prop · GF0375 · 1992-01-01 00:00:00 — Den specialpedagogiska påbyggnadsutbildning som beslutat om med anledning av förslag i propositionen om Skolans utveckling och styrning (prop. 1988/89:4, UbU4, rskr. 95) startade /91. Den syftar till att ge kvalificerade kunskaper om olika inlärningsmöjligheter och funktionsnedsättningar samt ett särskilt pedagogiskt och praktiskt kunnande som grund för undervisning i samtliga skolformer och inom barnomsorgen. Utbildningen omfattar mellan 40 och 60 poäng och vänder sig till den som har grundläggande lärarutbildning och yrkeserfarenhet som lärare eller från annan verksamhet (barnomsorgen). Den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen är indelad i fyra olika specialiseringar (1) för elever med komplicerad inlärningssituation, (2) för hörselskadade och döva, (3) för synskadade och (4) för utvecklingsstörda. För tillträde till utbildningen för döva och hörselskadade krävs 20 poäng i teckenspråk. Under utbildningen har de studerande rätt till utbildningsarvode. Regeringen har fastställt att av platserna skall avsättas för sökande som anmälts av skolhuvudmannen (behovsantagning) och resten för individuellt sökande (fri kvot). Det har visat sig vara svårt att rekrytera utbildade lärare till påbyggnadsutbildningen. Detta gäller särskilt inriktningen för hörselskadade och döva men också utbildningen för synskadade elever. Bristande information till skolhuvudmännen om behovsantagningen är ett problem som gäller samtliga inriktningar. När det gäller påbyggnadsutbildningen med inriktningen på döva och hörselskadade elever finns flera skäl till rekryteringssvårigheterna. Bristande förkunskaper i teckenspråk, lokaliseringen av påbyggnadsutbildningen till en enda ort samt det faktum att genomgången utbildning inte gett tillräckligt förbättrade anställningsvillkor är några sådana exempel. Den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen förutsätter, för de flesta, grundläggande lärarutbildning och lärarerfarenhet. Jag anser det viktigt att påbyggnadsutbildningen leder fram till en examen som specialpedagog. Av examensbeviset bör framgå vilken specialisering utbildningen givit. Däremot finns det inte skäl att kräva ytterligare en provtjänstgöring av sådana lärare som redan har lärarbevis. åtgärder rörande den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen Den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen i sin nuvarande form är således tämligen ny. Kunskapen om utbildningens syfte, dess innehåll och organisation samt om de löneförmåner som utgår under utbildningen behöver spridas till fler för att öka intresset för utbildningen. Ansvaret för att sprida kännedom om utbildningen faller i första hand på de universitet och högskolor som anordnar specialpedagogisk påbyggnadsutbildning. Men även information från i skolan () om exempelvis specialskolan som arbetsplats och från centrala () om ekonomiska villkor under utbildningen borde verksamt kunna bidra till att öka antalet sökande. Jag utgår från att berörda myndigheter i samråd vidtar lämpliga informationsåtgärder. En översyn av den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen vad gäller utbildningens specialiseringar behöver ske. Jag tänker då på att en samordning av utbildningen av lärare för komplicerad inlärningssituation resp. för inriktningen mot utvecklingsstörning skulle vara naturlig med tanke på de förslag om att kommunalisera särskolan som med denna proposition föreläggs (prop. 1991/92:94 om ändrat huvudmannaskap för särskolan och särvux m.m.). En mer sammanhållen utbildning skulle göra det lättare för kommunerna att flexibelt utnyttja lärarna i resp. skolform. även inom en mer sammanhållen utbildning måste det dock vara möjligt att tillgodose särskolans speciella behov. Jag utgår från att högskolan prövar lämpliga samordningsåtgärder. Den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen för hörselskadade och döva är förlagd enbart till högskolan för lärarutbildning i . Utbildningen har som jag nämnt