prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — I preambeln till protokollet framhålls bl.a. den väsentliga anknytningen mellan de två konventionerna, att avtalsparterna är medvetna om tolkningsavgöranden och att arbetats fram på grundval av Brysselkonventionen i belysning av dessa tolkningsavgöranden. Härav framgår att bestämmelser i som överensstämmer med Brysselkonventionen skall förstås på det sätt EG- domstolen tolkat dem; tolkningsavgöranden fram till tidpunkten för konventionens undertecknande -- dvs. -- ingår därigenom som en mer eller mindre integrerad del av konventionen. framtida tolkningsavgöranden har inte givits någon sådan särställning. I stället framgår av protokollets artikel 1 och av två till protokollet fogade förklaringar att ömsesidig hänsyn skall tas till avgöranden som meddelats enligt de båda konventionerna. Jag vill i detta sammanhang framhålla att inte är behörig att uttala sig om tolkningen av och att domstolarna i EGs medlemsländer således inte kan vända sig dit med tolkningsfrågor under handläggningen av ett mål där skall tillämpas. För att möjliggöra ett sådant ömsesidigt hänsynstagande skall ett system för utväxling av domar inrättas; domar som har meddelats i sista instans enligt de båda konventionerna liksom domar och andra domar av särskild betydelse skall således utväxlas via en central myndighet, registratorn vid (artikel 2). Dessutom skall en ständig kommitté inrättas. Denna skall i första hand fungera som ett forum för utbyte av erfarenheter om hur konventionen fungerar. 1991/92 128 Mitt förslag: skall tillträda konventionen. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Alla är positiva. har dock krävt någon form av garanti för att utländska skadeståndsdomar inte verkställs i om domstolen tillämpat rättsregler som är främmande för svensk rätt. Skälen för mitt förslag: Svensk rätt saknar i stor utsträckning regler om domstols internationella behörighet på privaträttens område. I den mån sådana regler finns bygger de ofta på internationella åtaganden och täcker endast vissa specialområden såsom atomansvarighet, transport och patent. I övriga situationer får svenska domstolar analogivis söka ledning i våra interna forumregler. Även i frågor om erkännande och verkställighet av domar i internationella förhållanden är det svenska regelsystemet ofullständigt. En förutsättning för att en utländsk dom på privaträttens område skall kunna verkställas i är att det finns en särskild föreskrift om detta (3 kap. 2 § utsökningsbalken). En sådan bestämmelse är normalt grundad på en internationell överenskommelse i ämnet och förutsätter således i allmänhet ömsesidighet. har ingått generella verkställighetsavtal med de övriga nordiska länderna och med och men inte med några andra stater. Vi har dock internationella åtaganden rörande domsverkställighet på vissa specialområden, t.ex. i fråga om familjerättsliga underhållsbidrag och på transporträttens område. Utländska domar verkställs således i i mycket begränsad utsträckning. På samma sätt är möjligheterna till verkställighet utomlands av svenska domar mycket begränsade, även om vissa europeiska stater är beredda att verkställa utländska domar utan krav på ömsesidighet. Vid remissbehandling (se avsnitt 1) fick frågan om ett svenskt tillträde till ett i huvudsak positivt mottagande av remissinstanserna. Den något avvaktande attityd som i det skedet kunde skönjas hos en del av dem har ersatts av en mera välvillig inställning. Till grund för den tidigare attityden låg framför allt en osäkerhet kring det västeuropeiska samarbetets art, omfattning och former. Man ansåg det vara mera logiskt att söka uppnå ett större mått av rättslig harmonisering i materiella hänseenden EG- och EFTA-staterna emellan, innan en samordning kom till stånd på det processuella planet. Från remissinstanserna framfördes också synpunkter på formerna för den svenska exekvaturprövningen och det närmare innehållet i olika artiklar. Frågor av detta slag har i viss