prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna i utsökningsbalken är, med de begränsningar som följer av artikel 39, med andra ord fullt ut tillämpliga sedan den utländska domen förklarats vara verkställbar i . Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. I första punkten anges inledningsvis att förfarandet i detta skede skall vara kontradiktoriskt vilket innebär att sökanden skall beredas tillfälle att yttra sig över de skäl gäldenären anfört till stöd för sitt ändringsyrkande och att domstolen skall pröva frågan om verkställighet på grundval av omständigheter som åberopats och kunnat bemötas av parterna, och inte, som i det första stadiet, enbart på grundval av de handlingar och uppgifter sökanden har lämnat. I artikelns första punkt anges vidare vilka domstolar som prövar frågan om verkställighet i detta andra skede (se vid avsnitt 2.4.3; beträffande och se vid artikel 31 andra stycket och vid artikel 32). För anges här som således har att pröva verkställighetsfrågan såväl i det första som i det andra skedet. Hovrätten får därmed en roll motsvarande den som tingsrätt har efter det att svaranden ansökt om återvinning av tredskodom. Till skillnad från vad som gäller vid det inledande förfarandet -- då prövningen skall göras av ensamdomare -- skall hovrätten i detta skede pröva frågan i vanlig sammansättning (4 och 5 §§ propositionens lagförslag 1). Av andra punkten framgår att det beslut som har meddelats i andra skedet kan överklagas. Bestämmelserna är tillämpliga antingen för sökanden eller för gäldenären, beroende på om omprövningen har mynnat ut i att verkställighet medges eller avslås. För de ursprungliga sex EG-staterna gäller att överprövningen i högsta instans är begränsad till att avse rättsfrågor. För och , som inte har denna begränsning, följer en motsvarande begränsning av artikelns formulering, ''''''''som avser en rättsfråga''''''''. I gäller att tillstånd från justitieministern erfordras vid ett överklagande till h jesteret. Detta accepterades i Brysselkonventionen (liksom i ), eftersom det kan sägas utgöra ett slags motsvarighet till de prövningstillståndsförfaranden som tillämpas i andra länder och man från dansk sida förklarat att justitieministern kan se till att tillstånd ges endast i de fall en rättsfråga kräver ytterligare belysning (Schlosser p. För , liksom för övriga nordiska EFTA-länder, anges här högsta domstolen. Prövningen i högsta domstolen bör vara beroende av att prövningstillstånd har beviljats (jfr avsnitt 3.2.2). I artikel 37.2 föreskrivs inte -- såsom i artikel 36 -- den tid inom vilken överklagandet i sista instans skall göras. Nationella regler blir således tillämpliga på denna fråga (jfr 5 § i propositionens lagförslag 1 och specialmotiveringen till denna). Bestämmelserna i andra punkten är enligt ett avgörande av tillämpliga endast på avgörandet i sak (''''''''the judgment given on the appeal''''''''); bestämmelsen medger inte överklagande av interimistiska beslut eller andra handläggningsbeslut som meddelas av domstolen under handläggningen i det andra skedet (Brennero mot Wendel). I artikel 38 finns regler om vilandeförklaring av ärendets handläggning i det andra skedet -- dvs. sedan gäldenären begärt omprövning av ett beslut som medger verkställighet -- om domen inte har vunnit laga kraft i urprungsstaten. Bestämmelsen är tillämplig endast i de fall den utländska domen får verkställas i urprungsstaten utan hinder av att den inte vunnit laga kraft (jfr artikel 31). En förutsättning är att klaganden begär vilandeförklaring. Bestämmelsen är fakultativ. En liknande reglering som gäller vid erkännande finns i artikel 30. Om tiden för överklagande inte har löpt ut kan domstolen bestämma inom vilken tid en sådan talan skall föras och därigenom begränsa den tid målet skall vila. I stället för att förklara ärendet vilande kan domstolen avgöra verkställighetsfrågan och enligt tredje stycket göra verkställigheten beroende av att sökanden ställer säkerhet för att skydda