rekryteringsproblem. Jag anser att försöksvis lokalisering av den specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen till en alternativ ort bör övervägas. En lämplig lokalisering skulle vara högskolan i eftersom två av landets specialskolor ligger i . Detta kan t.ex. ske genom vartannatårsantagning till högskolan i resp. HLS. Tillgången på teckenspråkskunniga lärarutbildare är begränsad vilket gör att utbildningen sannolikt kan vara förlagd endast till en ort. åtgärder för att förbättra specialskolans lärarsituation För att ge en samlad bild av den specialpedagogiska utbildningen vill jag redovisa vad regeringen tidigare i årets budgetproposition föreslagit för att förbättra lärarsituationen vid specialskolorna. Som statsrådet framhållit är lärarsituationen vid de statliga specialskolorna bekymmersam. Av specialskolans 333 lärare är 83 obehöriga, huvudsakligen lärare för döva och hörselskadade. Pensionsavgångarna kommer också att bli stora . har tidigare uppmärksammat svårigheterna att rek-rytera utbildade lärare till specialskolan. Specialskolorna har möjlighet att ge lärare som genomgår specialpedagogisk påbyggnadsutbildning utfyllnad upp till full lön av det utbildningsarvode som utgår under utbildningen. I denna fråga fattade beslut . Detta har dock visat sig inte vara tillräckligt för att förbättra rekryteringen. Såväl som specialskolornas styrelser har uppmärksammat problemet på nytt. Specialskolornas styrelser har bl.a. begärt att få inrätta särskilda inskolningstjänster som lärare. Det är mycket viktigt att specialskolans elever undervisas av lärare med adekvat utbildning. I årets budgetproposition har regeringen därför föreslagit att specialskolorna under får anställa lärare utan speciallärarutbildning som i sin tjänst får genomgå specialpedagogisk påbyggnadsutbildning. Lärarutbildning för döva och hörselskadade Lärare som undervisar döva och hörselskadade elever i specialskola eller i hörselklass behöver i princip samma kunskaper som grundskolläraren. Därtill kommer de särskilda kunskaper och den metodik som behövs för att undervisa på teckenspråk och för att undervisa i svenska som andra språk. Jag avser återkomma till regeringen med förslag om ett uppdrag till i , högskolan för lärarutbildning i och högskolan i att i samråd utreda lärarutbildningen för döva och hörselskadade. I avvaktan på ett sådant uppdrag anser jag att möjligheter bör öppnas för döva, hörselskadade och hörande som genomgår grundläggande lärarutbildning att få vissa delar av den specialpedagogiska utbildningen redan under den grundläggande lärarutbildningen och därmed få formell kompetens att undervisa döva och hörselskadade elever. Det hindrar inte att lärare som undervisar döva och hörselskadade elever därutöver kan behöva den fullständiga specialpedagogiska påbyggnadsutbildningen. En sådan anpassad grundskollärarutbildning borde kunna reducera den totala utbildningstiden för blivande dövlärare. Utbildningen bör huvudsakligen bedrivas på teckenspråk. I utbildningen bör teckenspråk kunna väljas som eget ämne för att tillgodose behovet av undervisning i detta ämne. Utbildningen bör starta på försök och förläggas till lämplig ort med grundskollärarutbildning. Endast ett fåtal har visat sig uppnå det krav på förkunskaper i teckenspråk om 20 poäng som ställs för antagning till påbyggnadsutbildning med inriktning mot döva och hörselskadade. /91 uppfyllde 13 sökande av 44 detta krav. För att underlätta rekryteringen måste det bli lättare att skaffa sig adekvata kunskaper i teckenspråk. handikapputredning har i sitt betänkande En väg till delaktighet och inflytande (SOU 1991:97) föreslagit en rad åtgärder för att höja teckenspråksutbildningens kvalitet och öka antalet utbildningstillfällen. Ett genomförande av dessa förslag kan bidra till att fler lär sig teckenspråk. För att på kort sikt underlätta rekryteringen till påbyggnadsutbildningens specialisering för döva och hörselskadade bör särskilda preparandkurser i teckenspråk för blivande lärare anordnas på