörens resp. återförsäljarens ansvargentemot resenären. Dessa bestämmelser har sin motsvarighet i direktivet i enföreskrift i artikel 5.1. 8 § Arrangören skall se till att avtalet innehålleruttryckliga villkor om priset för resan och kostnader som kan tillkomma,betalningsvillkor och reklamationsfrister samt, beroende på vad som ingår ipaketresan, om resmål, resplan, transporter, inkvartering, andraturisttjänster, särskilda önskemål från resenärens sida som godtagits ocbförsäkringar. Alla avtalsvillkor skall framgå av en skriftlig handling.Arrangören skall också se till att handlingen innehåller uppgifter som gör detmöjligt att komma i kontakt med arrangören eller återförsäljaren under resan. Innan avtal träffas skall resenären på lämpligt sätt fådel av avtalsvillkor och inforraation enligt första stycket. Han skall få etteget exemplar av den skriftliga handlingen. Andra stycket gäller inte när avtal träffas kort föreavresan. (Jfr 8 § i promemorians förslag.) Paragrafen innehåller föreskrifter om hur avtalet skallutformas och om hur resenären skall få del av dess innehåll. avsnitt 2.5 i den allmännamotiveringen och motsvarar artikel 4.2 i Prop. 1992/93:95 direktivet. Enligtrra stycket krävs att arrangören ser till att vissa väsentliga förhållandenregleras uttryckligen i avtalet. Denna bestämmelse finns iförsta meningen.Priset, kostnader som kan tillkomma, betalningsvillkor och eventuellareklamationsfrister skall därvid alltid fiimas med. Dämtöver skall vissafirågor regleras i den mån de är relevanta, dvs. om de över huvud taget haraktualitet för den ifrågavarande paketresan. Det är detta som avses meduttrycket "beroende på vad som ingår i paketresan". Självfallet kanavtalet inte innehålla exempelvis resplan, om ingen resa skall göras. Ilagen sägs bara att avtalet skall innehålla "uttryckliga villkor om"vissa saker. EG-direktivet är mera detaljerat och innehåller specifika krav påflera punkter. Som anförts i den allmänna motiveringen kan de svenskabestämmelseraa komma att preciseras på samma sätt genom verkställighetsföreskrifter. Bestämmelsenhindrar inte att vissa avtalsvillkor anges på ett sätt som innebär att en vissprecisering skall ske . Det är således tillåtet att exempelvis ange att"inkvartering sker i enkel- eller dubbelmm". Iandra meningen finns ett krav på skriftlig form för alla avtalsvillkor. Dennabestämmelse avser alltså även sådant som parteraa inte nödvändigtvis måsteträffa överenskommelse om enligt första meningen. I den mån avtal ingås om enfråga skall det anges i den skriftliga handlingen. Utan att det sägsuttryckligen avser även denna bestämmelse en förpliktelse för arrangören, somalltså är skyldig att se till att inget av överenskommelsen lämnas utanför denskriftliga handlingen. Det krävs inte att handlingen skrivs under av parteraa. Regelninnehåller inte någon påföljd för det fallet att skriftlighets-kravet intetillgodoses. Avtalet blir alltså giltigt med det innehåll som parteraa komraitöverens om, givetvis under fömtsättning att det inte stär i strid med lagenstvingande regler. Arrangören får dock anses ha bevisbördan för att muntligaavtalsvillkor har det innehåll som han påstår. , som ärtillsynsmyndighet enligt lagen, kan vidare framställa kritik mot dennäringsidkare som inte följer skriftlighetskravet. Verket har även möjlighetatt ge spridning åt kritiken, exempelvis genom att publicera anmärkningar motde näringsidkare som inte följer bestämmelseraa. För tillsynen harKonsumentverket i övrigt vissa maktraedel, se 22 och 23 §§. Enligttredje meningen skall arrangören se till att den skriftliga handlingeninnehåller uppgifter "som gör det möjligt att komma i kontakt