prop · GF03139 · 1992-01-01 00:00:00 — Motsvarande situation uppkommer om arbetstagarens fordran har ersatts av lönegarantin men det genom en invändning mot utdelningsförslaget framkommer att fordran saknar betalningsrätt i konkursen. Staten kan då inte heller få utdelning på grund av utbetald lönegaranti. 2.6 Reformerad utbetalning av garantibelopp 2.6.1 Utbetalning av garantibelopp Min bedömning: Utbetalning av ersättning enligt lönegarantin (garantibelopp) skall tillsvidare handhas av . bör länsstyrelserna befrias från denna arbetsuppgift. Utredarens bedömning: övervägde frågan om vilken myndighet som borde handha utbetalning av garantibelopp. Utredaren ansåg att tillsynsmyndighetens granskning av lönegarantiärendena skulle effektiviseras om myndigheten också hade hand om utbetalningen av garantimedel. Då kronofogdemyndigheterna saknade egen ekonomiadministration ansåg sig utredaren emellertid förhindrad att lämna förslag i denna del. Remissinstanserna: Utredarens överväganden beträffande utbetalningsmyndighet berördes i flera av remissyttrandena. Flertalet remissinstanser ansåg att utbetalningsfunktionen borde reformeras på det sätt utredaren hade förordat. Skälen för mitt förslag: Utbetalning av garantibelopp handhas av i det län dit konkursdomstolen hör. Vid utbetalningen fullgör arbetsgivarens skyldigheter när det gäller skatteavdrag och avdrag på grund av beslut om införsel eller utmätning i lön samt kontrolluppgift för inkomsttaxering. bevakar också att garantibeloppet inte överstiger det belopp som maximalt kan utgå enligt lönegarantilagen. Som jag redan har nämnt uttalade min företrädare kompletteringsproposition att uppgiften att betala ut lönegarantimedel borde föras över från länsstyrelserna till kronofogdemyndigheterna i samband med en översyn av lönegarantibestämmelserna. Även jag finner det naturligt att befria länsstyrelserna från denna arbetsuppgift. Skälet till detta är att länsstyrelserna i övrigt inte har någon anknytning till konkursförfarandet. Beträffande hur utbetalningsfunktionen bör ordnas för framtiden och tidpunkten för genomförandet av en sådan nyordning gör jag emellertid en annan bedömning. Jag har tidigare föreslagit att prövningen av lönegarantianspråk i konkurser utan bevakning skall flyttas från kronofogdemyndigheterna till förvaltarna. I det följande kommer jag att föreslå en renodling av utbetalningsmyndighetens uppgifter. Mot bakgrund av dessa förslag kommer utbetalningsfunktionen inte längre att ha en sådan anknytning till kronofogdemyndigheternas arbetsuppgifter i övrigt att en överföring av utbetalningsfunktionen till kronofogdemyndigheterna framstår som en självklar lösning. Man kan därför också överväga om det finns andra möjligheter som bättre tillgodoser intresset av en rationell utbetalningsorganisation. Lönegarantimedlen kommer att betalas ut, med postgiroutbetalningskort eller genom kontoinsättning, via postgirot eller den eller de andra utbetalningsvägar som kan komma i fråga för statliga betalningar. Det finns flera exempel på andra myndigheter som handhar utbetalning i stor skala av löner eller andra förmåner. Ett annat skäl som talar för att frågan om framtida utbetalningsmyndighet bör övervägas ytterligare är den utveckling som pågår vad gäller samverkan mellan flera kronofogdemyndigheter eller mellan kronofogdemyndigheter och andra myndigheter i fråga om administrativa stödfunktioner. Denna utveckling kan väntas leda till att endast vissa kronofogdemyndigheter själva kommer att svara för löpande personal- och ekonomiadministrativa funktioner. Frågan om framtida utbetalningsmyndighet för lönegarantimedel kräver alltså ytterligare utredning. Mot denna bakgrund framstår det som lämpligast att länsstyrelserna tills vidare får fortsätta att svara för denna uppgift. Mitt förslag: Arbetstagaren skall upplysa förvaltaren om inkomster som arbetstagaren har från en annan anställning, om dessa avser som hans fordran i konkursen. om en obligatorisk skyldighet för arbetstagare att före