fler orter i landet. Dessa bör kunna anordnas med stöd av de medel som jag kommer att föreslå skall anvisas för särskilda åtgärder. Vidare bör det vara möjligt att i ett övergångsskede medge viss dispens från inträdeskravet på 20 poäng i teckenspråk. Detta innebär inte att kravet på förkunskaper i teckenspråk skall tonas ned. Huvudinriktningen är att tillräckliga kunskaper i teckenspråk liksom bör ha förvärvats före utbildningens början. Högskolan bör dock kunna medge dispens från kravet på 20 poäng vid en teckenspråksutbildning motsvarande 10-15 poäng. Ett krav för slutbetyg bör dock vara att 20 poängs utbildning i teckenspråk inhämtats. 5.6 Studie- och yrkesorientering Jag föreslår inte nu någon ändring av utbildningen av syofunktionärer i avvaktan på resultatet av läroplanskommittÂens förslag. Skolans studie- och yrkesorientering regleras i läroplanerna. Det ankommer på läroplanskommittÂen att utarbeta förslag till nya läroplaner för , gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. 5.7 Barn- och ungdomspedagogiska utbildningar Jag övergår nu till att behandla vissa förslag från skolbarnsomsorgskommittÂen som rör utbildningar inom undervisningsektorn. Min bedömning: SkolbarnsomsorgskommittÂen har i sitt betänkande Sko-la-skolbarnsomsorg, en helhet (SOU 1991:54) gått igenom nuvarande utbildningar för förskola, skola och skolbarnsomsorg. KommittÂen understryker angelägenheten av ökad samverkan och föreslår att målen för yrkesutbildningen skall betona vikten av samverkan såväl med grundskollärarutbildningen som med fritidspedagog- och förskollärarutbildningarna. Enligt min mening är dessa krav redan tillgodosedda genom de nya utbildningsplaner som fastställts för förskollärar- och fritidspedagoglinjerna. Vidare framgår av utbildningsplanen för grundskollärarlinjen att samverkan skall ske bl.a. med personal inom barnomsorg och skolbarnsomsorg. Någon åtgärd från min sida är därmed inte aktuell. När det allmänna linjesystemet inom högskolan avvecklas för-utser jag att universitet och högskolor själva skall kunna bestämma samverkan mellan olika utbildningar. KommittÂen har även föreslagit en breddning av fritidspedagogernas kompetens för undervisning inom de praktisk- estetiska ämnena. Några av remissinstanserna är tveksamma till förslaget. t.ex. anser att det är olyckligt om en "mellanform" fritidspedagog-lärare skapas. I stället bör fritidspedagoger erbjudas möjlighet att komplettera till fullständig grundskollärarkompetens. även i uttrycker tveksamhet inför förslaget om breddning i enbart praktiskt-este-ti-ska ämnen och anser att begränsningen till dessa ämnen ter sig diskriminerande. Vidare föreslår kommittÂen att barnskötare med lång yrkesverksamhet inom skolbarnsomsorgen bör beredas ökade möjligheter till vidareutbildning som fritidspedadgog. Flertalet remissinstanser är positiva till förslaget. anser dock att det är meningslöst för barnskötare med barnskötarutbildning att genomgå ytterligare en grundutbildning inom området barnomsorg. Enligt min mening är det viktigt med flexibilitet i utbildningssystemet så att önskemål om vidareutbildning av skilda slag kan tillgodoses. Att ta fram och erbjuda olika typer av fort- och vidareutbildningar är huvudsakligen en fråga för olika utbildningsanordnare och styrs framförallt av efterfrågan. Några åtgärder från min sida med anledning av förslagen om breddning och vidareutbildning är därför inte aktuella. 