prop · GG0325 · 1992-12-31 00:00:00 — En sådan har tagits in i § 61 retsplejelovenenligt vilken ingen får delta som domare i en sak om det föreliggeromständigheter som är ägnade att resa tvivel om domarens fullständigaopartiskhet. Situationer motsvarande den nu relaterade danska kan iSverige uppkomma, dels i brottmål med flera tilltalade där deldom tidigaremeddelats mot någon eller några av de tilltalade, dels om åtal väcks vid skildatillfållen mot flera medverkande i samma brottslighet och målen inte handläggsoch avgörs tillsammans. Om samma domare deltar vid bägge huvudförhandlingarnakan den som är tilltalad i den andra huvudförhandlingen känna oro för atträtten på grund av sin tidigare befettning med åtalet mot den medtilltalade har en förutfettad mening såvitt gäller åtalet mot honom. I sådana situationerkan man med terminologi tala om en objektivt berättigadmisstro som medför att domaren får anses jävig att handlägga den senarehuvudförhandlingen. En bestämmelse i huvudsak motsvarande den nya danskageneralklausulen finns redan i svensk rätt, i 4 kap. 13 § 9 RB. Jag delar den uppfettningsom framförs i promemorian att en tolkning av denna bestämmelse i belysning avEuropadomstolens praxis kan medföra att jäv skall anses föreligga när en partkan hysa objektivt berättigat tvivel angående domstolens opartiskhet. Någonlagändring för att åstadkomma detta behövs således inte. Remissinstanserna haröver lag bedömt saken på samma sätt. Som redovisas i promemorian kan även itvistemålssammanhang den situationen uppkomma att en domare vid avgörandet avett mål tar ställning till en fråga som senare visar sig få betydelse även iett annat mål. Ett exempel som nämns i promemorian är att köparen av en festighet,A, stämmer säljaren B och yrkar nedsättning av köpeskillingen på grund av feli festigheten. Felet påstås bestå i fuktskador föranledda av ett felaktigtanlagt dräneringssystem. I målet hörs ett antal personer, däriblandbyggnadstekniker som har undersökt huset. Domstolen finner att fastigheten varbehäftad med fel vid köpetillfållet och tillerkänner köparen avdrag påköpeskillingen. B, som kort före överlåtelsen till A hade köpt fastigheten avC, väcker talan mot denne och yrkar nedsättning av sin köpeskilling medmotsvarande belopp på grund avatt felet i festigheten måste ha funnits även vid hans förvärv. Dräneringssystemet var ju anlagt redan då. B åberoparsamma bevisning som A åberopade i det tidigare målet. Samma domare, som dömdei målet mellan A och B, skall döma även i det nya målet och på nytt motbakgrund av samma bevisning som i det tidigare målet pröva huruvida festighetenvar behäftad med fel även när B köpte den. Jag har samma uppfettning som den som redovisas ipromemorian att den fråga som rätten har att bedöma i mål nummer två inte äridentisk med frågan i den första processen. Felbedömningen skall i dessa fellgöras utifrån två helt olika köpetillSllen med allt vad det innebär i fråga omavtalets innehåll, undersökningspliktens fullgörande osv. Skulle situationennågon enstaka gång vara sådan att domstolens opartiskhet i målet kan ifrågasättasär bestämmelsen i 4 kap. 13 § 9 RB tillräcklig. 1 likhet med renrtissinstansernagodtar jag således bedömningen i promemorian att några lagändringar inte behövsi detta hänseende. Ett annat exempel, som inte tas upp i promemorian, är närett yrkande om skadestånd i anledning av brott avskiljs från brottmålet ochhandläggs i den för tvistemål föreskrivna ordningen. Den domare som har varitmed och avgjort brottmålet kan i en sådan situation vara jävig att senarehandlägga skadeståndsfrågan. Den jävssituationen täcks enligt min mening avreglerna i 4 kap. 13 § 9 RB och någon lagändring behövs därför inte. I promemorian behandlas också olika typer avinterimistiska beslut och beslut om kvarstad. I femiljemål har parterna möjlighet att begära interimistiskabeslut, bl.a. vad gäller vårdnad och umgänge. Enligt 6 kap. 20 § föräldrabalkenfår rätten exempelvis interimistiskt besluta i dessa frågor "efter vad somär bäst