utbetalning av garantibelopp för uppsägningslön till lämna en försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden tas in i lönegarantilagen. Avräkning från uppsägningslön skall ske endast efter en underrättelse från en förvaltare eller, i konkurser utan bevakning, på grund av en förvaltares beslut. Utredarens förslag: Utredaren har föreslagit att prövning i avräkningsfrågor även i fortsättningen i första hand skall göras av utbetalningsmyndigheten. Om arbetstagaren är missnöjd med avräkningen skall utbetalningsmyndigheten underställa avräkningen förvaltarens bedömning. Förvaltaren skall, om arbetstagaren begär det, anmäla avräkningsfrågan till den tingsrätt som handlägger konkursen. Tingsrättens handläggning skall med vissa undantag följa reglerna för prövning av tvistiga fordringar i konkurs. Parter i målet är arbetstagaren och förvaltaren. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har ansett det som önskvärt att utbetalningsmyndighetens uppgifter tydliggörs. Så har bl.a. LO framhållit att det är viktigt att lagstiftningen gör en klar åtskillnad mellan den instans som prövar ett ärende i materiellt hänseende och den myndighet som har att ombesörja själva utbetalningen. Utredarens förslag har av vissa remissinstanser inte ansetts tillräckligt klarläggande på denna punkt. Skälen för mitt förslag: Enligt den ordning som gäller hör till utbetalningsmyndighetens åtgärder bl.a. att verkställa skatteavdrag samt avdrag på grund av ett beslut om införsel eller utmätning i lön. Myndigheten skall också göra avdrag för eventuell förskottsbetalning som har skett enligt 11 kap. 14 § konkurslagen (1987:672). Såsom jag har sagt åligger det vidare utbetalningsmyndigheten att iaktta att gränsen för maximiersättning enligt lönegarantilagen inte överskrids. Men utbetalningsmyndigheten skall dessutom iaktta vissa materiella bestämmelser. Jag tänker här närmast på reglerna i 12 § förmånsrättslagen (1970:979) om avräkning från uppsägningslön. Ersättning enligt lönegarantilagen kan utgå endast för en lönefordran som har förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen. Om arbetstagaren inte behöver utföra arbete för konkursgäldenären gäller förmånsrätten endast sådan lönefordran som överstiger vad arbetstagaren fordran avser har förvärvat i en annan anställning eller uppenbarligen borde ha kunnat förvärva i en anställning som han skäligen borde ha godtagit. Med samtidig inkomst från en annan anställning jämställs utbildningsbidrag som utgår av statsmedel vid arbetsmarknadsutbildning, om bidraget avser som lönefordran och arbetstagaren har blivit berättigad till bidraget efter uppsägningen. Ett beslut om lönegaranti avser vanligtvis arbetstagarens totala lönefordran mot konkursgäldenären/arbetsgivaren, dvs. Enligt den ordning som gäller är arbetstagaren inte skyldig att upplysa förvaltaren om eventuella inkomster från en ny anställning. Det är också så att i konkurser utan bevakning har kronofogdemyndigheten oftast fattat sitt beslut i lönegarantiärendet före frågan om avräkning uppkommer. Skyldigheten att iaktta begränsningen i förmånsrätten för uppsägningslön har därför ankommit på utbetalningsmyndigheten, dvs. För att kunna fullgöra denna skyldighet har länsstyrelserna enligt 15 § lönegarantikungörelsen (1970:745) möjlighet att som villkor för utbetalning av garantibelopp avseende uppsägningslön föreskriva att arbetstagaren skall avge en försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden . Framkommer det att en arbetstagare har inkomst från en annan anställning som han begär ersättning från lönegarantin avseende uppsägningslön skall göra en avräkning från garantibeloppet. Om arbetstagaren är missnöjd med ställningstagande kan arbetstagaren enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer överklaga avräkningsbeslutet till regeringen. Enligt en undersökning som utredaren hade företagit förekom -- 1984 sammanlagt sju överklaganden till regeringen avseende avräkningsbeslut. Antalet överklaganden har ökat och uppgår