utsträckning tagits upp även vid remissbehandlingen av promemoria. Jag kommer i den följande framställningen att belysa dessa spörsmål i de sammanhang där de naturligt hör hemma. Ett utökat europeiskt samarbete på det rättsliga området är en viktig beståndsdel i den integrationsprocess som pågår inom ramen för förhandlingarna om ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde, EES (se härom bl.a. i Ds 1990:58 Ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde och den svenska grundlagen, prop. 1990/91:65 om ändring i regeringsformen med anledning av ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde och Skr 1991/92:58 i samma ämne). Förhandlingarna om ett avslutades . Avtalet kommer troligtvis att undertecknas . Brysselkonventionen ingår inte i EG-rätten som sådan men har sin grund i . Den ingår heller inte i den EG-rätt som avses bli en del av . I stället är ett parallellt instrument till Brysselkonventionen på samma sätt som kan sägas bli ett parallellt instrument till EG- rätten. Man har under EES-förhandlingarna utgått från att EG- och EFTA-staterna kommer att tillträda . En direkt koppling mellan EES- förhandlingarna och har exempelvis gjorts på området för produktansvar. Det bör dock understrykas att står på egna ben och inte är beroende av att ett träffas. Genom öppnas möjligheter för att utländska domar mer generellt skulle kunna verkställas i liksom för att svenska domar skulle kunna verkställas utomlands. tillåter också stater utanför EG- EFTA-kretsen att under vissa förutsättningar tillträda konventionen. Den kan därför komma att innebära en enhetlig och samordnad verkställighetslagstiftning för ett mycket stort antal stater, såväl europeiska som utomeuropeiska. innehåller inte bara regler om erkännande och verkställighet av utländska domar utan även regler som är tillämpliga under rättegången som sådan. Dessa är utformade för att i största möjliga utsträckning skydda svarande som har hemvist i en stat som har tillträtt konventionen och diskriminerar därigenom svarande med hemvist i en stat som står utanför konventionen. Konventionsstaterna får exempelvis tillämpa sina nationella behörighetsregler, inklusive dem som är förbjudna i , gentemot svarande med hemvist i en stat som inte har tillträtt konventionen. Konventionens verkställighetsregler medför i sin tur att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas och verkställas i övriga konventionsstater, vare sig konventionens behörighetsregler varit tillämpliga på rättegången eller inte. Brysselkonventionen har exakt samma struktur och medför därför att en dom som meddelas i en EG-stat mot en svarande med hemvist i kan verkställas i hela EG-området. En särskild nordisk reglering gör det möjligt för att vägra verkställighet om domstolen i fråga grundat sin behörighet på en s.k. exorbitant forumregel -- jag har berört dessa regler i avsnitt 2.3.1 -- men i övrigt är domen således verkställbar i alla . Ett svenskt tillträde till skulle innebära att en svarande med hemvist i skyddas mot tillämpningen av andra behörighetsregler än dem som är godkända i konventionen. Den tanke som konventionen bygger på är att tvisterna i största möjliga utsträckning skall prövas vid sina naturliga fora, i de stater till vilka tvisten har sin naturliga anknytning, som parterna ges stor frihet att avtala om behörig domstol. En svarande skall alltså slippa processa utomlands såvida det inte är sakligt motiverat med hänsyn till tvistens art. Konventionen ger därmed ett skydd för svaranden redan på rättegångsstadiet i stället för -- såsom normalt brukar gälla i verkställighetsavtal -- ett skydd först på verkställighetsstadiet. När det gäller Brysselkonventionens och behörighetsregler har det uttalats delade meningar om huruvida reglerna alltid är de bästa. Vissa hävdar således att kontraktsforum skulle vara att föredra framför den i konventionen valda regeln om uppfyllelseforum medan andra föredrar konventionens lösning. Tveksamhet har från vissa håll yppats i fråga om