6 Fortbildning av lärare har kommunerna det fulla arbetsgivaransvaret för lärarna. Det innebär bl.a. att kommunerna ansvarar för att all i skolan anställd personal får lämplig fortbildning. Skyldigheten att se till att fortbildning anordnas för den personal som har hand om utbildningen är inskriven i skollagen. I och med de förändringar av statsbidragssystemet som infördes upphörde statens detaljreglering av vilka fortbildningsbehov som kommunerna skall tillgodose. Av beslut med anledning av proposition om Ansvaret för skolan (prop. 1990/91:18, UbU4, rskr. 76) framgår att fortbildningen av lärare är ett av statens styrmedel i en mål- och resultatstyrd skola. De av staten angivna målen för skolan skall styra kommunernas beslut även när det gäller lärarfortbildning. Staten ansvarar, genom statens skolverk, för att det finns tillgång till fortbildning av hög kvalitet i alla delar av landet. Ett uttryck för statens ansvar att garantera ett adekvat fortbildningsutbud är de särskilda statliga medel som finns reserverade för lärarfortbildning. Medlen disponeras av statens skolverk. Utifrån de mål och riktlinjer för utvecklingen av skolan som och regeringen fastställt uppdrar åt företrädesvis och högskolor att anordna fortbildning. Sådana fortbildningsbehov som inte kan tillgodoses inom högskolan uppdras åt andra fortbildningsanordnare. Detta gäller t.ex. fortbildning för vissa yrkeslärare. Jag kommer strax att beröra vilka utvecklingsbehov i skolan som jag an-ser vara de viktigaste utgångspunkterna för fortbildningsplaneringen . Först vill jag emellertid något beröra formerna för fortbildning. De tidigare specialdestinerade statsbidragen för fortbildning och lokal skolutveckling ingår numera i sektorsbidraget till kommunerna. Kommunerna har därför nu större möjligheter än tidigare att använda sina resurser utifrån en samlad bedömning av behovet av utveckling av den egna skolan. Det är i detta perspektiv som enskilda lärares behov och önskemål om fortbildning och utveckling måste ses. Skolans huvuduppgift är att ge eleverna goda kunskaper och färdigheter. Målet att åstadkomma bästa skola innebär bl.a. att lärarnas ämneskunskaper måste vara gedigna. Jag ser det därför som angeläget att fortbildningsresurserna i ökad utsträckning används för ämnesfördjupning inom ramen för samarbete med högskolan. Jag vill också understryka betydelsen av att fortbildningsinsatserna koncentreras på ett sådant sätt att en viss längd, och därmed djup, säkerställs. Kommunerna har också möjligheter att erbjuda lärare längre, mer sammanhängande fortbildning genom att använda de betydande resurser som kombinationer av studiedagar och ferieförlagd fortbildning utgör. För mig framstår det som naturligt att kommunerna lägger fast riktlinjer för lärarfortbildning i den skolplan för utvecklingen av skolan som varje kommun har skyldighet att göra. önska att kommunerna därvid även sätter upp målet att alla lärare skall få möjlighet till personalutveckling med en viss regelbundenhet. Fortbildning av lärare i anslutning till den nya lärarutbildningen för , den s.k. kompletteringsfortbildningen, inleddes /90 och avses pågå . Som jag tidigare framhållit bör utgångspunkten för all lärarfortbildning vara de faktiska behov av förbättringar som den enskilda skolan har. Jag ser ingen anledning att tvivla på att kommunerna kommer att bedöma den del av kompletteringsfortbildningen som avser att öka den allmänna och specialpedagogiska kompetensen hos alla lärare i och i grundläggande vuxenutbildning som väsentlig för att tillgodose skolans behov. I detta sammanhang vill jag också understryka att den specialpedagogiska kompetensen inkluderar metoder mot läs- och skrivsvårigheter och att detta är ett angeläget fortbildningsområde. Fortbildningen av klasslärare på låg- och mellanstadier samt motsvarande lärare i grundläggande vuxenutbildning bör liksom ge ökade kunskaper i basämnen som svenska och matematik. Jag vill också framhålla religionskunskapen. Som jag tidigare framhållit i den budgetproposition som förelagts tyder mycket på att inte lyckats med att ta tillvara och utveckla det intresse för naturvetenskap och teknik som finns i tidig ålder, inte minst hos flickorna. Intresse för och goda kunskaper i dessa ämnen är av betydelse såväl för rekryteringen till gymnasieskola som till högskola. Fortbildning i matematik och naturvetenskapliga ämnen för klasslärare på låg- och mellanstadium bör därför enligt min mening prioriteras. Kompletteringsfortbildningen av ämneslärare på högstadium har lett till att ca 1 000 lärare kompletterat sin utbildning med i genomsnitt 10 poäng