medarrangören eller återförsäljaren under resan". Vad som avses är främstuppgifter om naran, adress och telefonnummer. Sådana uppgifter är inteavtalsvillkor och har därför inte nämnts i första meningen. Enligt andra stycket skall resenären, innan avtal träffas,få del av Prop. 1992/93:95 avtalsvillkor och information enligt första stycket.Avsikten med regeln är att resenären innan han bestämmer sig skall veta alltsom är väsentligt för honom att känna till angående resan. Det är att märka attviss viktig infonnation sora skall lämnas innan avtalet träffas preciseras i 6§ första stycket. Resenären skall få del av avtalsvillkoren och infonnationen"på lämpligt sätt" (jfr 6 § första stycket). Det är alltså intenödvändigt att det sker genom överlämnande av en skriftlig handling enligtförsta stycket. Anledningen är att avtal bör kunna träffas per telefon o.d. Iett sådant fall är det tillräckligt om näringsidkaren lämnar informationenmuntligen. Det mäste dock ske på ett sådant sätt att resenären lätt kanuppfatta och förstå informationen. Har resenären tillgång till telefax ellerhar han möjlighet att ta emot meddelanden på en dataskärm e.d., kan ett sådantmedium användas. I de fall då partema träffas i samband med att avtalet ingåsbör infonnationen normalt ges i den formen att resenären får del av denskriftliga handlingen. Inte heller dessa föreskrifter utgör formkrav i egentligmening utan är att se som ordningsregler. Vad som sagts angående första stycketom verkan i bevishänseende och om tillsyn gäller även här. Resenären skall också få ett eget exemplar av denskriftliga handling som enligt första stycket skall upprättas. Det kan inteanses nödvändigt att handlingen överlämnas innan avtal träffas. Anledningen äratt detta ibland kan vara praktiskt ogörligt. Normalt bör dock den skriftligahandlingen överlämnas när avtalet ingås. Träffas avtalet per telefon, bör den skriftligahandlingen sändas till resenären därefter. I tredje stycket görs undantag från kraven i andra stycketför det fallet att avtal träffas kort före avresan. Regeln har sin gmnd i attpaketresor inte sällan köps "" till reducerat pris.Ett krav på att resenären i dessa fall skall få del av alla avtalsvillkor ochall väsentlig information före avtalet, och även få en egen kopia av denskriftliga handlingen, skulle medföra betydande praktiska olägenheter utanmotsvarande nytta. Hur sent skall avtal träffas för att det skall anses vara"kort före avresan"? EG-direktivets uttryck är "last-minutereservations or contracts". Ändamålet med regeln är att det inte skallläggas hinder i vägen för ett praktiskt förfarande när "sistaminutenresor"säljs. Regeln bör tolkas mot den bakgmnden. Finns i det enskilda fallet ingaolägenheter med ett vanligt avtalsförfarande, torde detta böra följas. 9 § Arrangören ansvarar gentemot resenären för vad dennehar rätt att fordra till följd av avtalet. Ansvaret gäller även för sådanaprestationer som skall fullgöras av någon annan än arrangören. Omåterförsäljaren är part i avtalet, ansvarar han mot resenären på Prop.1992/93:95 samma sätt som arrangören. Paragrafen klargör ansvarsförhållandena pånäringsidkarsidan, dvs. frågan om vem eller vilka som ansvarar på gmnd avavtalet gentemot resenären. Den har behandlats i avsnitt 2.3 i den allmännamotiveringen och har sin motsvarighet i artikel 5.1 i EG-direktivet. Av första stycket framgår att resenären alltid kan vändasig raot arrangören med sina anspråk på gmnd av avtalet och - vilket i och försig bara innebär ett förtydligande av detta - att arrangörens ansvar gälleräven för sådana prestationer som skall fullgöras av någon annan. Arrangören kanalltså inte i något sammanhang hänvisa