prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Den outnyttjade kredittiden skall då, vid kreditköp och kredit i samband med tjänster enligt konsumenttjänstlagen, räknas från första förfallodagen efter betalningen. Denna regel motsvarar vad som gällt enligt 13 § första stycket andra meningen i den gamla konsumentkreditlagen. I fråga om andra krediter än de nämnda skall en förtidsbetalning anses ha skett den dag då den faktiskt gjordes. I andra stycket hänvisas till 27 och 28 §§ i fråga om den avräkning som skall ske när en vara återtas. Återtaganderätt vid kreditköp Under denna rubrik finns två paragrafer, 25 och 26 §§. I 25 § finns regler om återtaganderätten medan 26 § handlar om möjligheten att i vissa fall förhindra användningen av återtaganderättsförbehåll. De båda paragraferna behandlas tillsammans. 25 § Med förbehåll om återtaganderätt avses ett avtalsvillkor som ger kreditgivaren möjlighet att återta varan, om köparen inte fullgör sin del av kreditköpsavtalet.Ett förbehåll om återtaganderätt får göras gällande endast under förutsättning 1. att säljaren har gjort förbehållet i samband med köpet för att trygga sin rätt till betalning, samt 2. att den tidpunkt har inträtt då konsumenten enligt 21 och 22 §§skall fullgöra sin skyldighet att betala . Om vid betalningsdröjsmål köparen, innan varan återtas, betalar vad som förfallit till betalning jämte dröjsmålsränta och kostnader enligt de grunder som anges i 27 § tredje - femte styckena, får kreditgivaren inte återta varan på grund av dröjsmålet. Grundas återtaganderätten på attsäkerhet för krediten har försämrats eller att köparen undandra betala sin skuld, får kreditgivaren inte återta varan om köparen innan varan återtas ställer godtagbar säkerhet för fordringen. (Jfr 26 § i promemorians lagförslag) 26 § Använder näringsidkare förbehåll om återtaganderätt vid försäljning av en vara som med hänsyn till sin beskaffenhet eller sitt värde eller på grund av förhållandena på marknaden inte är lämpad som kreditsäkerhet, kan näringsidkaren förbjudas att i liknande fall använda sådanaförbehåll. I fråga om förbud gäller i övrigt bestämmelserna i l (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. (Jfr 27 § i promemorians lagförslag) Dessa paragrafer, som avser kreditgivarens rätt att återta en vara som har sålts genom ett kreditköp, motsvarar i stora delar 15 och 16 §§ i den gamla lagen. Vissa ändringar har dock gjorts. Reglerna har behandlats i avsnitt 2.11.3 i den allmänna motiveringen. Reglerna i 25 § första stycket och andra stycket 1 överensstämmer i sak med motsvarande regler i den gamla lagen (se 15 § första stycket och del av andra stycket i den gamla lagen). I andra stycket 2 finns en hänvisning till 21 och 22 §§, som reglerar förutsättningarna för att kreditgivaren skall få betalt . Dessa förutsättningar blir därmed också de grundläggande förutsättningarna för att kreditgivaren skall få återta en vara som har sålts med återtaganderättsförbehåll. Det är att märka att återtagande inte kan ske förrän en uppsägningstid gått ut. Se i övrigt specialmotiveringen till 21 och 22 §§. Tredje stycket i förevarande 25 § motsvarar delvis 16 § i den gamla lagen. Köparen ges möjlighet att förhindra återtagande ända fram till den tidpunkt då återtagandet sker. Vid betalningsdröjsmål är förutsättningarna för att förhindra återtagande desamma som . Konsumenten skall betala fordringen jämte ränta och vissa kostnader. I övriga fall skall köparen för att förhindra återtagande ställa godtagbar säkerhet för fordringen. Angående innebörden av "godtagbar säkerhet" kan hänvisas till vad som sagts i specialmotiveringen till 22 §. Bestämmelserna i 15 § tredje stycket i den gamla lagen har brutits ut och bildar i den nya lagen en egen paragraf, 26 §. I övrigt har endast gjorts smärre språkliga ändringar i dessa bestämmelser. I fråga om uttalanden rörande tillämpningen hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 179 f. Uppgörelse när en vara återtas Under denna rubrik finns två paragrafer. Den ena, 27 §, reglerar uppgörelsen när en vara återtas. Den andra, 28 §, ställer upp vissa villkor för att varan skall få återtas i fall då köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än kreditgivaren. Paragrafen reglerar också vad som gäller beträffande s.k. restskuld. Paragraferna behandlas tillsammans. 