nu till tre-fyra . Antalet fall då avräkning har företagits är naturligtvis betydligt större. Ett ställningstagande i frågan om en fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt blir också bestämmande för om fordran kan ersättas av lönegarantin. Ett sådant beslut innebär därför ett materiellt avgörande av lönegarantifrågan avseende uppsägningslönen. Regeringen har ansett att i sin egenskap av utbetalningsmyndighet inte är behörig att pröva om en viss fordran omfattas av lönegarantin. Länsstyrelsernas beslut i avräkningsfrågan har därför regelmässigt upphävts och ärendet visats åter till för en ny behandling. Enligt uppgift som jag har fått från i söker handlägga avräkningsfrågorna i samråd med arbetstagaren. I vissa fall har vänt sig till kronofogdemyndigheten för att få råd. Det är naturligtvis otillfredställande att förfarandet avseende hur eventuell avräkning från uppsägningslön skall gå till inte är formellt reglerat. Utredaren har föreslagit att beslut i avräkningsfrågor även i fortsättningen i första hand skall fattas av utbetalningsmyndigheten men att det förs in en möjlighet för arbetstagaren att få frågan prövad i en process motsvarande den för tvistiga fordringar i konkurs. Såsom regeringen har konstaterat i sina beslut i de ärenden som har överklagats bör ett materiellt ställningstagande i lönegarantifrågan emellertid göras av annan än utbetalningsmyndigheten. Enligt min mening är den mest näraliggande lösningen att den som har fattat det ursprungliga lönegarantibeslutet också beslutar om eventuell avräkning. Jag har tidigare föreslagit att förvaltare skall fatta beslut i lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning. Han bör därför i sådana konkurser också besluta i frågor om avräkning. I konkurser med bevakning utbetalas garantibelopp efter en underrättelse från förvaltaren. I dessa konkurser bör avräkning därför ske endast på grund av sådan underrättelse. När det gäller avräkning från uppsägningslön finns emellertid ytterligare en uppgift att lösa. Denna berör frågan hur en förvaltare skall få kännedom om huruvida en arbetstagare uppbär sådana inkomster från en annan anställning att hans förmånsrätt för uppsägningslön påverkas. Som jag har nämnt har arbetstagaren ingen skyldighet att upplysa förvaltaren om eventuella inkomster från en annan anställning. Arbetstagaren skall visserligen till sända in en försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden . Denna skyldighet är emellertid inte obligatorisk. saknar också möjligheter att i varje enskild fall kontrollera uppgifterna. Jag är övertygad om att de uppgifter arbetstagarna lämnar till om sina anställnings- och avlöningsförhållanden i allmänhet är riktiga. Det är emellertid viktigt att så långt det är möjligt minska riskerna för missbruk av lönegarantin. Ett sådant missbruk kan bl.a. ta sig den formen att arbetstagaren uppbär inkomst från en annan anställning som han erhåller ersättning från lönegarantin. För att komma till rätta med bl.a. sådana former av missbruk av lönegarantin föreslår jag att det i lönegarantilagen förs in en föreskrift om skyldighet för arbetstagaren att upplysa förvaltaren om förhållanden som kan medföra avräkning i garantibelopp för hans uppsägningslön. Denna upplysningsskyldighet bör avse inkomst från en annan anställning och om arbetstagaren mottar sådant utbildningsbidrag som enligt 12 § förmånsrättslagen (1970:979) skall jämställas med inkomst från en annan anställning. En arbetstagare som underlåter att fullgöra den föreslagna upplysningsskyldigheten kommer att riskera att enligt reglerna om återkrav få betala tillbaka en del av vad han mottagit från lönegarantin. Jag föreslår också att det i lönegarantilagen förs in en föreskrift om att inte får betala ut garantibelopp för uppsägningslön innan arbetstagaren har lämnat en försäkran på heder och samvete om sina anställnings- och avlöningsförhållanden . Som jag har redogjort för har länsstyrelserna enligt 15 § lönegarantikungörelsen (1970:745) möjlighet att