bestämmelsen om att tyst prorogation grundar behörighet. Dessa farhågor bör dock inte överdrivas. Behörighetsregler av detta slag är vanliga i konventionssammanhang. Exempel på sådana regler finns för övrigt i den nordiska och i den svensk-schweiziska verkställighetslagstiftningen (men saknas däremot i den svensk-österikiska; se prop. 1982/83:117 s. 21 ff.). innebär här i gengäld den fördelen att svaranden får sina invändningar om att domstolen är obehörig prövade redan i rättegångsstaten i stället för att, som vid tillämpning av en enkel verkställighetskonvention, få denna fråga prövad först på verkställighetsstadiet (jfr avsnitt 5 vid artikel 18). Konventionens behörighetsregler överensstämmer -- med undantag för regeln om uppfyllelseforum -- i allmänhet med svenska internationella behörighetsregler sådana de utkristalliserats i rättspraxis. Ingen viktigare behörighetsregel saknas heller i konventionens katalog över tillåtna fora. Att förmögenhetsforum inte finns med och att svensk domstol således inte kan pröva ett mål om den enda anknytningen till är den att svaranden har tillgångar här, har mindre betydelse mot bakgrund av att verkställigheten av det utländska avgörandet kan ske i och att konventionen tillåter att svensk domstol förordnar om kvarstad beträffande tillgångarna i fråga. Att konventionen innehåller direkta behörighetsregler har också ett självständigt värde genom att de medför en harmonisering av alla EG- och EFTA-ländernas lagstiftning på området och att alla dessa stater således kommer att tillämpa samma domsrättsregler. Några av remissinstanserna har fäst uppmärksamheten på s.k. ''''''''forum shopping''''''''. Med detta uttryck menas att käranden utnyttjar en möjlighet att väcka talan i en stat vars lagvalsregler utpekar en för honom önskvärd tillämplig lag. Så länge konventionsstaterna inte har harmoniserat sin internationellt privaträttsliga lagstiftning kommer konventionen att lämna visst utrymme för sådant förfarande från kärandens sida. Jag är väl medveten om detta problem. har sinsemellan sökt lösa problemet genom upprättandet av Romkonvention om tillämplig lag på avtalsrättsliga förpliktelser. Frågan om att i införa lagstiftning med motsvarande innehåll övervägs inom . I antogs en sådan lag och i pågår arbete med en proposition i frågan. Jag nämnde inledningsvis att () har krävt någon form av skydd mot verkställighet av utländska skadeståndsdomar där domstolen tillämpat rättsregler som är främmande för svensk rätt. SALF har därvid föreslagit att en statlig garanti skall träda in till skydd för den skadeståndsskyldige. Bakgrunden till SALFs framställning är ett uppmärksammat avgörande av en italiensk domstol. Jag vill till en början understryka att verkställighetsregler bygger på att de olika konventionsstaterna har förtroende för varandras rättssystem. I konventionen finns också en bestämmelse som ger möjlighet att vägra verkställighet av hänsyn till ordre public. Självfallet kan jag inte uttala mig om i vad mån denna bestämmelse skulle vara tillämplig på ett sådant fall som SALF har tagit upp. Men tanken att svenska staten skulle gå in och kompensera parter som förlorat ett mål vid utländsk domstol kan jag inte ansluta mig till. Att på det viset minska riskerna för svenska företag som är verksamma på den internationella marknaden innebär en snedvridning av konkurrensen som knappast skulle godtas i det övriga . Jag är mot denna bakgrund inte beredd att arbeta vidare på SALFs förslag. Ett tillträde till innebär också att reglerna på detta område samlas i en och samma svenska lagstiftning i stället för att, som , splittras upp i olika lagar allteftersom ingår olika bilaterala verkställighetsavtal, med allt vad det innebär av olika särlösningar. Det är -- i vart fall -- tveksamt om konventionen kommer att få någon större betydelse för större företag. Dessa har i allmänhet skiljeklausuler i sina avtal och då är konventionen inte tillämplig. Å andra sidan är ett, av flera, skäl för dessa skiljeklausuler