gäldenären för den händelse domen sedermera ändras i ursprungsstaten. Bestämmelsen gäller, liksom bestämmelsen i första stycket, endast i de fall då domen får verkställas i ursprungsstaten utan hinder av att den inte vunnit laga kraft. Av praxis (Brennero mot Wendel) följer att domstolen får kräva att säkerhet ställs endast i samband med att den avgör ärendet i sak. Reglerna om ställande av säkerhet harmonierar med vad som gäller i när domstol förordnar om att domen får verkställas utan hinder av att den inte vunnit laga kraft (17 kap. 14 § första stycket RB). Angående de särskilda bestämmelserna för domar meddelade i och i andra stycket, se vid artikel 30 ovan. Syftet bakom denna artikel är att se till att det på verkställighetsstadiet -- där ju de nationella verkställighetsreglerna skall tillämpas -- föreligger en balans mellan å ena sidan sökandens intressen och behov av en snabb verkställighet för att förhindra att gäldenären undanskaffar egendom och å andra sidan gäldenärens behov och intressen. Av första stycket framgår att ett beslut om verkställighet som meddelats vid den inledande prövningen enligt artikel 32 inte innebär att det utländska avgörandet utan vidare blir fullt verkställbart. För full verkställbarhet krävs antingen att den i artikel 36 angivna klagofristen har löpt ut utan att gäldenären har utnyttjat sin klagorätt eller att det utländska avgörandet har förklarats verkställbart vid en omprövning av beslutet från den inledande prövningen. Innan det utländska avgörandet är fullt verkställbart får bara säkerhetsåtgärder vidtas mot gäldenärens egendom. I andra stycket har uttryckligen angivits att ett avgörande som medger verkställighet medför att sådana säkerhetsåtgärder får vidtas. Rätten att utverka säkerhetsåtgärder är automatisk, dvs. uppstår i och med domstolens beslut om att domen är verkställbar. Nationella regler som föreskriver att sökanden måste visa att det föreligger behov av säkerhetsåtgärder etc. får således inte tillämpas (Jenard s. 52). Det blir heller inte aktuellt att ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten. har slagit fast att sökanden under den i artikeln angivna tiden har rätt att erhålla säkerhetsåtgärder sedan domen har förklarats vara verkställbar och att han inte skall vara skyldig att utverka någon form av tillstånd för detta (målet Capelloni mot Pelkmans). Nationella verkställighetsregler, dvs. utsökningsbalken för del, är tillämpliga på verkställigheten som sådan (Schlosser p. 221; se också vid artikel 31 och rättsfall anmärkt vid artikel 36). I de olika konventionsstaterna är det ömsom exekvaturdomstolen, ömsom annan domstol eller särskilda myndigheter som sköter själva verkställigheten. De säkerhetsåtgärder som enligt förevarande artikel kan komma i fråga är de som står till förfogande enligt den nationella verkställighetslagstiftningen. Artikeln föranleder för vidkommande särskilda bestämmelser. Denna fråga har behandlats i avsnitt 3.3.2 (jfr 7 § i propositionens lagförslag 1). Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. Av första punkten framgår att sökanden kan söka ändring om ansökan om verkställighet avslås i det första skedet. Konventionen reglerar inte den tid inom vilken sådan begäran skall framställas eller formerna i övrigt för hur detta skall gå till. Det blir alltså en fråga som får lösas i enlighet med nationell rätt (Jenard s. 53; jfr. 4 § i propositionens lagförslag 1). I detta skede skall förfarandet vara kontradiktoriskt, dvs. domstolen måste höra gäldenären. Detta framgår uttryckligen av den andra punkten. Formerna för motpartens hörande regleras av nationell rätt (Jenard samma sida). Domstolen får inte pröva verkställighetsfrågan om gäldenären inte verkligen har fått tillfälle att yttra sig. Skälet för detta är att gäldenären annars skulle riskera att inte få sina invändningar prövade alls. Den rätt han har att överklaga ett bifallande beslut enligt artikel 41 är ju begränsad såtillvida att det i sista instans endast är fråga om