27 § Om kreditgivaren vill utnyttja en rätt att återta varan, skall avräkning göras mellan honom och köparen. Vid avräkningen skall köparen tillgodoräknas varans värde vidåtertagandet. Värdet beräknas efter vad kreditgivaren kan anta att på lämpligt sätt sälja varan. Kreditgivaren får tillgodoräkna sig den obetalda delen av kredit- fordringen efter avräkning enligt 24 § samt i förekommande fall dröjsmålsränta, dock inte enligt högre räntesats än som anges i 6 §räntelagen (1975:635). Kreditgivaren får dessutom tillgodoräkna sig ersättning för följande kostnader för återtagande av varan, nämligen utsökningsavgift, skälig kostnad för transport av varan samt utgift för inställelse vid förrättning för återtagande, om kreditgivaren har behövt inställa sig för att tillvarata sinrätt. När ersättning bestäms för utgift för inställelse bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne. I mål om handräckning för återtagande får kreditgivaren, enligt vad regeringen närmare föreskriver, tillgodoräkna sig även skälig ersättning för eget arbete med anledning av målet samt arvode till ombud eller biträde. (Jfr 28 § i promemorians lagförslag) 28 § Om köparen vid avräkningen tillgodoräknas ett större belopp än kreditgivaren, får varan återtas endast om kreditgivaren betalarmellanskillnaden till köparen eller, när varan värderats av kronofog myndigheten, nedsätter mellanskillnaden hos myndigheten. Har kreditgivaren för att kunna återta varan varit tvungen att betala en skuld som köparen har, får kreditgivaren när första stycket tillämpas avräkna sådan betalning mot mellanskillnad till köparens förmån. Detsamma gäller omkreditgivaren för att varan efter återtagande skall kunna sätt har varit tvungen att betala en sådan skuld. Tillgodoräknas kreditgivaren ett större belopp än köparen, får kreditgivaren inte kräva ut mellanskillnaden (restskulden) i annat fall än då varan har minskat väsentligt i värde genom att köparen vanvårdat varan. (Jfr 29 § i promemorians lagförslag) Dessa paragrafer reglerar uppgörelsen när en vara återtas. Bestämmelserna är i sak oförändrade jämfört med gamla konsumentkreditlagen, där de återfanns i 17 och 18 §§. Vissa språkliga och redaktionella justeringar har dock gjorts. Vidare kan anmärkas att uppgörelsen enligt 27 § får ett annat innehåll än enligt dagens regler, eftersom regeln om avräkning i 24 § - vartill 27 § hänvisar - ändrats något. Här kan i övrigt hänvisas till de uttalanden som gjordes i special- motiveringen till den tidigare lagen, se prop. 1976/77:123 s. 181 f. Bestämmelserna om beräknande av ersättning av allmänna medel till vittne återfinns numera i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. De föreskrifter som åsyftas i 27 § femte stycket har funnits intagna i förordningen (1979:330) om ersättning för kostnader i mål om handräckning enligt konsumentkreditlagen (1977:981) m.m. Att en ny konsumentkreditlag nu införs medför ett behov av ändring i den förordningen. Det torde få ankomma på regeringen att se till att en sådan ändring görs. Paragraferna har berörts i korthet i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.11.3. Återlösande av en vara som återtagits Under denna rubrik finns en paragraf, 29 §, som handlar om köparens möjlighet att återlösa en vara som har återtagits. 29 § Köparen får återlösa en vara som har återtagits.Vill köparen återlösa varan, skall han betala kreditgivaren återtagandet samt den restskuld som kan finnas enligt avräkningen. (Jfr 30 § i promemorians lagförslag) Paragrafen överensstämmer i sak med 19 § i den gamla konsumentkreditlagen. Se i övrigt de uttalanden om paragrafen som gjorts i prop. 1976/77:123 s. 184. Handräckning för återtagande av vara, m.m. Under denna rubrik finns tre paragrafer. Den första, 30 §, handlar om möjligheten att söka handräckning hos kronofogdemyndighet för att återta en vara som sålts med återtaganderättsförbehåll. Därefter följer en paragraf, 31 §, som anger under vilka förutsättningar som handräckning får beviljas. I 32 § hänvisas i vissa frågor rörande handräckning och verkställighet av dom till bestämmelser i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Paragraferna behandlas tillsammans. 30 § Kreditgivaren får hos kronofogdemyndigheten söka handräckning för attåterta varan under förutsättning att parterna har upprätt en handling om kreditköpet. Handlingen skall innehålla ett förbehåll om återtaganderätt samt uppgifter om kontantpriset, kreditbeloppet, kreditkostnaden, kredittiden, kreditfordringen och de tidpunkter när betalning skall erläggas.En ansökan om handräckning skall göras skriftligen. I ansökningen skall anges hur stor del av kreditfordringen som är obetald. Om kreditgivaren gör anspråk på dröjsmålsränta, skall i ansökningen också uppges vad kreditgivaren fordrar i den delen. Vid ansökningen skall fogas en styrkt kopia av den handling som anges i första stycket. (Jfr 31 § i promemorians lagförslag) 31 § Handräckning får beviljas endast om det är uppenbart att deförutsättningar för återtagande som anges i 25 § andra och tredje s föreligger. Om ett förbehåll