prop · GF0384 · 1992-01-01 00:00:00 — För att undvika en onödig dubbelreglering bör i arbetstvistlagen endast behållas den inledande och grundläggande regeln om att förberedelse i målet skall äga rum sedan stämning utfärdats. Bestämmelsen som reglerar förfarandet vid förberedelsen bör upphävas. I paragrafens andra stycke regleras hur part skall kallas till muntlig förberedelse. Detta förfarande finns även reglerat i . bestämmelser avviker från arbetstvistlagens nuvarande bestämmelser i det avseendet att de anger att kallelse till muntlig förberedelse i dispositiva tvistemål alltid skall ske vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i arbetstvistlagen. Något hinder mot att kallelse till muntlig förberedelse i arbetsdomstolen också sker vid sådan påföljd föreligger enligt min mening inte. Att en sådan kallelse skett innebär nämligen att de begränsningar för under vilka förutsättningar tredskodom kan meddelas av arbetsdomstolen ändå är tillämpliga. Detta ställningstagande har domstolen ändå att göra. Enligt min mening bör därför andra stycket av paragrafen upphävas. Det medför att bestämmelser för kallelse till muntlig förberedelse i dispositiva tvistemål blir tillämpliga även för rättegången i arbetsdomstolen. I detta sammanhang bör erinras om att käranden enligt 42 kap. 2 § har möjlighet att i sin ansökan om stämning begära att rätten inte utfärdar kallelse till muntlig förberedelse eller föreläggande att inkomma med svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Man kan utgå från att en sådan begäran skulle komma att respekteras av domstolen. I paragrafens nästa stycke regleras förfarandet vid båda parternas eller ena partens utevaro från muntlig förberedelse. I detta stycke föreslås de ändringar som följer av att svaranden enligt 4 kap. 8 § föreslås kunna föreläggas att skriftligen avge svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. I stycket har därför införts en hänvisning till bestämmelse i 44 kap. 7 a § som reglerar förfarandet när part underlåtit att följa ett föreläggande att skriftligen avge svaromål vid sådan påföljd. I denna bestämmelse i regleras genom dess andra stycke indirekt när underlåtenhet att avge svaromål skall anses föreligga. I har inte angetts något krav på uttryckligt yrkande från käranden för att tredskodom skall kunna meddelas när part trots föreläggande inte inkommit med svaromål. Med hänvisning till bl.a. att käranden, såsom tidigare redovisats, har en möjlighet att i sin ansökan om stämning begära att rätten inte utfärdar föreläggande för svaranden att skriftligen avge svaromål vid sådan påföljd har regeln i utformats så att tredskodom alltid får meddelas vid uteblivet skriftligt svaromål, så länge käranden inte uttryckligen motsätter sig att så sker. Genom hänvisningen till bestämmelse i 44 kap. 7 a § blir alltså samma regler tillämpliga för rättegången i arbetsdomstolen. Emellertid följer av bestämmelsens fortsatta lydelse att för rättegången i arbetsdomstolen gäller att om domstolen med hänsyn till tvistens art eller andra omständigheter i målet anser att tredskodom inte bör meddelas, handläggningen av målet skall fortsätta eller målet avskrivas. Denna reservation gäller även när part inte inkommit med skriftligt svaromål trots föreläggande vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Med hänsyn till att, som tidigare redovisats i specialmotiveringen till denna paragraf, regler för hur kallelse skall utfärdas till muntlig förberedelse även blir tillämpliga för rättegången i arbetsdomstolen bör sista meningen i stycket upphävas för att undvika en onödig dubbelreglering. Även i paragrafens sista stycke har en ändring gjorts. Bestämmelsen reglerar handläggningen när svaranden vid skriftlig förberedelse inte inkommer med skriftligt svaromål. Med hänsyn till att käranden i ansökan om stämning kan som önskemål ange att svaranden inte skall föreläggas att inkomma med skriftligt svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom och till att man kan utgå från att en sådan begäran respekteras av domstolen bör bestämmelsen kvarstå. I förtydligande syfte bör det dock tilläggas att bestämmelsen gäller när det inte har meddelats föreläggande om skriftligt svaromål vid sådan påföljd. I paragrafen anges i andra och tredje styckena i vilka fall ett mål får avgöras utan huvudförhandling. Enligt de nuvarande bestämmelserna i tredje stycket får avgörande utan huvudförhandling inte ske mot parts bestridande. Ett mål kan emellertid företas till avgörande utan huvudförhandling även mot parts bestridande om synnerliga skäl föreligger. Detta strider mot artikel 6 i den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Till följd härav föreslås att bestämmelsen i andra stycket ändras så att det i sista meningen anges att ett mål mot parts bestridande -- även om synnerliga skäl skulle föreligga -- inte kan avgöras utan huvudförhandling. Frågan har behandlats närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6). Dessutom har vissa språkliga ändringar gjorts i första och andra styckena. Paragrafen innehåller bestämmelser om fullföljda måls beredande för avgörande. regler om måls beredande kan lämpligen tillämpas även för rättegången i arbetsdomstolen. Bestämmelserna bör därför ändras genom att första och andra styckena upphävs. Därigenom blir i stället regler tillämpliga. Vad gäller mål som fullföljts genom vad gäller därvid enligt 50 kap. 8 § första stycket att motparten skall föreläggas inkomma med skriftligt genmäle. I de fall klaganden anfört besvär gäller enligt 52 kap. 7 § att motparten skall föreläggas att inkomma med skriftlig förklaring om det finns anledning att ändra tingsrättens beslut. Ändringarna innebär också att bestämmelsen i 50 kap. 8 § andra stycket blir direkt tillämplig för rättegången i arbetsdomstolen som fullföljdsinstans. Den bestämmelsen ger överrätt möjlighet att avgöra ett mål utan att utfärda föreläggande om genmäle när det är uppenbart att klagandens talan är ogrundad. Detta innebär en kodifiering av gällande praxis i arbetsdomstolen. I tredje stycket, som reglerar förfarandet när tingsrätt avslagit yrkande om interimistiskt förordnande eller bifallit ett sådant yrkande, har endast en språklig ändring gjorts. 5.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1949:35) om rätten till arbetstagares uppfinningar Enligt denna paragraf -- som är ny -- skall vara behörig domstol i mål som rör tillämpningen av lagens bestämmelser. Tingsrätten skall vid prövningen av sådant mål ha den sammansättning som föreskrivs i patentlagen för prövning av patentmål. Detsamma gäller för hovrätt i det fall talan fullföljs mot tingsrättens dom eller beslut. Genom att i bestämmelsen ange att mål enligt denna lag endast får upptas av och med annan sammansättning än vad som anges i undantas dessa mål från arbetstvistlagens tillämpningsområde. Detta följer av regeln i 1 kap. 2 § punkt 1 i arbetstvistlagen. Vad avser skälen för att undanta dessa mål från arbetstvistlagens tillämpningsområde hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4). 5.3 Förslaget till lag om ändring i jordabalken Av skäl som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4) bör inte hyrestvister där hyresvillkoren reglerats i kollektivavtal eller där hyresvillkor i sådant avtal tillämpas för hyresförhållandet omfattas av arbetstvistlagens tillämpningsområde. Sådana hyrestvister bör i stället prövas på samma sätt som gäller för andra hyrestvister. I paragrafen har gjorts de ändringar som följer av att någon särskild ordning inte längre skall gälla för prövning av hyrestvister som grundar sig på hyresvillkor som reglerats genom kollektivavtal. I paragrafen har endast gjorts den ändringen att hänsyftningen på arbetsdomstolen har tagits bort. Detta är en följd av den ändrade rättegångsordningen för hyrestvister som grundar sig på hyresvillkor i kollektivavtal. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att 1. anta förslaget till lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 2. anta förslaget till lag om ändring i lagen (1949:345) om rätten till arbetstagares uppfinningar 3. anta förslaget till lag om ändring i jordabalken. Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslå att anta de förslag som föredraganden lagt fram. Enligt våra direktiv skall den övergripande målsättningen för översynen av LRAs regler vara att minska ADs befattning med principiellt mindre viktiga mål så att domstolens särskilda sakkunskap tas till vara på ett ändamålsenligt sätt samt att ADs arbete underlättas och förenklas. Mot bakgrund av resultaten från en omfattande kartläggning av ADs mål, handläggningsformer och avgöranden samt tingsrätternas avgöranden, mål och fullföljdsfrekvensen avseende arbetstvister har vi behandlat frågan om behovet av en reform av rättegångsordningen för arbetstvister i avsnitt 3. I denna del behandlar vi också ADs roll som specialdomstol för arbetsmarknadens tvister samt förutsättningarna för att domstolen skall klara sina uppgifter och vilka utgångspunkter lagstiftaren vid utformningen av den arbetsrättsliga lagstiftningen haft beträffande hur AD skall bedriva sin verksamhet. Vi har sedan vi klarlagt förutsättningarna för vårt arbete kunnat konstatera att det är nödvändigt att förbättra ADs arbetssituation. Vi har funnit att detta i första hand bör ske genom att måltillströmningen begränsas. En sådan begränsning bör främst avse domstolens befattning med mål som från arbetsrättslig synpunkt eller av andra skäl är att betrakta som mindre viktiga. En begränsning av måltillströmningen Vi har funnit att det finns tre sätt att begränsa tillströmningen av mål till AD. Grupper av mål kan undantas från LRAs tillämpningsområde, rätten till överprövning i AD av mål som fullföljs från tingsrätt kan begränsas och grupper av mål som handläggs av AD i första instans kan föras över till prövning av tingsrätt med bibehållen rätt till fullföljd till AD. Vid övervägande av det första alternativet, som vi avhandlat i avsnitt 4.2.2, har vi funnit två grupper av mål vars arbetsrättsliga inslag är av underordnad betydelse, varför prövningen kan ske i annan ordning än enligt LRAs bestämmelser. Detta gäller mål som rör tillämpningen av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar, s.k. uppfinnarmål, och mål om hyresvillkor vilka reglerats i kollektivavtal. I den förstnämnda gruppen av mål är det tekniska inslaget så väsentligt att dessa mål enligt vår uppfattning lämpligare prövas i den ordning som gäller för vissa patentmål vilka nu handläggs i en särskild sammansättning av som första domstol. Hyresmålen har vi ansett i stället bör prövas i den ordning som gäller för sådana mål där hyresvillkoren inte reglerats i kollektivavtal. Den begränsning av måltillströmningen som man uppnår härigenom är dock marginell. Den är dock väl motiverad utifrån syftet att från ADs prövning undanta mål som inte behöver domstolens särskilda sakkunskap. På grund av att en mycket hög fullföljdsfrekvens kan konstateras , , i arbetstvister som avgjorts av tingsrätt, har vi inte funnit det meningsfullt att endast överväga om någon grupp av mål som AD prövar som första domstol i stället kan föras över till prövning av tingsrätt. Först måste övervägas, om någon åtgärd kan vidtas för att begränsa rätten till överprövning i AD. Vi har i avsnitt 4.2.3 behandlat frågan om en begränsning av rätten till överprövning i AD. I direktiven har i denna del tagits upp två möjliga sätt. Nämligen antingen att bibehålla det nuvarande tvåinstanssystemet och införa regler om prövningstillstånd vid överklagande av tingsrätternas avgöranden eller att genomföra ett treinstanssystem även på arbetstvistområdet genom att införa hovrätt som fullföljdsinstans mellan tingsrätt och AD och krav på att prövningstillstånd beviljats för en fullständig prövning i AD. Vi har övervägt båda alternativen och funnit att det sistnämnda alternativet i och för sig skulle på ett effektivt sätt minska antalet fullföljda mål som AD skulle få pröva. Ett system med ytterligare en instans skulle emellertid på ett inte acceptabelt sätt förlänga processtiden, vilket inte står i överensstämmelse med att en snabb handläggning varit en viktig förutsättning vid utformningen av de materiella reglerna inom den arbetsrättsliga lagstiftningen. Vi har i stället stannat för att en ordning med ett bibehållande av den nuvarande instansordningen, men med krav på prövningstillstånd för att få en fullständig prövning i AD, är den lämpligaste ordningen. Vi är av den uppfattningen att en sådan ordning om den innefattar vida dispensgrunder, med även rätt till ändringsdispens, uppfyller befogade krav på rättssäkerhet. Med hänsyn till att AD, enligt vad som framkommit vid kartläggning av domstolens avgöranden, fastställer i huvudsak av tingsrätternas domslut, bör en ordning med en begränsning av rätten till överprövning få en god effekt på antalet fullföljda mål som AD får pröva fullständigt. Eftersom vi anser att det är en stor fördel om bestämmelserna är konsekventa bör enligt vår uppfattning reglerna om att det fordras prövningstillstånd göras så generella som möjligt och avse alla mål även besvärsmål som fullföljs till domstolen. Ett prövningstillstånd skall avse domen eller beslutet i dess helhet. Vi har, vilket vi tagit upp i avsnitt 4.2.4, sedan vi funnit ett sätt att begränsa rätten till överprövning i AD övervägt om någon grupp av mål som AD handlägger som första domstol i stället kan föras över till prövning i tingsrätt. Vi har vid dessa överväganden tagit hänsyn till att ADs huvudfunktion består i att pröva de tvister där arbetsmarknadens organisationer bedömer det vara av vikt att just få ett avgörande från AD. Vi har därvid som ett led i övervägandena diskuterat olika konkreta förslag med företrädare för de huvudorganisationer som har förslagsrätt vid utseende av ledamöter i AD. Vi har undersökt tre huvudalternativ till ändring av bestämmelserna om ADs behörighet att pröva mål som första domstol. Vi har övervägt om någon kategori av mål lämpligen kan föras över till prövning i tingsrätt. Den grupp av mål som vi därvid bedömt kunna vara aktuell är anställningsskyddsmålen eftersom andra grupper som också skulle ge effekt, nämligen kollektivavtalstvister och tvister rörande tillämpningen av MBL, är av ett så centralt intresse för arbetsmarknadens organisationer och av så principiellt arbetsrättsligt intresse att en reform avseende dessa mål är otänkbar. Vid en närmare analys och efter diskussioner med organisationernas ledamöter har vi emellertid kunnat konstatera att tvister rörande arbetstagares anställning eller rörande skadestånd som grundas på ett påstående att en uppsägning eller ett avskedande vilat på felaktig grund anses ofta mycket betydelsefulla, oavsett om det kan sägas att målet rymmer någon prejudikatfråga. För organisationerna och deras medlemmar ter det sig närmast som en självklar sak att en anställningsskyddstvist som inte kunnat lösas genom förhandlingar skall kunna hänskjutas direkt till AD. Vi delar organisationernas uppfattning att man inte bör särbehandla anställningsskyddsmål. En sådan lösning har vi således inte funnit vara lämplig. Vi har även övervägt att begränsa ADs behörighet som första domstol genom att ändra reglerna för partsställningen på så sätt att man undantar mål där enskild arbetsgivare -- undantaget staten och kommunerna -- är kärande eller svarande. En sådan reform skulle emellertid få till följd att tingsrätten kunde få mål att pröva där det blir fråga om att tolka en kollektivavtalsbestämmelse. Även mål som gäller förhandlingsvägran eller föreningsrättskränkning skulle vid en sådan reform kunna komma under tingsrätts prövning. Vi har inte funnit det acceptabelt att ändra ADs behörighetsregler på ett sätt som kan medföra att från ADs prövning som första domstol undantas tvister som är av den karaktären att det är av vikt att AD direkt får avgöra tvisten. Som ett tredje alternativ har vi övervägt att låta AD själv avgöra om en tvist skall prövas av AD som första domstol eller hänvisas till tingsrätt. AD skulle om man bedömde att en tvist saknade principiellt intresse från arbetsrättslig eller annan synpunkt överlämna målet till tingsrätt för prövning. Vid en genomgång av ett antal inkomna mål , varvid vi försökt uppskatta hur många mål som kunde tänkas överlämnas till tingsrätt, har vi emellertid kunnat konstatera att effekten av en sådan reform inte kan antas bli särskilt stor. Om man även beaktar att prövningen av om tvisten skall överlämnas också kräver resurser, är detta alternativet inte effektivt ur aspekten att begränsa ADs arbetsbörda. Vi har således inte funnit någon ordning som effektivt skulle begränsa ADs prövning av tvister som första domstol och bibehålla ett system där arbetsmarknadens organisationer har rätt att få de tvister prövade i AD som första domstol där organisationerna bedömer en sådan prövning som väsentlig. Vi har även, vilket vi tagit upp i avsnitt 4.2.5, övervägt om vissa besvärsmål, som är utan arbetsrättsligt inslag, kan föras över till prövning i allmän domstol. Vi har därvid funnit att en klart avgränsbar grupp av besvärsmål gäller överprövning av tingsrätts beslut rörande interimistiskt förordnande inom ramen för den arbetsrättsliga lagstiftningen. Dessa mål har ett klart arbetsrättsligt inslag. För andra besvärsmål i AD är det emellertid i allmänhet så att prövningen inte alls rör någon arbetsrättslig fråga eller att bedömningar med arbetsrättsligt inslag är av underordnad betydelse. Enligt vår mening är överinstanserna inom det allmänna domstolsväsendet generellt sett bättre lämpade att pröva dessa besvärsmål. Prövningen av dessa besvärsmål bör därför flyttas över till de allmänna domstolarna. Till AD bör endast part kunna fullfölja talan mot beslut angående arbetsrättsliga interimistiska förordnanden. Härigenom begränsar man tillströmningen av besvärsmål till AD med . Som en ytterligare åtgärd för att minska ADs arbetsbörda har vi, vilket behandlas i avsnitt 4.3, övervägt om ADs arbete kan förenklas. Vi har därvid föreslagit att ordförandens behörighet att vidta åtgärder på domstolens vägnar bör utvidgas i några hänseenden. Ordföranden bör själv kunna avgöra vissa bevisfrågor, kunna hänvisa mål till tingsrätt när förutsättningar härför föreligger enligt LRAs bestämmelser och utdöma vite när kallelse vid sådan påföljd utfärdats. Vi har även övervägt om ADs möjligheter att sammanträda i dess mindre sammansättning med tre ledamöter, ordföranden och en ledamot från vardera arbetsgivar- och arbetstagarsidan, kan utvidgas men stannat för att en sådan reform inte skulle tillgodose befogade rättssäkerhetskrav när det är fråga om en rättegångsordning där part i vissa tvister endast har tillgång till en rättegång. Vi har vidare ansett att en sådan reform, med hänsyn till vårt förslag om en begränsning av rätten till överprövning i AD, inte skulle bli nämnvärt effektiv på grund av att flertalet mål som skulle vara lämpade för en sådan prövning härigenom inte kommer att prövas fullständigt av domstolen. Vi har således inte funnit skäl att utvidga ADs domförhet i tresammansättning. En förstärkning av AD Vi har inte med säkerhet kunnat beräkna utfallet av de åtgärder, som vi nu redovisat. Dessa berör emellertid i huvudsak endast de mål som AD prövar som fullföljdsinstans, vilka endast utgör av det totala antalet mål, och som dessutom är de mål som är minst arbetskrävande. Vi har därför uppskattat att dessa reformer ger en arbetsbesparing av . Denna arbetsbesparing har vi bedömt vara otillräcklig, varför AD, vilket vi behandlar i avsnitt 4.4, enligt vår uppfattning även måste förstärkas. Det är emellertid om man skall förstärka AD av vikt att domstolen inte utvidgas så att man riskerar att det uppstår svårigheter med att upprätthålla en enhetlig rättstillämpning eller att rekrytera framstående ledamöter. är det önskvärt, på grund av de mer differentierade måltyperna och den praxis som utvecklats inom skilda rättsområden, att AD i större utsträckning kan anpassa sin sammansättning efter målens tyngd och principiella betydelse än vad nuvarande sammansättningsregler ger utrymme för. Vi har därvid övervägt olika alternativ till att förstärka AD men stannat för att en utvidgning av domstolen med en fjärde ordförande i kombination med delvis ändrade sammansättningsregler för domstolen är det sätt som bäst uppfyller de förutsättningar som vi uppställt för en förstärkning av AD. AD bör enligt vår uppfattning tillföras en fjärde ordförande som sammansättningsreglerna ändras på följande sätt. Domstolens sjusammansättning ges, för mål som är av principiellt intresse på arbetsrättens område eller som annars är av stor betydelse för arbetsmarknadens parter, en ändrad sammansättning. I dessa mål skall i domstolen, utöver den ordförande som har målet på sin rotel, ingå någon av de tre andra ordförandena som då ersätter den ledamot med särskild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. I denna sammansättning skall den av de två ordförandena vars mål är uppe till prövning upprätthålla ordförandeskapet vid huvudförhandlingen, varigenom man bibehåller ordförandenas i alla avseenden lika ställning i den dömande verksamheten. Genom denna förstärkning av AD ökar domstolens kapacitet att sköta de förberedande åtgärderna vid måls handläggning och att avgöra mål i ADs normala sjusammansättning och tresammansättning. höjer man ADs kompetens vid prövningen av principiellt eller i annat avseende viktiga mål och får även en garanti för kontinuitet och en enhetlig rättstillämpning vid prövningen av dessa tvister. Vi har även övervägt om ADs behörighet kan utvidgas till att avse att överpröva beslut i lönegarantiärenden, vilket vi behandlat i avsnitt 4.5. Med hänsyn till ADs förhållandevis lilla organisation och att vi bedömer det som att det skulle bli fråga om ett mycket stort antal mål i förhållande till domstolens kapacitet har vi ansett att det saknas utrymme för en sådan ordning. Vi har även gjort en teknisk översyn av LRA, som behandlas i avsnitt 4.6. Denna översyn har gjorts främst mot bakgrund av de relativt omfattande ändringar som skett av RBs regler för rättegången i dispositiva tvistemål. Vi har därvid utifrån de nyheter som införts i RB delvis anpassat rättegången i AD efter dessa nya regler. Vi har även sett över de bestämmelser som reglerar ADs handläggning av interimistiska yrkanden vid tvist om fredsplikt. Vi har vid dessa överväganden funnit att reglerna i MBL och i detta avseende bör göras enhetliga så att även interimistiskt beslut i fråga om stridsåtgärds tillåtlighet kan meddelas enligt LOAs regler. Förteckning över instanser som har avgivit yttrande över betänkande (SOU 1988:30) Arbetsdomstolen. Hovrätten för övre 7. Kooperationens förhandlingsorganisation 17. Centralorganisationen /SR 20. för arbetstagares uppfinningar (SNAU) Lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister Härigenom föreskrivs att 3 kap. 1 §, 3 § och 9 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Arbetsdomstolen består av Arbetsdomstolen består av högst tre ordförande, högst tre ordförande, högst tre vice högst tre vice ordförande samt sexton ordförande samt sjutton andra ledamöter. Ledamot skall vara svensk medborgare och får ej vara omyndig eller i konkurstillstånd. Innan ledamot tar säte i arbetsdomstolen, skall han ha avlagt domared. För annan ledamot än ordförande skall finnas högst tre ersättare. Vad i denna lag sägs om ledamot gäller även ersättare, om ej annat särskilt anges. Ledamöter och ersättare förordnas av regeringen .