kassationsförfaranden alternativt en prövning som är begränsad till rättsfrågor eller som, i de nordiska länderna, förutsätter prövningstillstånd (jfr härom också vid artikel 37.2). Av detta skäl föreskrivs uttryckligen i punkten 2 i förevarande artikel att bestämmelserna i artikel 20 andra och tredje styckena skall tillämpas om gäldenären inte hör av sig, dvs. samma regler som är uppställda till skydd för svaranden under själva rättegången. Av praxis framgår att skyldigheten att höra gäldenären föreligger även i det fallet då ansökan avslagits på den grunden att sökanden inte givit in handlingarna i ärendet i rätt tid. Skyldigheten att höra gäldenären gäller således under det andra stadiet, oavsett om det skett någon prövning i sak under det första stadiet eller inte (målet 178/83, P mot K; jfr kommentaren vid artikel 34). I förevarande artikel anges genom en uppräkning de domstolar som i resp. konventionsstat skall pröva verkställighetsfrågan i detta andra skede. För del anges här , som alltså skall pröva verkställighetsfrågan i såväl det första som det andra skedet. Detta gäller både när omprövningen har initierats av gäldenären enligt bestämmelserna i artikel 37.1 och när den initierats av sökanden enligt förevarande artikel (jfr avsnitt 3.2.2). Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. Den behandlar exekvaturprövningen i sista instans och utgör en motsvarighet till artikel 37.2. Sistnämnda artikel handlar om prövningen i sista instans i de fall prövningen i andra instans inititierats av gäldenären -- dvs. när den första prövningen ledde till bifall -- medan förevarande artikel handlar om prövningen i sista instans i det fall prövningen i andra instans initierats av sökanden, dvs. när ansökan avslogs i första instans. I fråga om artikelns närmare innehåll hänvisas till kommentarerna vid artikel 37.2. Enligt denna artikel kan partiell verkställighet medges i det fall domen inte kan verkställas i sin helhet. Det kan handla om att domen omfattar flera käromål och att verkställighet -- exempelvis av ordre public-skäl -- inte kan beviljas såvitt gäller viss del av domen medan domen i övrigt uppfyller villkoren. Det kan också vara så att sökanden inte önskar annat än partiell verkställighet, exempelvis på den grunden att gäldenären delvis har fullgjort sina skyldigheter. I denna artikel finns en särskild regel om verkställighet av utdömt vite (''''''''periodic payment by way of a penalty'''''''', ''''''''condamnant à une astreinte'''''''', ''''''''tvangsb de''''''''). Det handlar här om domar vari gäldenären förpliktas att betala en summa pengar för han är i dröjsmål med att uppfylla en viss förpliktelse (Jenard s. 54). Bakgrunden till bestämmelsen är det, särskilt i använda, system där gäldenären i en dom förpliktas att fullgöra något vid äventyr av vite (''''''''astreint''''''''). Om åläggandet inte följs, döms vitet ut genom en ny dom varvid beloppet oftast är lägre än det som ursprungligen förelades. I andra länder är beloppet redan bestämt i den ursprungliga domen (Schlosser p. Av bestämmelsen i förevarande artikel framgår att det endast är det slutligen fastställda vitesbeloppet som är verkställbart i andra konventionsstater. I fråga om svenska avgöranden gäller således att ett föreläggande om löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om viten inte är verkställbart i andra konventionsstater. Däremot är ett avgörande varigenom ett vite utdömts verkställbart. Även denna artikel förutan skulle resultatet ha blivit detsamma eftersom ett föreläggande om löpande vite inte är verkställbart i (jfr kravet i artikel 31 om att avgörandet skall vara verkställbart i ursprungsstaten). Denna artikel innehåller bestämmelser om rättshjälpsförmåner m.m. Av artikelns första stycke framgår att sökanden skall vara berättigad till rättshjälp eller fri rättegång enligt verkställighetsstatens lagstiftning eller i största möjliga utsträckning vara befriad från kostnader och avgifter för exekvaturförfarandet i verkställighetsstaten