ämnesstudier. Det är angeläget att fortbildningen i enskilda ämnnen fördjupas. Målet bör vara att nå den omfattning om i genomsnitt minst 20 poäng per ämne som tidigare bedömts erforderlig. I direktiven till läroplanskommittÂen har regeringen understrukit nödvändigheten av att förstärka skolans undervisning i moderna språk. Särskild uppmärksamhet skall riktas mot frågan om hur språkprogram skall kunna stärkas. KommittÂen skall i sina överväganden utgå från att undervisningen i engelska skall börja i årskurs 1 och undervisningen i B-språk erbjudas tidigare än . Möjligheten att mot slutet av den obligatoriska skolan kunna påbörja studier av ett tredje främmande språk skall övervägas. Ett förstärkt språkprogram i kräver fortbildning i språk för främst lågstadiets lärare i engelska men också ökade möjligheter till fortbildning i ett B-språk för lärare på mellanstadium. Lärare inom den reformerade gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen kommer att ställas inför nya kursplaner med ämnesstoff som delvis ligger utanför det som lärarna undervisat i. Detta gäller i särskilt hög grad lärarna i yrkesämnen och vissa andra ämnen, som får ett nytt innehåll eller införs som nya ämnen t.ex. religionskunskap och geografi. Detta innebär att lärarna bör få möjlighet till fortbildning. Som jag redan utvecklat närmare ställer den nya gymnasiala utbildningen krav på samarbete mellan olika lärarkategorier. Jag räknar med att sådana områden som vad övergången till en mål- och resultatstyrd skola innebär, t.ex. utvärdering och elevinflytande kommer att behandlas under studiedagar och den ferieförlagda fortbildningen. även andra områden som läroplanskommittÂen har i uppdrag att särskilt uppmärksamma bör bli föremål för fortbildning. Kunskapsområden som vårt gemensamma europeiska kulturarv, skolans värdemässiga grund och kunskaper för att stärka elevernas förmåga till etiska ställningstaganden, internationalisering, medier och miljökunskap är väsentliga att betona i lärarfortbildningen. Fortbildning av internationell karaktär Utifrån den vikt jag fäster vid internationalisering vill jag som exempel föra fram särskilda fortbildningsinsatser för att undervisningen mer än skall kunna bedrivas på ett främmande språk, i första hand engelska. har (prop. 1990/91:18, UbU4, rskr. 76) uppdragit åt rege-ringen att se till att det finns ett organ som kan svara för viss internationell lärarfortbildning och verka för att internationella medel för svensk lärarfortbildning kan tas till vara. Med anledning härav har haft regeringens uppdrag att utreda frågan. Som framgår av årets budgetproposition anser jag i likhet med att fortbildningsavdelningen vid universitet i liksom bör vara detta av önskade organ. bör svara för de svenska insatserna inom program för lärarutbildning och fortbildning. Dessa har bekostats med medel från anslagen B 6. Fortbildning m.m. och D 11. Utbildning för undervisningsyrken och omfattar stipendieprogrammet och språkprojektet . Det svenska kursutbudet bör liksom anordnas av svenska universitet och högskolor med i som samordnare. Stipendieprogrammet bör med tanke på de många nya medlemsländerna inom Europaområdet utökas. Inom språkprojektet bör också in-gå uppföljningsinsatser inom . Vad som här sagts utesluter givetvis inte insatser för språkutbildning vid andra universitet och högskolor. Uppdraget till i bör vidare avse språkassistentverksamheten som fortsättningsvis bör omfatta även ryska samt kursverksamhet av internationell karaktär med tyngdpunkt på moderna språk av minst samma omfattning som . Syftet med dessa kurser, som till största delen är utlandsförlagda och som delfinansieras av de olika länderna, är att garantera likvärdiga möjligheter till fortbildning av internationell karaktär oberoende av var i en lärare arbetar. Regeringen vill förstärka språkprogrammet i både grundskola och gymnasieskola. Detta innebär nya förutsättningar för språkundervisningen och för fortbildningen av språklärare. I uppdraget till fortbildningsavdelningen