för barnet". kommer rätten att slutligt ta ställning till iprincip samma frågor. Även i den förvaltningsrättsliga lagstiftningen förekommerbeslut av interimistisk karaktär. Enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelserom vård av unga (LVU) kan socialnämnden besluta att den som är under 20 åromedelbart skall omhändertas. Beslutet skall underställas länsrätten inom envecka. Om länsrätten fastställer beslutet om omhändertagande, skallsocialnämnden ansöka hos länsrätten om att den unge skall beredasvård med stöd av LVU, Motsvarande bestämmelser finns i lagen (1988:870) om vårdav missbrukare i vissa fell. Rättens beslut i de nu angivna fellen innefettaren bedömning av en fråga som ligger mycket nära den fråga som rättenslutgiltigt skall ta ställning till sedan socialnämnden lämnat in en ansökan omvård. Ytterligare exempel, som inte särskilt nämns ipromemorian, är vissa interimistiska beslut på arbetsrättens område. Om en arbetstagare har blivit uppsagd från sin anställning, kan domstol med stöd av 34 § tredje stycket lagen (1982:80) om anställningsskydd besluta för tiden intill det slutliga avgörandet att anställningen skall upphöra vid upp- 20 sägningstidens utgång eller vid den senare tidpunkt somdomstolen bestämmer.Omvänt kan domstolen i samband med avskedande interi- Prop. 1992/93:25mistiskt besluta att anställningen skall bestå tills tvisten slutligt haravgjorts (se 35 § andra stycket samma lag). I båda fallen kommer domstolenatt slutligt ta ställning i tvisten när dom meddelas i målet. har i ett beslut den 4 april 1990prövat en anmälan mot för kränkning av artikel 6 i samband med beslutom omhändertagande av ett barn enligt LVU (målet 13635/88). Klaganden menadeatt hennes rätt till en opartisk domstolsprövning hade kränkts därför att dedomare i länsrätten och kammarrätten som dömde i målet hadefestställt socialnämndens beslut om omhändertagande. Kommissionen fenn att den prövning som domstolarna görinnan de fettar det interimistiska beslutet innefettar en summarisk bedömningav det befintliga materialet och att denna bedömning skiljer sig från denbedömning som domstolen gör när den slutligen har att ta ställning till om ettomhändertagande skall ske. Kommissionen uttalade vidare att enbart denomständigheten att en domare i ett system som det svenska, vare sig i den lägreinstansen eller i högre instanser, först beslutar om ett omedelbartomhändertagande och därefter deltar i den slutliga prövningen av om barnetskall omhändertas, inte i sig berättigar till ferhågor angående domarensopartiskhet. Med hänsyn till omständigheterna i målet fenn kommissionen därföratt några tvivel angående domstolarnas opartiskhet inte kunde resas och att klagandensferhågor i detla avseende inte kunde anses objektivt berättigade. Ansökanavvisades av kommissionen såsom uppenbart ogrundad. Kommissionens uttalandeöverensstämmer i denna del med uttalanden i Hauschildtmålet. Jag delar den uppfettning som framförs i promemorian attdet inte finns skäl att anse en domare jävig enbart av den anledningen att hanfettat beslut i preliminära frågor i målet. Inte ens om det i princip är sammafråga som är uppe till bedömning vid olika tillfållen kan jäv anses föreligga isådana situationer. Remissinstanserna har inte redovisat några frånpromemorian avvikande uppfettningar i denna fråga. Vid prövning av frågor om kvarstad m.m. enligtbestämmelserna i 15 kap. RB tar domaren endast ställning till frågan omkäranden eller sökanden har visat sannolika skäl för sitt anspråk. Inte hellerhär uppstår enligt min mening någon jävssituation, vilket också är remissinstansernasuppfettning. Det finns olika situationer i vilka ett mål kanåterförvisas från en högre instans till en lägre instans för ny prövning. Omsamma domare som dömde i målet i den första omgången deltar även i den prövningsom sker efter återförvisningen, uppkommer frågan om del kan anses föreliggaobjektivt berättigat tvivel angående domarens opartiskhet. Aterförvisning kan förekomma dels om det har