begära att arbetstagaren skall lämna en sådan försäkran. Jag anser att denna föreskrift bör göras obligatorisk så att en sådan försäkran alltid skall lämnas av arbetstagaren innan han kan få utbetalning av garantibelopp för uppsägningslön. Anser att uppgifterna i en försäkran som arbetstagaren har lämnat om sina anställnings- och avlöningsförhållanden kan påverka arbetstagarens förmånsrätt för uppsägningslön bör kopia av försäkran sändas till förvaltaren. När en förvaltare i en konkurs utan bevakning får kännedom om ett förhållande som påverkar frågan till vilken del en arbetstagares fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt bör han pröva om sitt tidigare beslut i lönegarantiärendet. I konkurser med bevakning bör förvaltaren i motsvarande situation sända en ny underrättelse till . Kännedom om förhållanden som kan påverka förmånsrätten för uppsägningslön kan förvaltare få från arbetstagaren i enlighet med mitt förslag om arbetstagarens upplysningsskyldighet och från genom att han får en kopia av den obligatoriska försäkran jag föreslår att arbetstagaren alltid skall lämna om sina anställnings- och avlöningsförhållanden . Förvaltaren kan emellertid få kännedom om sådana förhållanden även på annat sätt. Förvaltaren har ofta täta kontakter med arbetstagarna och konkursgäldenären. Han får också i allmänhet snabbt reda på om en arbetstagare arbetar hos en annan arbetsgivare . Förvaltaren har därför betydligt bättre möjligheter att kontrollera arbetstagarens uppgifter än vad har enligt de nuvarande reglerna. Med hänsyn till lönegarantins sociala syfte bör en omprövning av ett beslut om en arbetstagares fordran på uppsägningslön omfattas av förmånsrätt endast avse fordran som ännu inte har ersatts genom att garantibelopp har betalats ut till arbetstagaren. På samma sätt bör den underrättelse som förvaltaren i en konkurs med bevakning skall sända till i en motsvarande situation endast avse fordran på uppsägningslön för vilken garantibelopp ännu inte har betalats ut. När det gäller konkurser utan bevakning bör vid missnöje med det beslut förvaltaren meddelar efter omprövningen gälla samma regler som vid missnöje med förvaltares lönegarantibeslut i allmänhet. Detta är naturligt redan av det skälet att förvaltarens beslut i fråga om förmånsrätten och därmed lönegarantin för uppsägningslön innefattar ett materiellt ställningstagande på samma sätt som hans första beslut i lönegarantiärendet. I konkurser med bevakning innebär förvaltarens underrättelse till om att en arbetstagares fordran på uppsägningslön inte längre omfattas av förmånsrätt att fordran enligt förvaltarens bedömning är klar. Förvaltaren behöver därför inte heller bevaka fordran i den delen. För båda konkursformerna kommer de regler jag här har föreslagit att medföra att avräkningsfrågor som handläggs av kommer att avgöras i samma ordning som lönegarantifrågorna i allmänhet. Detta innebär en förbättring för arbetstagarna som kan få frågor om avräkning från uppsägningslön bedömda i ett rättsligt förfarande. Förslaget innebär också en renodling av utbetalningsfunktionen genom att den myndighet som skall betala ut garantibeloppet inte längre skall fatta beslut i frågor som innebär en materiell bedömning av lönegarantiärendet. Jag vill i detta sammanhang ta upp en näraliggande fråga som utredaren har lyft fram. Enligt utredaren förekommer det inte så sällan att har ombesörjt utbetalning av garantibelopp först efter att myndigheten har företagit en egen granskning av om arbetstagaren är berättigad till beloppet. Denna granskning har då syftat på annat än ovan behandlade avräkningsfrågor. Dessa förhållanden har också påtalats i LO:s remissyttrande. I yttrandet understryks att det är av stor betydelse att lagstiftningen undanröjer varje tveksamhet avseende utbetalningsmyndighetens behörighet. Enligt utredarens mening bör utbetalningsmyndigheten inte ha en tillsynsfunktion i lönegarantifrågor. Jag delar denna uppfattning. Enligt de regler som jag här har föreslagit skall utbetalningsmyndigheten endast handha de administrativa uppgifterna i samband med utbetalningen. Till dessa hör framför allt att verkställa skatteavdrag och avdrag på grund av beslut om införsel eller utmätning i lön. Jag vill gärna understryka att materiella frågor, dvs. frågor som avser om en arbetstagare är berättigad till garantibelopp, inte skall avgöras av den myndighet som betalar ut garantimedlen utan hanteras i den särskilda ordning som är föreskriven för sådana frågor. 