till att någon annan ansvarar för feleller brister i vad resenären har rätt att fordra till följd av avtalet. kan tveksamhet uppstå om en viss tjänst eller enviss utfåstelse ingår i arrangörens ansvar eller inte. Det kan exempelvis gällatransporten till ett evenemang pä resmålet. Frågan får lösas med tillämpning avallmänna avtalsrättsliga principer. Även i 18 § finns bestämmelser som regleraransvarsförhållandena på näringsidkarsidan. Paragrafen avser skadeståndsansvarvid transporter som regleras i särskilda transporträttsliga lagar. Bestämmelsemainnebär bl.a. att principen ora att arrangören alltid ansvarar genteraotresenären gäller även i dessa fall. Norraalt svarar inte återförsäljaren gentemot resenärenför åtagandena enligt reseavtalet. Men ora återförsäljaren har ställning sompart i avtalet är han givetvis ansvarig enligt detta. I andra stycket sägs attåterförsäljaren i detta fall ansvarar gentemot resenären "på samma sättsom" arrangören. Detta innebär, om båda är ansvariga, att ansvaret ärsolidariskt. Det innebär också att återförsäljaren, liksom arrangören,ansvarar för sådana prestationer som följer av avtalet och som skall fullgörasav någon annan. Regeln i andra stycket fär också betydelse för hur lagensansvarsregler skall läsas. I de paragrafer i lagen där ansvaret gentemotresenären behandlas omnämns bara arrangören uttryckligen som ansvarig. Genomregeln i förevarande andra stycke blir även återförsäljaren ansvarig enligt deifrågavarande bestämmelsema i de fall då han är part i avtalet. Ett exempel är5 § andra stycket. Om återförsäljaren är part i avtalet, är han liksomarrangören bunden av uppgifter i kataloger och broschyrer. kan det vara tveksarat om återförsäljaren har ställningsora part eller inte. Frågan torde få lösas med tillärapning av allmännaprinciper i avtalsrätten. överlåtelseav resan Prop. Under denna mbrik finns en paragraf som rör resenärensrätt att överlåta sin paketresa. Paragrafen motsvarar artikel 4.3 iEG-direktivet. 10 § Resenären fär överiäta paketresan till någon somuppfyller alla villkor för att få delta i resan, om han i skälig tid föreavresan underrättar arrangören eller återförsäljaren om sin avsikt. När resan överlåts enligt första stycket är överlåtarenoch förvärvaren solidariskt ansvariga gentemot den andra parten i avtalet förvad som äterstår att betala för resan och för extra kostnader som kan uppkommapå gmnd av överlåtelsen. (Jfr 10 § i promemorians förslag.) Bestämmelsema om resenärens rätt att överlåta resan harbehandlats i avsmtt 2.6 i den allmänna raotiveringen. Iförsta stycket sägs att resenären fär överlåta resan. Tvåfömtsättningar gäller dock. Den ena är att överlåtelsen måste göras till nägonsom "uppfyller alla villkor för att få delta i resan". Vanligen tordedet inte finnas nägra villkor sora måste uppfyllas. kan det dock rörasig om en resa för exempelvis en viss yrkes- eller åldersgrapp, varvidgmpptillhörigheten kan vara ett relevant villkor. I andra fall kan ett relevantvillkor för resan vara att giltigt visum finns eller att resenären är villigatt underkasta sig vissa regler. För det fallet att paketresan sker med reguljärflyghindras en överlåtelse ofta av intemationella flygtrafikregler, som arrangörenmåste rätta sig efter. Att det inte föreligger ett hinder av det slaget fåranses vara ett relevant villkor enligt paragrafen. Även i fråga om andra tjänster kan arrangören vara tvungenatt i förhållande till den som tillhandahåller tjänsten göra utfästelser ombegränsningar i resenärens rätt att överlåta resan. Att överlåtelse inte sker istrid med en sådan begränsning i överlåtelserätten får då anses utgöra ettrelevant villkor för att få