förekommiträttegångsfel i underinstansen, dels om det i överinstansen aktualiserasfrågor som underrätten inte har tagit ställning till. fellet sker återförvisningen oftast med hänvisning tillinstansordningens Prop. Om ny bevisning har tillkommit i överinstansen,återförvisas målet således ofta med motiveringen att den nya bevisningen bör prövas i första instans. Så kan även vara fellet om underrätten har prövatendast en av flera alternativa grunder eller invändningar. den händelse överinstansen skulle underkänna den grunden eller invändningen,kan den komma att ställas inför frågor som underrätten inte harredovisat något ställningstagande till (jfr Welamson, Rättegång VI,andra upplagan 1978, s.136). Enligt promemorian uppstår sällan eller aldrig någonjävsfråga om återförvisning skett för att underrätten skall få anledning attpröva en alternativ grund som den inte hade anledning att pröva vid den förstarättegången. Jag delar den uppfettningen. Som exempel kan nämnas ett mål om testamentsklanderdär arvingen (käranden) yrkar att testamentet skall förklaras ogiltigt, varvidhan i första hand åberopar att testamentet inte är upprättat i laga form, iandra hand att testamentet har upprättats under inflytande av sinnessjukdom ochi sista hand att någon svikligen har förlett testator att upprätta testamentet.Om tingsrätten i sin dom bifellit käromålet på grund av att den funnit atttestamentet inte är upprättat i laga form men hovrätten i sin tur underkänt dengrunden och återförvisat målet till tingsrätten, har tingsrätten att i en nyrättegång ta ställning till de återstående grunderna. Dessa föranleder heltandra bedömningar av tingsrätten jämfört med formgrunden. Den eller de domaresom har dömt i första omgången bör därför inte anses jäviga att handlägga måletsedan det återförvisats. Om det är samma fråga som rätten har att ta ställning tillvid de bägge prövningarna kan det enligt min uppfattning ifrågasättas omdomstolen på objektiva grunder kan anses som opartisk. Frågan måste dockbedömas från fell till fell. Har återförvisningen skett på grund av att det harlillkommit ny bevisning får väl i allmänhet den fråga som rätten skall taställning till vid den andra huvudförhandlingen anses identisk med den frågasom den redan bedömt vid den första förhandlingen. Att ny bevisning tillkommitinnebär ju inte att den fråga som rätten har att ta ställning till i och försig förändras och det kan därför uppstå situationer där jäv kan ansesföreligga. Som framhålls i promemorian ryms denna jävssituation förmodligenredan i dag under generalklausulen för jäv i 4 kap. 13 § 9 RB. En tillämpningav denna bestämmelse i belysning av praxis kan alltså medföraatt jäv skall anses föreligga med hänsyn till att en part kan hysa objektivtberättigat tvivel angående domstolens opartiskhet. I promemorian har dockföreslagits en uttrycklig jävsregel för brottmålens del som också tar sikte pååterförvisade mål. Remissinstanserna har godtagit detta och även jag ställermig positiv till att ett klargörande sker i detta hänseende. Jag återkommerockså lill den frågan senare (avsnitt 3,3), 3.2Ändrade regler vid uppskjuten huvudförhandling i brottmål Mittforslag: I ett brottmål där huvudförhandlingen har uppskjutits på grund av attden tilltalade skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning, skall rätten iprincip kunna hålla fortsatt huvudförhandling i målet när undersökningen harslutförts. Promemoriansforslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Promemorians förslaginnehåller dock också ett förslag om att rätten i beslutet att inhämta rättspsykiatriskundersökning skriftligen skall redovisa sin bedömning av bevisningen och avfrågan om den tilltalade har begått den åtalade gärningen. Remissinstanserna:Förslaget i stort har godtagits av samtliga remissinstanser utom Juridiskafakultetsstyrelsen vid som rekommenderar att frågornautreds ytterligare. Några remissinstanser har ställt sig kritiska tillenskildheter i förslaget. Ett par remissinstanser har framfört lagtekniskasynpunkter. Skälen