om han i ursprungsstaten haft motsvarande förmåner. Förmånerna skall utgå utan någon särskild prövning. Om sökanden haft dessa förmåner i rättegångsstaten och ger in handlingar som utvisar detta (se artikel 47.2) skall han automatiskt vara berättigad till motsvarande förmåner enligt verkställighetsstatens lagstiftning. Förmånerna gäller dock, såsom framgår av artikeln, endast vid det förfarande som regleras i artiklarna 32-35, dvs. under enpartsförfarandet i det första skedet. Förmånerna gäller således inte under den eventuellt efterföljande kontradiktoriska överprövningen i det andra och tredje skedet. Inte heller gäller förmånerna under verkställigheten som sådan, dvs. vid förfarandet inför kronofogdemyndigheten. Frågan om hur bestämmelserna förhåller sig till svensk rätt och skall tillämpas i har redovisats i avsnitt 3.3.4. I andra stycket finns en särskild regel som hänger samman med att förfarandet vid de danska och isländska administrativa myndigheter som handlägger frågor om underhållsbidrag (jfr artikel Va i Protokoll Nr 1) är fritt från avgift; det är med andra ord aldrig aktuellt att bevilja rättshjälpsförmåner. Bestämmelsen har tillkommit för att se till att den som i andra konventionsstater begär verkställlighet av ett danskt eller isländskt underhållsavgörande inte kommer i ett sämre läge i detta hänseende än vad som gäller i fråga om underhållsavgöranden från andra konventionsstater. I denna artikel finns bestämmelser om att säkerhet, borgen, deposition och liknande inte får krävas på ett diskriminerande sätt av den som söker verkställighet av en dom som har meddelats i någon av de andra konventionsstaterna. Så länge reglerna om säkerhet m.m. gäller lika för alla, oavsett nationalitet, är de således acceptabla. Avsnitt 3 Gemensamma bestämmelser I denna artikel finns bestämmelser om vilka handlingar sökanden skall ge in när erkännande eller verkställighet begärs av en utländsk dom i annan konventionsstat. Ytterligare föreskrifter, som dock endast gäller när verkställighet begärs, finns i artikel 47. Jfr artikel 33 tredje stycket. De villkor som är nödvändiga för att fastställa om en dom är äkta (första punkten) följer av ursprungsstatens lag. Föreskriften i andra punkten visar på vikten av att bevara bevis om delgivning i de fall mål eller ärende avgjorts i svarandens utevaro (jfr avsnitt 3.3.7). I artikel 48 finns särskilda bestämmelser om hur man skall förfara i verkställighetsstaten om bevis om delgivning inte ges in. Att legalisering eller liknande förfarande inte får krävas i fråga om de handlingar som avses i denna artikel framgår av artikel 49. Jfr artikel 46. Också artikel 47 innehåller bestämmelser om vilka handlingar den som begär verkställighet skall ge in. Artikeln är inte aktuell när endast erkännande begärs eftersom det inte krävs något särskilt förfarande för detta. Enligt första punkten skall sökanden ge in handlingar som utvisar att domen är verkställbar i ursprungsstaten (jfr kommentarerna till artikel 31). Föreskriften nödvändigtvis att ett särskilt intyg härom behöver inges. Det kan i vissa fall framgå direkt av den utländska domen (jfr en svensk dom vari enligt 17 kap. 14 § RB föreskrivits att den får verkställas utan hinder av att den inte vunnit laga kraft). Vissa typer av domar är också enligt uttryckliga författningsbestämmelser direkt verkställbara. I andra fall kan dock frågan om domens verkställbarhet i ursprungsstaten vara beroende av en jämförelse mellan tidpunkten för domens meddelande, dess delgivning och överklagandefristen (Jenard s. 55). I första punkten finns vidare ett krav på att den utländska domen har delgivits gäldenären. Denna bestämmelse har tillkommit på grund av att domar i vissa stater kan verkställas oberoende av om de delgivits eller inte. Vid internationell verkställighet bör gäldenären bevisligen känna till domen och dessutom ges en chans att fullgöra den frivilligt (jfr Jenard s. 55). Beträffande andra punkten, se artikel 44. I artikel 48 finns särskilda