bör ingå att bedriva ett utvecklingsarbete med syfte att förbättra språklärarfortbildningen och därmed hela språkundervisningens innehåll och metoder. Skälen för mitt förslag: beslut om en förändrad styrning av skolan innebär, som tidigare nämnts, inte bara en förändrad ansvarsfördelning mellan stat och kommun utan också en förändrad ledningsfunktion i skolan. Skolledaren har i detta perspektiv en ännu viktigare funktion än tidigare och en nyckelroll när det gäller att förverkliga en nationellt likvärdig och kvalitativt högstående skola. I skollagen (2 kap. 2§) föreskrivs också att det skall finnas en rektor för ledningen av utbildningen i skolan. Som rektor får bara den anställas som genom utbildning och erfarenhet har förvärvat pedagogisk insikt. Rektorns huvuduppgifter är att ansvara för den pedagogiska ledningen av verksamheten i skolan och att verka för att utbildningen utvecklas. Till rektorsrollen hör därmed den viktiga uppgiften att ansvara för att skolans personal arbetar i riktning mot de mål som staten och skolans huvudman ställer upp. Rektor måste vara väl förtrogen med det statliga regelsystemet, med mål och riktlinjer för skolan, med läroplan och kursplaner. Utifrån denna kunskap skall rektorn leda och planera den enskilda skolenhetens verksamhet liksom utvärderings- och utvecklingsarbetet. Skolan skall inte bara vara likvärdig i alla delar av landet utan också fungera för alla individer, också för dem som har fysiska eller psykiska problem eller andra svårigheter. Skollagen tar upp den enskilde elevens rättigheter i samband med skolgång och stadgar också att eleven skall ha ett inflytande i skolan. även i dessa frågor är rektorn ytterst ansvarig för att de statliga intentionerna i samband med den enskildes rättigheter uppfylls. Rektorns ansvar för att förverkliga den nationella skolpolitiken, för att alla ges rätt till en likvärdig utbildning och för att den enskilde elevens rättsäkerhet tryggas, motiverar att staten även engagerar sig i utbildningen av skolledare och svarar för den del av en rektors utbildning, som framför allt är att hänföra till dessa uppgifter. Decentraliseringen av skolans verksamhet stannar inte vid en överflyttning av ansvaret från stat till kommun. I kommunerna sker stora strukturella förändringar som innebär betydande decentraliseringar ut till olika förvaltningsområden. Skolor eller grupper av skolor får också ett eget ekonomiskt ansvar. Rektorerna kan då i många fall också bli förvaltningschefer med det administrativa och ekonomiska ansvaret för verksamheten. I de delarna av sin yrkesutövning är rektorn att betrakta som en chefstjänstman och den utbildning som behövs för dessa uppgifter är självklart ett kommunalt ansvar. Med hänsyn till de stora förändringar som har skett av skolans organisation och i dess ledningsfunktioner har en översyn av den statliga skolledarutbildningen skett. På grundval av denna översyn har regeringen uppdragit åt statens skolverk att komma med förslag om den närmare utformningen av och innehållet i en ny statlig rektorsutbildning. har redovisat sitt uppdrag och lämnat ett förslag till ny statlig rektorsutbildning. Förslaget innehåller en i förhållande till nuvarande utbildning något komprimerad utbildning, som koncentrerar sig på de delar av utbildningen som hänför sig till det pedagogiska ledningsansvaret. Utbildningen föreslås genomföras och vända sig till nyutnämnda rektorer inom det offentliga skolväsendet. föreslår att rektorsutbildningen dimensioneras för att kunna utbilda ca 300 rektorer . Verket beräknar emellertid att det för budgetåren 1992/93 och 1993/94 finns dels ett uppdämt behov av utbildning, dels ett större behov än vanligt p.g.a. de stora strukturella förändringarna i kommunerna. förordar således att utbildningen dimensioneras för 400 deltagare och för 800 deltagare 1993/94. Jag anser det väsentligt att det finns en sådan flexibilitet i dimensioneringen av rektorsutbildningen att den i huvudsak kan motsvara efterfrågan. Jag har under anslaget B 6.