förmitt förslag: Som framgår av vad jag har anfört behöver förfarandereglernaför brottmålsrättegången ändras mot bakgrund av Hauschildtdomen i de fellrätten beslutar om rättspsykiatrisk undersökning. Det finns också andra skälför ändrad lagstiftning. Systemet med dubbla huvudförhandlingar i mål med rättspsykiatriskundersökning utgör en belastning för domstolarna liksom för de parter och andrasom medverkar i rättegången. Med det ansträngda arbetsläge som råder idomstolarna har problemen blivit alltmer påtagliga. Praxis vid hanteringen avdessa mål skiftar också i domstolarna. En del domstolar anser att ett sådantmål vid det andra rätlegångstillfållet bör prövas i en helt ny sammansättningmedan andra strävar efter att rätten skall ha samma sammansättning vid båda förhandlingstillSllena.Målen är ofta omfattande. Den nya huvudförhandlingen innebär i de flesta fallinte heller några fördelar från utredningssynpunkt. Enligt vad som framkommitom domstolarnas praxis förebringas bevisningen vanligen genom att protokollläses upp. Den nya rättegångens egentliga syfte blir därmed i allmänhet attbestämma påföljden för brottet; de övriga delarna av förhandlingen tenderar attbli enbart en föredragning av vad som har förekommit i målet. Ett stortantal remissinstanser bekräftar i sina remissvar att den nuvarande ordningeninte är tillfredsställande och att del finns ett reformbehov på området. Frånflera håll efterlyses snabba åtgärder för att komma till rätta med problemen. Dentolkning av dom i Hauschildtmålet som görs i promemorian innebäratt frågan om jäv skall anses föreligga eller inte för de domare som förordnatom rättspsykiatrisk undersökning är beroende av på vilket stadium avrättegången som beslutet fattats. skiljer mellan beslut somrätten fettat innan huvudförhandlingen börjat och sådana som fattas underhuvudförhandlingen. Om rätten under pågående huvudförhandling skulle förordna om om rätten sedan utlåtandet kom- Prop, 1992/93:25mit in håller fortsatt huvudförhandling uppstår därför inga sådanajävsproblem som Hauschildtdomen illustrerar. I lagrådsremissen anfördes mot denna bakgrund att man, pådet sätt som anges i promemorian, skulle kunna komma till rätta såväl medproblemet med dubbla huvudförhandlingar som Hauschildtproblema-tiken, omprövningen av åtalet i dessa fall sker under en och samma huvudförhandling. Denlösning som förordas i promemorian och av huvuddelen av remissinstanserna ochsom redovisades i lagrådsremissen är att införa en regel som innebär attuppskov som är föranledda av rättspsykialriska undersökningar inte medför atten ny huvudförhandling behöver hållas. Det skall i stället vara möjligt atthålla fortsatt huvudförhandling i sådana situationer. Detta är också mittförslag. Lagrådet har inte haft något att erinra mot att rätten skall kunnahålla fortsatt huvudförhandling. I det till Lagrådet remitterade förslaget fenns medutgångspunkt i promemorians förslag följande uppläggning av en brottmålsrättegångi de nu diskuterade fellen. Rätten skulle inleda huvudförhandlingen på vanligtsätt, varvid den tilltalade skulle höras över åtalet och den muntliga ochskriftliga bevisningen tas upp. Sedan den första delen av huvudförhandlingenavslutats och uppskov meddelats i förhandlingen, skulle rätten i beslutet om rättspsykiatriskundersökning lämna ett motiverat ställningstagande till frågan om dentilltalade har begått gärningen. Rätten skulle alltså i ett skriftligt beslutnedteckna sin bedömning av bevisningen i målet och hur man ställer sig iskuldfrågan. När det gällde förferandet efter det att det rättspsykiatriskautlåtandet har kommit in till rätten innebar den nu angivna lösningen att denfortsatta huvudförhandlingen i princip tog vid där den förra slutade. Rättenskulle fortsätta huvudförhandlingen med samma ledamöter som deltog vid detförsta förhandlingstillSllet. Vid den fortsatta huvudförhandlingen skulle denrättspsykiatriska undersökningen gås igenom. Den bevisning som togs upp avrätten vid det första rätte-gångstillfållet