bestämmelser om hur man skall förfara i verkställighetsstaten om bevis om rättshjälp eller fri rättegång inte har givits in. Att legalisering eller liknande förfarande inte får krävas i fråga om de handlingar som avses i denna artikel framgår av artikel 49. Bestämmelserna i denna artikel syftar till att undvika onödig formalism. Artikelns första stycke tar sikte på delgivningsbevis och bevis om att rättshälp eller fri rättegång har beviljats. Om dessa bevis inte har givits in kan domstolen i verkställighetsstaten således bestämma den tid inom vilken de skall företes, godta likvärdiga handlingar eller helt enkelt befria sökanden från skydigheten att ge in dem. En situation när det kan bli aktuellt att dispensera från kravet att inge ett delgivningsbevis är att detta har förstörts i ursprungsstaten och domstolen i verkställighetsstaten finner att den har tillräcklig bevisning om delgivning på annat sätt. Enligt andra stycket räcker det att översättning av handlingarna är bestyrkt av en person som är behörig därtill i någon av konventionsstaterna. Också denna bestämmelse syftar till att undvika formalism. Ev. krav på översättning framgår inte av konventionen utan följer av verkställighetsstatens lagstiftning (se vid artikel 33). Legaliseringsåtgärder och andra liknande förfaranden får enligt artikel 49 inte krävas i fråga om de handlingar som skall ges in enligt artiklarna 46 och 47. Detsamma gäller för fullmakt om sökanden utser annan att begära verkställighet för hans räkning. Bestämmelsen saknar betydelse vid verkställighet i eftersom inga sådana krav ställs enligt svensk rätt. Bestämmelsen får däremot betydelse vid ansökan om verkställighet i vissa andra konventionsstater. Av bestämmelsen följer att inte ens ett sådant certifikat som föreskrivs om avskaffande av krav på legalisering (som inte har tillträtt) får krävas. Avdelning IV Officiella handlingar (actes authentiques) och inför domstol ingångna förlikningar Enligt artikel 50 skall s.k. officiella handlingar (actes authentiques) verkställas i andra konventionstater. Med en officiell handling avses en exekutionstitel som har tillkommit utan medverkan av domstol. Den har en viss officiell karaktär genom att den antingen har upprättats av eller inför myndighet eller offentlig funktionär eller genom att dess äkthet har fastställts av en myndighet eller offentlig funktionär. Äkthetsbeviset skall hänföra sig till handlingen som sådan och inte vara begränsat till att avse exempelvis parternas underskrifter (Jenard/p. En förutsättning för verkställighet i andra konventionsstater är att den officiella handlingen är verkställbar i ursprungsstaten och att den ingivna handlingen uppfyller de villkor som är nödvändiga för att den skall kunna godtas som en sådan i ursprungsstaten. Endast officiella handlingar som sakligt sett faller inom konventionens tillämpningsområde (artikel 1) omfattas. Genom en hänvisning i artikeln till artikel 31 och följande artiklar och till konventionens Avdelning III, Avsnitt 3 följer att förfarandet vid verkställighet av en officiell handling är detsamma som vid verkställighet av dom. Av artikeln följer vidare att åtagandet begränsar sig till verkställighet. Det innebär att officiella handlingar inte skall erkännas och att de med andra ord inte utgör hinder mot en rättegång om samma sak i verkställighetsstaten. Officiella handlingar är relativt främmande för svensk rätt. Skriftliga bevittnade förbindelser angående underhållsbidrag godtas dock som exekutionstitel i (3 kap. 19 § UB). Om en sådan har godkänts av socialnämnden (jfr 7 kap. 7 § andra stycket ) torde de omfattas av artikel 50. Utländska officiella handlingar har också redan godtagits för verkställighet på underhållsområdet (3 § andra stycket lagen 1976:108 om erkännande och verkställighet av utländskt avgörande angående underhållsskyldighet). Danskt ''''''''udenretligt forlig'''''''' har likaså godtagits i begränsad utsträckning (5 § andra punkten och 10 § andra stycket lagen 1977:595 om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område). Ett udenretligt forlig uppfyller dock inte de villkor som uppställs i artikel 50 eftersom det inte har upprättats av eller inför myndighet eller offentlig funktionär. I den mån verkställighet begärs av ett sådant i skall verkställigheten således också i fortsättningen ske enligt bestämmelserna nordiska lag och inte enligt . Av samma skäl faller inte heller norska exigibla skuldebrev under artikel 50. Sådana har inte kunnat verkställas i enligt den nordiska lagstiftningen. Dessa frågor har behandlats närmare i avnitt 3.3.6, vari föreslås att den nordiska verkställighetslagen skall omfatta bl.a. också dessa skuldebrev. Förlikningar som har ingåtts inför domstol jämställs enligt bestämmelserna i artikel 51 med officiella handlingar och skall således verkställas på samma sätt om de är verkställbara i den stat där förlikningen ingicks. Inte heller i fråga om förlikningar finns det något åtagande att erkänna (jfr vid artikel 50). Om verkställighet strider mot grunderna för rättsordningen i verkställighetsstaten får ansökan avslås (artikel 34 andra stycket jämfört med artikel 27.1). Bestämmelsen omfattar inga svenska förlikningar. Om en förlikning har stadfästs genom en dom, är detta en dom som skall verkställas -- och erkännas -- enligt konventionens vanliga regler (artikel 26 och artikel 31 jämförda med artikel 25). Inte heller omfattar artikel 51 sådana förlikningar som ingås inför svensk domstol och som föranleder käromålets återkallelse och målets avskrivning, inte ens i det fall förlikningens innehåll framgår av rättens protokoll. I detta fall brister nämligen det rekvisit som uppställs i artikeln om att förlikningen skall vara verkställbar i ursprungsstaten. Avdelning V Allmänna bestämmelser Artikeln har kommenterats vid artikel 2. Artikel 52 innehåller bestämmelser om tillämplig lag vid avgörandet av frågan var part har hemvist. Bestämmelserna behandlar dels det fallet att domstol i en konventionsstat måste avgöra om part har hemvist i denna stat (första stycket), dels det fallet att domstol måste bestämma om part har hemvist i en annan konventionsstat (andra stycket). Artikeln innehåller inga regler om lagval i fråga om part med hemvist i tredje stat. I sistnämnda fall får domstolen tillämpa sin egen internationella privaträtt. Artikel 52 är utformad för att gälla både svarandens och kärandens hemvist. I allmänhet handlar det om att domstolen måste fastställa svarandens hemvist. I vissa fall, exempelvis vid tillämpningen av artikel 5.2 och artikel 8 första stycket, måste dock domstolen bestämma var käranden har hemvist. Av första stycket följer att domstolen skall tillämpa sin egen lag (lex fori) när den prövar om part har hemvist i domstolsstaten. En part kan ha hemvist i enligt fransk lag och enligt belgisk lag ha hemvist i . Enligt andra stycket skall domstolen, när den prövar om part har hemvist i en annan konventionsstat, avgöra detta med tillämpning av den andra konventionsstatens nationella lag. Bestämmelsen blir i första hand aktuell i de fall svaranden instäms inför domstol i ett annat land än det där han har hemvist. En person som har hemvist i ett tredje land kan exempelvis stämmas inför svensk domstol på den grunden att avtalet ingicks i (10 kap. 4 § RB). Har svaranden hemvist i en annan konventionsstat skulle svensk domstol inte vara behörig enligt denna bestämmelse i RB (artikel 3). Om svaranden i ett sådant mål bestrider svensk domstols behörighet och påstår att han har hemvist i en annan konventionsstat, exempelvis , är svensk domstol således skyldig att fastställa om svaranden har hemvist i den andra staten innan den kan avgöra om den är behörig eller inte. För att avgöra om svaranden har hemvist i skall den svenska domstolen därvid enligt föreskrifterna i förevarande artikels andra stycke tillämpa fransk lag. Denna artikel har behandlats vid artikel 2. Av första stycket framgår att en juridisk person anses ha hemvist i den stat där den har sitt säte.