delta i resan enligt 10 § första stycket. Självfallet kan inte arrangören omintetgöraöverlåtelserätten genom att på eget initiativ göra utfåstelser gentemotunderleverantörer om att inte tillåta överlåtelser. Sådana utfåstelser kansåledes inte anses utgöra "villkor för att få delta i resan" i paragrafensraening. I 177 § sjölagen (1891:35 s. 1) finns bestämmelser sorabegränsar resenärernas rätt att överlåta båtbiljetter. Genom en särskild bestämmelsei den paragrafen, som införts med lagen om paketresor, gesemellertid regleraa i lagen ora paketresor företräde i de fall då enlagkonflikt annars skulle uppkomma. Rätten att överlåta paketresor till sjössinskränks alltså inte genom bestämmelsema i 177 § sjölagen. Även i jämvägstrafiklagstiftningen finns bestämmelser sominskränker överlåtelserätten. Som jag redogjort för i den allmänna motiveringenkommer emellertid inte heller dessa bestäraraelser i konfiikt medpaketreselagens regel. Den andra fömtsättningen för rätten att överlåta resan äratt resenären underrättar arrangören eller återförsäljaren i skälig tid föreavresan om sin avsikt. E)et räcker alltså med ett meddelande till den ene avarrangören och återförsäljaren. Skälet för regeln är främst att arrangörenskall få tillfälle att vidta de åtgärder som kan föranledas av bytet samt attundersöka eventuella hinder mot överlåtelsen. Uttrycket "i skälig tid föreavresan" får tolkas mot bakgmnd av detta ändamål. Uttrycket är avsett attmotsvara EG-direktivets, i den engelska versionen, "reasonable notice ...before departure". Arrangören har inte rätt att ta ut någon särskild avgiftför att överlåtelse sker. Det skulle strida mot regeln om att paketresan fåröverlåtas fritt. Däremot får arrangören - som framgår av andra stycket - ta utersättning för de merkostnader som uppkommer på gmnd av överlåtelsen. I andra stycket sägs att överlåtaren och förvärvaren ärsolidariskt ansvariga för vad som återstår att betala för resan och för extrakostnader på gmnd av överlåtelsen. Överlåtaren kan alltså inte korama ifrån ettbetalningsansvar som han ådragit sig genora att överlåta paketresan. Det är att märka att regeln i fråga om merkostnader pågmnd av överlåtelsen inte innehåller annat än att överlåtaren och förvärvarenär solidariskt ansvariga. Härav följer dock också, som tidigare anraärkts, attarrangören kan vara berättigad till ersättning för kostnader, om sådanauppkomrait raed anledning av överlåtelsen. Uppkoraraer tvist om arrangörens rätt tillkostnadsersättning får arrangören anses skyldig att visa att den begärdaersättningen avser kostnader som beror på överlåtelsen. Det solidariska ansvaret innebär att arrangören kan krävabetalt från vem han vill av de ansvariga. Överlåtaren och förvärvaren fårdärefter göra upp sig eraellan. Lagen befattar sig inte raed förhållandetmellan överlåtaren och förvärvaren. Norraalt torde förvärvaren ha att betalahela resans pris till överlåtaren, raedan frågan om vem som skall bäraeventuella extrakostnader beror på innehållet i det avtal varigenomöverlåtelsen sker. Ändringar före avresan, m.m. Under denna mbrik finns fyra paragrafer, som alla handlarora det fallet att det före avresan görs ändringar i avtalsvillkoren eller iplaneraa för resan. Reglema i 11 § innehåller begränsningar i arrangörens rätt att ändra avtalsvillkoren. Prishöjningar regleras Prop. I 12 § finns bestämmelser om hävningsrätt m.m. för resenären när avtalsvillkoren ändras väsentligt till hansnackdel innan Bestämmelseraa i 13 § handlar om resenärens rätt till en annanresa m.m. i vissa fall när den avtalade resan inte blir av för I14 §, slutligen, regleras resenärens rätt till skadestånd vid 11 § Avtalsvillkor får ändras till resenärens nackdelendast om det framgår tydligt av avtalet att detta får ske. Priset fär höjasendast om det dessutom av avtalet framgår tydligt hur det nya priset skallfastställas. Priset fär höjas endast på gmnd av 2.