att parterna därmed oftast kan påräkna internationell verkställighet av skiljedomen. Genom att också vanliga domar mer generellt blir verkställbara utomlands kan ett tillträde till möjligen påverka detta mönster. Den uppfattningen delas av flera remissinstanser. Brysselkonventionen fortsätter att gälla EGs medlemsländer emellan medan blir tillämplig dels mellan och EFTA-länderna, dels mellan EFTA-länderna inbördes. Härav följer också att ett svenskt medlemskap i inte skulle göra ett svenskt tillträde till onyttigt; den skulle i så fall fortsätta att gälla i förhållande till EFTA- länderna och, , i förhållande till andra stater utanför EG/EFTA-kretsen som kan komma att tillträda konventionen. Ett svenskt medlemskap i skulle kräva ett svenskt tillträde till Brysselkonventionen varefter således, liksom EGs övriga medlemsländer, skulle bli bundet av två parallella instrument. Det finns goda förutsättningar för att , , och kan samordna ett tillträde till . I kommer en proposition i ämnet att läggas fram . Även i beräknas riksdagsbehandling av frågan kunna påbörjas . del är det dock ovisst när konventionen kan komma att tillträdas. Sammanfattningsvis kan konstateras att torde ha åtskilligt att vinna och knappast något att förlora på ett tillträde till konventionen. Ett sådant tillträde har också i ljuset av den pågående europeiska integrationsprocessen kommit att framstå som alltmer självklart. Jag vill mot bakgrund av dessa överväganden föreslå att vi från svensk sida nu tar steget fullt ut mot en ratifikation av konventionen. Jag återkommer strax till den närmare tidplanen för förfarandet (avsnitt 3.3.8). 3.2 Vissa frågor i konventionen 3.2.1 Reservationer m.m. Mitt förslag: skall tills vidare utnyttja möjligheten att reservera sig mot en bestämmelse i Protokoll Nr 1 som innebär att handlingar kan sändas för delgivning mellan konventionsländerna på tjänstemannanivå. Härutöver skall inga reservationer göras från svensk sida. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget har fått ett i huvudsak positivt mottagande. Från ett håll har dock föreslagits att vi i avstår från reservationen mot bestämmelsen i Protokoll Nr 1 och i stället anpassar vår nationella lagstiftning till denna bestämmelse. En av de remissinstanser som godtagit reservationen har anfört att de svenska delgivningsreglerna bör anpassas till den lösning som valts i konventionen. Från ett annat håll har ifrågasatts om inte bör utnyttja möjligheten att reservera sig mot bestämmelsen i artikel 16.1 b). Skälen för mitt förslag: I Protokoll nr 1 finns en del särbestämmelser för olika konventionsstater. Bestämmelserna går i de flesta fall ut på att vissa av konventionens regler inte skall tillämpas i förhållande till staten i fråga. Det handlar såväl om forumregler som om regler rörande erkännande och verkställighet. En av särbestämmelserna rör bl.a. (artikel V b). Den behandlar domstols behörighet i tvist mellan fartygsbefäl och besättningsmedlemmar. Jag återkommer strax till den bestämmelsen (avsnitt 3.3.7). Protokoll Nr 1 ger också konventionsstaterna möjlighet att i två frågor reservera sig mot konventionsbestämmelserna. Av artikel I b framgår sålunda att en stat får förbehålla sig rätten att inte erkänna och verkställa domar rörande nyttjanderätt i vissa fall där domstolens behörighet har grundats på svarandens hemvist och inte på var av egendomen i fråga är belägen. Det andra fallet återfinns i artikel IV andra stycket och rör delgivning. Enligt en i detta stycke intagen huvudregel får handlingar sändas mellan de olika staterna på tjänstemannanivå. slås fast att en konventionsstat har rätt att motsätta sig detta delgivningförfarande. Artikel 1 b i Protokoll Nr 1 tillåter som sagt en konventionsstat att, med avseende på ett visst fall, reservera sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa en dom som har meddelats i en annan konventionsstat. Det fall som avses är då domstolen i ursprungsstaten uteslutande har grundat sin behörighet på