2.7 Rättegångskostnader m.m. Mitt förslag: Enligt den ordning jag har föreslagit för prövning av tvistiga lönegarantiärenden och för tvistiga avräkningsfrågor i konkurser utan bevakning kommer domstolsprocessen att föras mellan arbetstagaren och staten. I ett sådant mål får förordnas att vardera parten skall stå för sina rättegångskostnader även om arbetstagaren förlorar målet. Utredarens förslag: Utredaren föreslog att s.k. ''''''''tveksamma'''''''' lönegarantifall och tvistiga avräkningsfall skall avgöras i en jävsprocess mellan arbetstagaren och förvaltaren. Han föreslog vidare att i konkurslagen tas in en regel som medger att rättegångskostnaderna kvittas om en lönegarantifordran åberopas i en jävsprocess. Remissinstanserna: De remissinstanser som har uttalat sig i frågan har ställt sig negativa till att konkursboet till följd av förvaltarens ställning som part i en process om lönegaranti skulle komma att drabbas av rättegångskostnader. De har varit positiva till att en kvittningsregel införs. Skälen för mitt förslag: Mina förslag avseende prövning av tvistiga lönegarantifrågor och avräkningsfrågor i konkurser utan bevakning innebär att en arbetstagare som är missnöjd med förvaltarens beslut kan väcka talan mot staten vid den tingsrätt som handlägger konkursen. Arbetstagaren skall naturligtvis, i enlighet med vad som gäller om en arbetstagare besvärar sig över kronofogdemyndighetens beslut till hovrätten, ha möjlighet att erhålla allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). I besvärsmålen i hovrätten har statens talan förts av . Staten har i dessa mål inte brukat begära ersättning för rättegångskostnader. Jag har föreslagit att statens talan i tvistiga lönegarantifrågor skall föras av tillsynsmyndigheten. Enligt min mening bör emellertid den huvudregeln gälla även i fortsättningen att staten inte begär någon kostnadsersättning. Detta innebär att arbetstagaren i normalfall endast riskerar sina egna rättegångskostnader om han skulle förlora målet. Vinner han processen har han rätt till ersättning för sina rättegångskostnader enligt vad som gäller i tvistemål i allmänhet. Det kan emellertid förekomma att konkursboet eller annan deltar i rättegången på statens sida. Enligt min mening skall en arbetstagare i allmänhet inte behöva riskera att få ersätta rättegångskostnader på grund av en tvist om lönegaranti. Jag föreslår därför att i mål om lönegaranti, oavsett om det är arbetstagaren eller staten som för talan, skall kunna förordnas om kvittning av kostnaderna även om arbetstagaren har förlorat målet. Den föreslagna regeln utesluter dock inte att arbetstagaren kan få ersätta t.ex. ett konkursbos rättegångskostnader i ett fall där boet deltar i rättegången på statens sida och rättens avgörande innebär att arbetstagaren har försökt att missbruka lönegarantin. Jag vill i detta sammanhang ta upp även frågan om förvaltararvodet. Mina förslag innebär för konkurser utan bevakning att förvaltaren skall fatta ett beslut i lönegarantifrågan. I de fall avräkning på grund av inkomst från en annan anställning skall företas från uppsägningslön kommer förvaltaren också att behöva ompröva sitt tidigare beslut. Jämfört med dagens ordning innebär detta ett visst merarbete. Visserligen skall förvaltaren enligt de regler som gäller underrätta kronofogdemyndigheten om sådana fordringar som garantin kan antas omfatta. Detta innebär att förvaltaren måste sätta sig in i varje arbetstagares anställnings- och avlöningsförhållanden. För att kunna fullgöra uppgiften måste han