ändringar iskatter, tullar eller avgifter avseende tjänster som ingår i resan, eller 3.ändringar iväxelkurser som påverkar arrangörens kostnader för resan. Priset får inte höjas under de sista 20 dagaraa före denavtalade avresedagen. Ett villkor om att priset kan ändras får inte varaensidigt till resenärens nackdel. (Jfr II och12 §§ i proraeraorians förslag.) Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 2.7.1 i denallmänna motiveringen, motsvarar artikel 4.4 i EG-direktivet. Den innehållerregler om ändringar i de överenskomna avtalsvillkoren, varvid prishöjningar behandlassärskilt. Huvudprincipen för paketresor, liksom för avtal i övrigt,är att de överenskomna villkoren skall stå fast och inte kunna ändras ensidigtav den ena parten. Avtal om paketresor träffas emellertid ofta långt i förvägoch olika händelser kan göra att arrangörens kostnader för resan ändrasväsentligt. Det är därför rimligt att arrangören har vissa raöjligheter attjustera villkoren, bl.a. priset, i efterhand. I 11 § anges fömtsättningama fördetta. Iförsta stycket sägs i första raeningen att avtalsvillkorfår ändras till resenärens nackdel endast om det framgår tydligt av avtalet attdetta får ske. Denna bestäraraelse saknar motsvarighet i direktivet menuttrycker en regel som raöjligen skulle gälla även ora den inte hade angettsuttryckligen i lagen. Att ändringsrätten skall framgå tydligt i avtalet fåranses innebära att den skall framgå av en klar och tydlig klausul i detskriftliga avtalet. Frågan om en viss ändring är till resenärens nackdel ellerinte är avsedd att bedömas utifrån den enskilde resenärens önskemål ochuppfattning. Alla ändringar som han raotsätter sig raed någon rimlig motiveringfår därmed anses vara till hans nackdel. sålundainte ändra exempelvis resmålet från till , Prop. 1992/93:95åberopande att det är till resenäremas fördel med en längre och dyrare resa församma pris. Det kan förefalla motsägelsefullt när regeln föreskriveratt avtalsvillkor får ändras, om det framgår av avtalet att det fär ske. Detkan hävdas att avtalsvillkoret i ett sådant fall inte är definitivt utan kanvariera och att det därför inte är fråga om en "ändring" i villkoretnär det varieras i enlighet med avtalets föreskrifter. Termen avtalsvillkorses dock här i trängre mening; det avser priset och övriga villkor sädana de ärnär avtalet ingås. Det skall observeras att paragrafen bara handlar om attavtalsvillkor ändras i egentlig mening. Skulle det i avtalet ha hållits öppetexempelvis hur en viss transport skall ske eller om inkvartering skall ske ienkel- eller dubbelmm (se ovan angående 8 § första stycket), är det inte frågaom en ändring när arrangören sedan preciserar villkoret. I andra meningen föreskrivs ytterligare en fömtsättningför att priset skall få höjas, nämligen att det framgår tydligt av avtalet hurdet nya priset skall fastställas. Därvid kan kravet inte sträckas så långt alltid skall kunna utläsa av exempelvis en formel vilket det nya prisetblir; detta är i praktiken ogörligt. Men angivelsen torde åtminstone behövavara så preciserad att arrangören utifrån den kan redovisa sin beräkning pä ettsådant sätt att resenären har rimlig möjlighet att kontrollera att det nyapriset är konekt beräknat. En lämplig ordning kan ofta vara att arrangörenanger prishöjningen som en viss andel av den kostnadsökning som han drabbas av,varvid han dessutom får vara beredd att visa hur han beräknar sinkostnadsökning.