artikel 16.1 b), som behandlar vissa tidsbegränsade avtal om nyttjanderätt till fast egendom, t.ex. hyra av semesterbostad. Behörighetsregeln i artikel 16.1 b) tillkom på EFTA-staternas begäran och kunde accepteras av EG-staterna endast i kombination med en rätt att reservera sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa sådana domar. Svenska domstolar torde anse sig ha domsrätt i mål av detta slag, även om fastigheten således är belägen utomlands (jfr bl.a. NJA 1979 s. 151 och SvJT 1958 rf s. 13), och de torde därför heller inte göra anspråk på exklusiv behörighet i ett sådant mål enbart på den grunden att fastigheten är belägen här. Det finns mot denna bakgrund inga skäl för att utnyttja den nu aktuella reservationsmöjligheten. Enligt artikel IV andra stycket i Protokoll Nr 1 kan, som nämnts, handlingar som skall delges enligt sändas direkt mellan tjänstemännen i konventionsstaterna utan inblandning av centralorgan. En stat som tillträder konventionen kan enligt samma artikel genom en förklaring till depositarien -- dvs. det schweiziska federala rådet (artikel 61.2) -- motsätta sig detta delgivningsförfarande. har reserverat sig mot tillämpningen av motsvarande bestämmelse (artikel 10.b) om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil och kommersiell natur. Reservationen motiverades med att svenska myndigheter enligt gällande rätt inte torde vara ovillkorligt skyldiga att tillmötesgå en direkt gjord framställning om delgivning som härrör från utomnordisk myndighet och att det knappast förelåg något praktiskt behov av att vid sidan av de i konventionen föreskrivna andra metoderna för överlämnande av delgivningshandlingar införa en sådan förpliktelse för de svenska delgivningsmyndigheterna (prop. 1969:32 s. 7 f.). Frågan är om bör behandla delgivningskonventionens och bestämmelser härom på samma sätt eller om motiverar en annan ståndpunkt. Det kan också ifrågasättas om det finns skäl att nu ändra den ståndpunkt som intogs vid tillträdet till delgivningskonventionen. Syftet bakom bestämmelserna i artikel IV andra stycket är att effektivisera tillämpningen av . Det kan dock ifrågasättas om de skulle innebära någon effektivitetsvinst för svenska förhållanden. En tillämpning av artikel IV andra stycket skulle enligt gällande svenska bestämmelser (1 § kungörelsen 1909:24 s. 1 angående delgivning av handling på begäran av utländsk myndighet) innebära att delgivningshandlingen får sändas direkt till länsstyrelse i stället för att sändas till det svenska centralorganet, dvs. Länsstyrelserna tar dock i praktiken ingen befattning med delgivningsframställningar från utlandet. I stället ombesörjer delgivningen enligt delgivningslagens bestämmelser, vilket i första hand innebär delgivning per post (ordinär delgivning) eller genom bistånd från polismyndighet (stämningsmannadelgivning). Det kan befaras att en tillämpning av artikel IV i -- i strid mot sitt syfte -- skulle medföra en försämrad effektivitet. Bl.a. har en viktig samordnande och kontrollerande funktion som skulle riskera att gå förlorad. De remissinstanser som föreslagit att vi i skall anpassa vår lagstiftning om delgivning i internationella förhållanden till konventionens bestämmelser tror att delgivningsförfarandet skulle vinna i effektivitet om det förs ned på lokal nivå. Jag har viss förståelse för dessa synpunkter. De svenska bestämmelserna om delgivning i internationella förhållanden är dock -- sådana de kommit att tillämpas -- inte avpassade för sådana direktkontakter som avses i artikel IV. Bestämmelserna är föremål för en mer samlad översyn. Det vore mot den bakgrunden förhastat att införa särbestämmelser som tar sikte enbart på . Jag anser således att tills vidare bör utnyttja den reservationsrätt som anvisas i artikel IV andra stycket i Protokoll Nr 1. Protokoll Nr 1 innehåller också en särskild reservationsmöjlighet för . Artikel 1 a ger rätt att i viss utsträckning reservera sig mot erkännande och verkställighet av domar. Det rör sig om fall då