därför ta reda på vilka lönekrav arbetstagarna har mot konkursgäldenären vid konkursutbrottet, vilka löneförmåner som skall gälla för arbetstagarna i fortsättningen och hur lång uppsägningstid envar av dem är berättigad till. Såsom har framgått av vad jag har sagt är det också dessa uppgifter som ligger till grund för ett beslut i ett lönegarantiärende. Hos kronofogdemyndigheterna i flertalet län har man därför genom förmedling av tillsynsmyndigheten överenskommit med förvaltarna att myndigheterna fattar beslut i lönegarantiärenden på det material som inkommer från förvaltarna, utan att företa någon ytterligare egen undersökning. Förvaltarnas räkningar på arvode har därför i dessa län innefattat arvode för anskaffandet av underlag för lönegarantibesluten. Emellertid praktiseras detta system inte på samtliga kronofogdemyndigheter. Underlaget från förvaltarna till kronofogdemyndigheterna kan därför i vissa fall ha varit bristfälligare och förutsatt att myndigheten företar en egen utredning enligt de regler som gäller . Det kan för övrigt inte uteslutas att förvaltarnas underlag till kronofogdemyndigheterna i viss mån har präglats av det förhållandet att utredningsskyldigheten enligt nuvarande regler ligger på kronofogdemyndigheterna. Dessa omständigheter kan medföra, om mina förslag genomförs, att förvaltarna kommer att behöva lägga ner något mer arbete på lönegarantifrågor än . Mot bakgrund av att en stor del av detta arbete utförs av förvaltarna bör de uppgifter som tillkommer genom mina förslag emellertid inte medföra några mer betydande höjningar av förvaltararvodena. Detta gäller särskilt de län där kronofogdemyndigheterna fattar beslut i lönegarantifrågor på det material som förvaltarna tillhandahåller. Förvaltarnas arbete med lönegarantifrågor ersätts som en del av arvodet för förvaltaruppdraget som helhet. De ytterligare uppgifter avseende lönegarantin som genom mina förslag läggs på förvaltarna bör enligt min mening ersättas på samma sätt. Varken omfattningen eller arten av de nytillkomna uppgifterna motiverar en annan bedömning. Att sätta sig in i arbetstagarnas anställnings- och avlöningsvillkor ingår i förvaltarens uppgifter redan till följd av hans uppdrag att utreda boet. Lönegarantifrågorna har enligt min mening ett så nära samband med förvaltarnas allmänna uppgifter vid boets utredning och avveckling att det saknas anledning att överväga att ersätta arvodet som avser arbete med lönegarantin i någon annan ordning. Mina förslag innebär organisatoriska förändringar både för kronofogdemyndigheterna och länsstyrelserna. När det gäller kronofogdemyndigheterna medför förslaget att förvaltare skall fatta beslut i lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning att de resurser som används för prövning av lönegarantianspråk kan avvecklas. medför den skärpning av tillsynsmyndighetens kontroll av lönegarantihanteringen som följer av att myndigheten skall ha partställning i mål om lönegaranti behov av viss resursförstärkning hos dessa myndigheter. De resursfrågor som reformen aktualiserar får tas upp i ett senare sammanhang. Jag bedömer att de föreslagna reformerna inte kommer att medföra några ökade kostnader för domstolsväsendet. Visserligen innebär förslagen att ett skriftligt förfarande i hovrätten ersätts av ett muntligt förfarande i tingsrätten. Detta kan naturligtvis innebära en viss ökning av kostnaderna i det enskilda fallet. Min bedömning är emellertid att denna kostnadsökning kommer att vägas upp av att antalet lönegarantimål kommer att minska med den av mig föreslagna ordningen för prövning av lönegarantifrågor i konkurser utan bevakning. 2.9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser De förslag som jag har lagt fram innebär vissa administrativa förändringar både hos kronofogdemyndigheterna och länsstyrelserna. Förslagen medför också att förvaltarna tillförs nya uppgifter i handhavandet av lönegarantifrågor. De förändringar som krävs är dock inte större än att förslagen bör kunna träda i kraft .