om återtaganderätt har använts i strid mot förbud enligt 26 §, får handräckning inte beviljas. Handräckning eller verkställighet av dom, varigenom köparen harförpliktats att lämna tillbaka en vara som har sålts med för återtaganderätt, får inte beviljas beträffande sådana varor som enligt 5 kap. 1-3 §§ utsökningsbalken skall undantas från utmätning. (Jfr 32 § i promemorians lagförslag) 32 § I fråga om handräckning och verkställighet av dom, som anges i 31 §tredje stycket, tillämpas i övrigt 12 § andra och tredje st 18 §§ lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., varvid hänvisningen i 16 § tredje stycket till 10 § första stycket skall avse 28 § första stycket i denna lag. (Jfr 33 § i promemorians lagförslag) Dessa tre paragrafer reglerar förutsättningarna för handräckning för återtagande av en vara samt förfarandet vid sådan handräckning. De överensstämmer i sak nästan helt med reglerna i 20-22 §§ i den gamla konsumentkreditlagen. Här kan därför hänvisas till specialmotiveringen i prop. 1976/77:123 s. 185 f. Reglerna har berörts i korthet i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.12. Prövningen i 31 § första stycket av huruvida det är uppenbart att förutsättningarna för återtaganderätt föreligger kommer i fortsättningen att omfatta några nya moment, vilka tillkommit i 21, 22 och 25 §§ (jämfört med 12, 15 och 16 §§). Det gäller bl.a. frågan om vad som är "väsentligt dröjsmål" i 21 § första stycket 3 och frågan om det står klart att konsumenten undandrar sig att betala i 21 § första stycket 5. Vidare gäller det frågan om konsumenten kan anses ha ställt godtagbar säkerhet för fordringen i 22 § andra stycket. Angående dessa frågor, se specialmotiveringen till 21 och 22 §§. Förbud mot utmätning Under denna rubrik finns en paragraf (33 §) om utmätningsförbud. 33 § En vara som har sålts med förbehåll om återtaganderätt får inte utmätas för en fordran som grundar sig på kreditköpet. (Jfr 34 § i promemorians lagförslag) I denna paragraf, som - med vissa smärre språkliga justeringar - överensstämmer med 23 § i den gamla lagen, stadgas ett förbud mot utmätning av den vara som har sålts med återtaganderättsförhåll för en fordran som grundar sig på köpet i fråga. Angående tillämpningen kan hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 190. Betalningsansvar vid förlust av kontokort, m.m. Under denna rubrik finns en paragraf om kontokort (34 §). 34 § Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet, eller 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. Om ett belopp har påförts kontot på det sätt som sägs i första stycketefter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att k någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet inte längre har detta i sin besittning, är kontohavaren betalningsskyldig för beloppet endast om han har förfarit svikligt. (Jfr 35 § i promemorians lagförslag) Denna paragraf skiljer sig från lagens övriga bestämmelser därigenom att den inte är inriktad på kreditgivningen som sådan utan i stället på hjälpmedlet, kontokortet. Paragrafen behandlar frågan om vem som skall ansvara för obehöriga uttag på ett kreditkonto på grund av obehörigt användande av kontokortet. Paragrafen är direkt tillämplig endast på kontokort som är knutna till krediter. En annan sak är att den torde kunna tillämpas analogt även på andra kontokort. Den överensstämmer i sak med 24 § i den gamla lagen. Här kan därför hänvisas till de uttalanden som gjordes i prop. 1976/77:123, s. 190 f. Tillsyn Under denna rubrik finns tre avslutande paragrafer. I den första, 35 §, anges bl.a. vem som svarar för tillsyn över att konsumentkreditlagen efterlevs. I 36 § regleras vissa tillsynsbefogenheter m.m. 37 § reglerar i anslutning till tillsynen möjligheten att överklaga vissa beslut. Paragraferna behandlas tillsammans. 35 § utövar tillsyn över att denna lag följs. Verkets tillsyn omfattar dock inte riksbank, verksamhet som står under tillsyn av finansinspektionen eller verksamhet hos exekutiv myndighet. Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad olägenhet än som är nödvändigt. (Jfr 36 § i promemorians lagförslag) 36 § För tillsynen har eller den som verket förordnar rätt att företa inspektion hos näringsidkare som bedriver varuförsäljning eller som i sin yrkesmässiga verksamhet lämnar, förmedlar eller övertar kredit som avses i denna lag och att ta del av samtliga handlingar som behövs förtillsynen. Näringsidkaren skall lämna de upplysningar om verks begärs för tillsynen. Om en näringsidkare inte tillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall som avses i första stycket, får konsu- mentverket förelägga näringsidkaren vid vite att fullgöra sin skyldighet. (Jfr 37 § i promemorians lagförslag) 37 § Om enligt 36 § andra stycket har förelagt en näringsidkare att tillhandahålla en handling, får beslutet överkl kammarrätten. Andra beslut av enligt 36 § får inte överklagas. (Jfr 38 § i promemorians lagförslag) Reglerna om tillsyn har berörts i korthet i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.13. De är i sak oförändrade jämfört med den gamla lagen (25, 26 och 29 §§) sånär som på två punkter. I syfte att öka möjligheter att agera på ett effektivt sätt har maximeringen av vitesbeloppet i 26 § andra stycket i den gamla lagen () tagits bort (jfr 36 § andra stycket i förevarande nya lag). får avgöra den lämpliga storleken på vitesbeloppet med tillämpning av reglerna i 3 § lagen (1985:206) om viten. Det är att märka att tillsynsområde är mindre nu än när den gamla konsumentkreditlagen tillkom. Detta hänger samman med den nuvarande lagstiftningen om finansbolag (se lag 1988:606 om finansbolag) som bl.a. innebär att alla finansbolag måste ha tillstånd för sin verksamhet och står under finansinspektionens tillsyn. I fråga om finansbolagens efterlevnad av konsumentkreditlagen är det alltså finansinspektionen som utövar tillsyn. Detsamma gäller för bl.a. bankerna. Det är angeläget att och finansinspektionens praxis i huvudsak överensstämmer. Detta förutsätter att myndigheterna - såsom är fallet - samråder med varandra i tillsynsfrågor. Även om det sålunda är finansinspektionen som utövar tillsyn över bl.a. banker och finansbolag, kan även i vissa sammanhang få med dessa institut att göra. Detta hänger samman med den särskilda behörighet som konsumentombudsmannen tilldelas i vissa fall. I förevarande lag finns regler om det i 8 och 15 §§ genom de hänvisningar som görs till marknadsföringslagen. Sådan behörighet kan emellertid också finnas till följd av andra bestämmelser, se t.ex. förordningen (1991:194) om försöksverksamhet med grupptalan i . I övrigt hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 192 f. Denna lag träder i kraft , då konsumentkredit- lagen (1977:981) skall upphöra att gälla. Äldre föreskrifter gäller dock, med de undantag som anges i detföljande, i fråga om kreditavtal som har ingåtts före den ikraftträdande. Har kreditgivaren förvärvat sin fordran mot konsumenten genom överlåtelse eller pantsättning efter ikraftträdandet, gäller 16 § i den nya lagen även om kreditavtalet ingicks före ikraftträdandet.4. När handräckning begärs för återtagande av en vara som har förvärvats innan den nya lagen trätt i kraft, gäller den äldre lagens föreskrifter om förutsättningarna för handräckning. (Jfr övergångsbestämmelserna i promemorians lagförslag) Den nya konsumentkreditlagen avses träda i kraft . Enligt övergångsreglerna skall, i enlighet med allmänna principer inom förmögenhetsrätten, äldre bestämmelser tillämpas på avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Punkt 3 behandlar det enda fall där den nya lagen kan bli tillämplig på ett kreditavtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Om fordringsrätten har övergått genom pantsättning eller överlåtelse efter ikraft- trädandetidpunkten, gäller 16 § i den nya lagen (om rätt för konsumenten att rikta invändningar mot kreditgivarens krav) även om kreditavtalet ingicks . Däremot skall de gamla reglerna tillämpas på förhållandet mellan den ursprunglige kreditgivaren och konsumenten när ett avtal om kredit - exempelvis kontokredit - har ingåtts före ikraftträdandet men konsumenten efter ikraftträdandet har utnyttjat krediten för ett köp. Vid handräckning som äger rum efter ikraftträdandet gäller de nya reglerna, vilka i och för sig är så gott som helt identiska med de gamla. Punkt 4 behandlar dock ett fall där gamla regler blir tillämpliga vid handräckning efter ikraftträdandet. Det gäller bestämmelsen om förutsättningarna för handräckning (31 § i nya lagen, 21 § i den gamla). När handräckning aktualiseras för återtagande av en vara som köpts på kredit med tillämpning av de gamla reglerna skall, i enlighet med punkt 2, de gamla reglerna gälla i fråga om förutsättningarna för återtagande och därmed även - som alltså sägs i punkt 4 - i fråga om förutsättningarna för handräckning. 4.2 Följdlagstiftning Den nya konsumentkreditlagen föranleder följdändringar i utsökningsbalken, lagen (1968:430) om mervärdeskatt, lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar samt lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Ändringarna i utsökningsbalken, mervärdeskattelagen och lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. innebär enbart att hänvisningar till den gamla konsumentkreditlagen och vissa av dess bestämmelser i fortsättningen kommer att avse den nya lagen. En sådan ändrad hänvisning i utsökningsbalken (9 kap. 10 §) får betydelse för beräkningen av kreditgivarens fordran. I övrigt torde de ändrade hänvisningarna inte få någon saklig betydelse. Ändringarna i de båda författningarna om stadshypotekskassan och stadshypoteksföreningarna innebär att konsumentkreditlagen genom särskilda stadganden ges företräde framför sådana bestämmelser i de båda författningarna som kan komma i konflikt med stadganden i konsumentkreditlagen. De aktuella reglerna i de båda författningarna avser även andra krediter än konsumentkrediter. Av de nyinförda stadgandena framgår det självklara att konsumentkreditlagens företräde gäller inom bara den lagens tillämpningsområde, dvs. konsumentkreditlagen som kan komma att gälla framför regler i de båda nämnda författningarna återfinns i 21, 22 och 24 §§. Lagen om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. innehåller flera bestämmelser med samma innehåll som motsvarande regler i den gamla konsumentkreditlagen. Genom tillkomsten av en ny konsumentkreditlag uppkommer ett antal olikheter mellan lagarna. Enbart detta förhållande motiverar dock inte att det görs ändringar i lagen om avbetalningsköp. Det har inte framkommit några skäl i övrigt för sådana ändringar. 5 Hemställan Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslår att anta förslagen till 1. konsumentkreditlag, 2. lag om ändring i utsökningsbalken, 3. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 4. lag om ändring i lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar, 5. lag om ändring i reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar, 6. lag om ändring i lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. 6 Beslut Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan. for the approximation of the laws, regulations and administrative provisions of the Member states concerning consumer credit (87/102/EEC) THE COUNCIL OF THE EUROPEAN COMMUNITIES, Having regard to the Treaty establishing Economic Community, and in particular Article 100 thereof, Having regard to the proposal from the Commission (1), Having regard to the opinion of Parliament (2), Having regard to the opinion of the Economic and (3), Whereas wide differences exist in the laws of the Member States in the field of consumer credit; Whereas these differences of law can lead to distortions of competition between grantors of credit in the common market; Whereas these differences limit the opportunities the consumer has to obtain credit in other Member States; whereas they affect the volume and the nature of the credit sought, and also the purchase of goods and services; Whereas, as a result, these differences have an influence on the free movement of goods and services obtainable by consumers on credit and thus directly affect the functioning of the common market; Whereas, given the increasing volume of credit granted in the Community to consumers, the of a common market in consumer credit would benefit alike consumers, grantors of credit, manufacturers, wholesalers and retailers of goods and providers of services; Whereas the programmes of Economic Community for a consumer protection and information policy (4) provide, inter alia, that the consumer should be protected against unfair credit terms and that a harmonization of the general conditions governing consumer credit should be undertaken as a priority; Whereas differences of law and practice result in unequal consumer protection in the field of consumer credit from one to another; Whereas there has been much change in recent years in the types of credit available to and used by consumers; whereas new forms of consumer credit have emerged and continue to develop; Whereas the consumer should receive adequate information on the conditions and cost of credit and on his obligations; whereas this information should include, inter alia, the annual percentage rate of charge for credit, or, failing that, the total amount that the consumer must pay for credit; whereas, pending a decision on a Community method or methods of calculating the annual percentage rate of charge, Member States should be able to retain existing methods or practices for calculating this rate, or failing that, should establish provisions for indicating the total cost of the credit to the consumer; Whereas the terms of credit may be disadvantageous to the consumer; whereas better protection of consumers can be achieved by adopting certain requirements which are to apply to all forms of credit; Whereas, having regard to the character of certain credit agreements or types of transaction, these agreements or transactions should be partially or entirely excluded from the field of application of this Directive;