behövde inte tas upp igen vid denfortsatta huvudförhandlingen. Lagrådet har inte haft någon erinran mot förslaget atträtten skall kunna hålla fortsatt huvudförhandling sedan den rättspsykiatriskaundersökningen avslutats men har ifrågasatt om inte den föreslagnabestämmelsen får en mer begränsad räckvidd än som varit avsett. Lagrådet haravstyrkt förslaget om att rätten skriftligen skall motivera sittställningslagande till frågan om den tilltalade begått gärningen. Lagrådet harvidare ifrågasatt om jävsfrågorna fått en tillfredsställande lösning genom detremitterade förslaget. Jag är som jag strax skall utveckla närmare beredd atti allt väsentligt godta Lagrådets synpunkter i fråga om tillämpningsområdet förden föreslagna regeln om fortsatt huvudförhandling och om det skriftligenmotiverade ställningstagandet. Enligt min mening kommer också jävsfrågandärigenom i en något annorlunda belysning. Närmare om fortsatt huvudförhandling Prop. Från någon remissinstans har invänts att den ordning somförespråkas i promemorian innebär ell ingrepp i koncentrationsprincipen och attden försämrar förutsättningarna för den fria bevisvärderingen. Den sakendiskuteras i promemorian och jag är givetvis medveten om att det finns en riski det avseendet. Å andra sidan handläggs flertalet av dessa mål påett sådant sätt att ett genomförande av förslaget knappast skulle innebäranågra egentliga förändringar från bevisvärderingssynpunkt. Som jag nämndeär det vanligt att den nya huvudförhandlingen är inriktad på påföljdsfrågan ochatt den tidigare upptagna bevisningen i målet behandlas mera summariskt. En fråga som tas upp i promemorian är om det bör finnas eni lag angiven yttersta tidsgräns för uppskovets längd eller om det utansärskild reglering skall överlämnas till rätten att avgöra om fortsatthuvudförhandling skall hållas eller om rättegången bör tas om på nytt. Ipromemorian har man valt den senare linjen, vilket har kritiserats av fleraremissinstanser. Justitiekanslem framhåller att det åtminstone vid längreuppskov inträder ett läge där nackdelarna för bl.a. bevisvärderingen blir såstora att de överväger de praktiska fördelar man önskar uppnå med den nyaordningen. Justitiekanslem förordar därför att frågan görs till föremål förförnyade överväganden under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Sverigesadvokatsamfund anser att alltför långa uppskov innebär ett oacceptabelt avstegfrån koncentrationsprincipen i domstolsprocessen och förordar att det i lageninförs en yttersta tidsgräns för möjligheten till fortsatt huvudförhandling. Min egen inställning i denna fråga är följande. Om ett målhar vilandeförklarats på grund av att den tilltalade skall genomgå rättspsykiatriskundersökning (32 kap. 5 § RB), måste rätten återuppta förhandlingen så snartdet rättspsykiatriska utlåtandet har kommit in lill rätten. Av bestämmelserna i46 kap. 11 § första stycket RB följer att huvudförhandlingen skall återupptasså snart som möjligt och att särskild skyndsamhet gäller för mål där dentilltalade är häktad. Några särskilda bestämmelser som markerar allförhandlingen skall återupptas med skyndsamhet sedan det rättspsykiatriskautlåtandet kommit in till rätten behövs därmed inte. Frågan är då om det därutöver behövs någon ytterstalidsgräns för att förhindra att fortsalt huvudförhandling hålls vid långauppskov som föranleds av att den rättspsykialriska undersökningen drar ut påliden. Som jag har varit inne på skall en rättspsykiatriskundersökning där den tilltalade är häktad numera genomföras inom fyra veckorfrån beslutet om rättspsykiatrisk undersökning (6 § andra stycket lagen om rättspsykiatriskundersökning). vad gäller personer som är på fri fot är sexveckor. Enligt uppgifter från och från flera domstolariakttar de rättspsykiatriska klinikerna dessa tider nästan undantagslöst. I defall en rättspsykiatrisk undersökning inte går att genomföra inom lagstadgadtid, t.ex. på grund av sjukdom hos den tilltalade, krävs att rätten medgeranstånd med all ge in undersökningen. I ett mål