den utländska domstolen uteslutande har grundat sin behörighet på regeln om uppfyllelseforum i artikel 5.1. En sådan reservation från schweizisk sida kommer möjligen att föranleda en reciprok tillämpning i vissa stater, dvs. att dessa utnyttjar den rätt folkrätten ger staterna att i motsvarande mån vägra erkänna och verkställa domar som har meddelats i när domstolen har grundat sin behörighet uteslutande på artikel 5.1. Under de nordiska överläggningarna har konstaterats att de nordiska länderna inte torde ha några skäl för en motreservation av detta slag. Jag har därför inte funnit anledning att föreslå någon sådan reservation för svensk del. Mitt förslag: skall pröva verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra skedet. Hovrättens beslut skall därefter kunna överklagas till högsta domstolen. Där skall ställas krav på prövningstillstånd. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Fem remissinstanser har särskilt tagit upp frågan om valet av exekvaturmyndigheter. har ingen erinran mot att både det första och det andra skedet av prövningen sker där. Hovrätten över och och ser hellre att den inledande prövningen sker vid tingsrätt och att ett överklagande sedan följer den normala instansordningen. Från och förespråkas att den inledande prövningen läggs på kronofogdemyndigheterna. Vid remissbehandlingen av promemoria uttalade sig ytterligare tre remissinstanser till förmån för att det första skedet av exekvaturprövningen skulle ske i . En av dem föreslog därvid att högsta domstolen skulle träda in redan i det andra skedet. Skälen för mitt förslag: Exekvaturprövningen är i uppdelad i tre etapper. Den första etappen utgörs av ett summariskt enpartsförfarande (artikel 32 och 34). Det därvid meddelade avgörandet kan överklagas av förlorande part (artikel 37.1 och 40.1). Processen i den andra etappen är kontradiktorisk (artikel 37.1 och 40.2). Tappande part har sedan möjlighet att föra upp frågan i en högsta instans (artikel 37.2 och 41). Av konventionen framgår att denna möjlighet i flera länder är underkastad vissa begränsningar. I konventionen anges vilka domstolar som i de olika länderna skall fullgöra dessa uppgifter. Det kan verka senkommet att i detta skede diskutera en fråga som redan har reglerats i konventionen. Men konventionen medger att konventionsstaterna ensidigt beslutar om ändring i fråga om valet av exekvaturmyndigheter (jfr artikel VI i Protokoll Nr 1). Frågan kan därför omprövas inför tillträde till konventionen eller i ett senare skede. Det kan i sammanhanget nämnas att den av valda lösningen -- beslut av överexekutor med överprövning i hovrätt -- är temporär eftersom man där avser att avskaffa överexekutorsinstitutet. Konventionsstaterna har stannat för olika lösningar i frågan. De flesta, bland dem och , har lagt den inledande prövningen på lokal domstol och det andra ledet av prövningsförfarandet på överordnad instans. Fem länder -- förutom -- har valt att låta samma domstol ha hand om prövningen i både det första och det andra skedet. Olika synpunkter gör sig gällande i denna fråga. Till en början bör påpekas att det i konventionen förutsätts att exekvaturprövningen i alla led sker vid domstol (se t.ex. artikel 34). åtgärd att lägga den inledande prövningen hos överexekutor har skett med stöd av en särskild undantagsbestämmelse i artikel V a i Protokoll Nr 1. Det finns alltså ingen möjlighet att för svensk del förlägga någon del av exekvaturprövningen till kronofogdemyndighet. Exekvaturprövningen, även i den första etappen, innefattar också överväganden som typiskt sett bör göras av domstol, t.ex. vid kontroll av domsrätt i fall med konkurrerande fora, där man ibland kan bli tvungen att tillämpa främmande rätt (se artikel 34 andra stycket jämfört med artikel 28 första stycket och artikel 52). Fråga är då på vilken nivå inom domstolsväsendet de olika prövningarna skall göras. Att prövningen i sista instans bör ske i högsta domstolen är givet och har inte ifrågasatts från något håll.