där rättspsykiatrisk undersökninghar beslutats,kan rätten alltså räkna med att undersökningen i de allra Prop, 1992/93:25 flesta fell kommer att vara slutförd inom fyra resp. ochatt det därefter kommer att vara möjligt att fortsätta huvudförhandlingen. Det finns dock inga garantier för att undersökningen kangenomföras . Den tilltalade kan t,ex. avvika och hålla sig undanen innan undersökningen kan påbörjas eller avslutas och uppskovstidenkan därmed bli avsevärt längre. Frågan är om det skall vara möjligt att hållafortsatt huvudförhandling också i dessa fell, då förhandlingen kanske uppskjutitsi åtskilliga månader, eller om bestämmelsen bör förses med en ytterstatidsgräns, som innebär att fortsatt huvudförhandling får hållas om det uppskovsom föranleds av den rättspsykialriska undersökningen uppgår till högst ettvisst antal veckor. Det är enligt min mening svårt att bestämma en tidsgränssom fångar in de fell där fortsatt huvudförhandling är lämplig och utesluter deolämpliga fellen. En i lagen angiven tidsgräns sätter också uppskovets längd ifokus på ett sätt som enligt min mening är olyckligt. Med en tidsgräns riskerarman också en stelbent tillämpning av bestämmelserna och att fortsatthuvudförhandling hålls också i mål där det av andra skäl är olämpligt. Enligtmin mening bör i stället omständigheterna i det aktuella målet få avgöra omfortsatt eller ny huvudförhandling skall hållas. I ett mål med omfettandebevisning och där huvudförhandlingen kanske pågår innan rättenbeslutar om rättspsykiatrisk undersökning kan exempelvis ett uppskov om tioveckor anses vara fullt acceptabelt om det enda som återstår är att bestämmapåföljden på grundval av ett klart och entydigt rättspsykiatriskt utlåtande. Iett annat mål, med betydligt kortare uppskov, kan å andra sidan en nyhuvudförhandling vara nödvändig med hänsyn till vad som framkommit vid denrättspsykiatriska undersökningen eller genom att ny bevisning tillkommit. Detbör enligt min mening inte heller vara uteslutet att hålla fortsatthuvudförhandling i ett mål där yttrande har inhämtats från Socialstyrelsensrättsliga råd, även om sådana yttranden numera är relativt sällsyntförekommande. Jag förordar således en fekultativ regel som gör detmöjligt för domstolen att avgöra om fortsatt eller ny huvudförhandling börhållas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fellet. En bestämmelseom att rätten får hålla fortsatt huvudförhandling när uppskovet föranleds aven rättspsykiatrisk undersökning är som jag redan varit Inne på i första handavsedd alt tillämpas i mål där undersökningen genomförs inom den normala tiden,fyra resp. . Det bör därför framgå av lagtexten att fortsatt huvudförhandlinginte får hållas om det är olämpligt med hänsyn lill uppskovets längd ochomständigheterna i målet. Lagrådet har inte haft någon erinran mot den föreslagnalagtexten men har framfört synpunkter som hänger samman med frågan hur man med en sådan uppläggning av rättegången skall hanlera nytt processmalerial, dvs, processmaterial som åberopas och förs in i målet först sedan den rättspsykiatriska undersökningen har slutförts. någon remissinstans har ifrågasatts om inte förekomsten av sådant processmaterial borde medföra hinder för fortsatt huvudförhandling Prop, 1992/93:25 och att man i sådana lägen skullevara skyldig att ta om huvudförhandlingen från början. En situation som dåsärskilt har nämnts är att den nya bevisningen, exempelvis ett nytt vittne, lämnar uppgifter som strider mot vad ett tidigare hört vittne harsagt. I det till Lagrådet remitterade förslaget hävdade jag bl.a.att gränsen för fortsatt huvudförhandling inte borde behöva dras så snävt. Enregel om att ny huvudförhandling skulle behöva hållas så snart ny bevisningåberopades skulle riskera alt begränsa tillämpligheten av de nya reglerna. Ilagrådsremissen uttalades mot denna bakgrund bl.a. alt det bör vara möjligt förrätten att ta upp ny bevisning liksom att höra om vittnen vid den fortsattahuvudförhandlingen. Lagrådet har i denna del anfört följande: