prop · GG03109 · 1992-12-31 00:00:00 — Mot bakgrund av de förändringar jagföreslår beträffande tilläggsavgiften -jag återkommer strax till detta - anserjaginte att det finns skäl för att höja avgifterna i dessa inkomstskikt.Grundavgifterna i mitt förslag motsvarar alltså helt det nuvarandemaximibeloppet för rättssökande med årsinkomster över ett och ett halvtbasbelopp. Förslaget, som föranleder ändringar i bl.a. 12 § RHL, innebär attgrundavgift kommer att tas ut med lägst och högst med drygt 11 000kronor. Jag återkommer strax till reglerna om nedsättning av avgifterna. Utövergrandavgiften skall den rättssökande enligt mitt förslag betala till-läggsavgift.Tilläggsavgiften bör bli en viktigare komponent i egenavgiftssy-stemet . Det är främst med tilläggsavgiften som man kan påverka de rättssökandeskostnadsmedvetande. Den bör relateras dels - som - till kostnaderna iärendet, dels till sökandens beräknade årsinkomst. Enligt nuvarande reglerutgår tilläggsavgift , lika för alla, på den del avbiträdesersättningen som utgör ersättning för arbete. För att få till stånd etthögre kostnadsmedvetande bör tilläggsavgiften beräknas på samtliga de kostnadersom utgör rättshjälpskostnader enligt 9 § andra stycket RHL, dvs. för bl.a.ersättning till biträde, kostnader för utredning, bevisning och inställelse.Även ersättning till bodelningsförrättare och medlare kommer därmed attomfattas av tilläggsavgiftssystemet. Med den nuvarande ADB-hante-ringen avrättshjälpsärenden torde förslaget inte medföra alltför kompliceradeförfaranden för beräkning och uppbörd av tilläggsavgiften eller annan alltför kompliceradadministration. Vid överläggningarna framförde företrädare för Föreningenjurister vid allmänna advokatbyråer uppfattningen att tilläggsavgiftinte borde tas ut i indispositiva mäl eller i vart fall inte borde omfattakostnader för bevisning. Detta motiverades bl.a. med rättssäkerhetsskäl och medatt kostnadsmedvetandet har en annan innebörd i dessa mål. Från andra hållmenade man att det inte fanns anledning att särbehandla de indispositiva målen.I övrigt restes inga invändningar mot utkastets förslag i denna del även om manfrån sida påtalat risken för att förslaget kan medföra ökatkrångel vid avräkningsförfarandet. Jag anser att systemet bör prövas. utgår tilläggsavgift först sedan biträdets ersättning för arbete översti git en femtedel av basbeloppet (ca ) eller rättshjälpsav giften, om denna är högre. Enligt min mening bör tilläggsavgiften utgå redan vid en lägre kostnadsnivå. En möjlighet kan vara att ta ut tilläggsavgift så snart någon kostnad uppkonuner. Effekterna av en sådan ordning torde dock endast bli marginella i de billigaste ärendena som det finns en risk för ökade administrationskostnader. Därför finner jag det ändamåls enligt att ha kvar en nedre gräns. Vid överläggningarna i Justitiedeparte mentet gjordes ingen erinran mot att den nedre gränsen bestäms till ett be lopp som motsvarar hälften av det nuvarande, dvs. en tiondel av basbeloppet 29 eller . Det blir också mitt förslag. Vidarebör-till skillnad från - principen vara att samtliga rättshjälps- Prop.1992/93:109 tagare skall bidra till kostnaderna genom att betalatilläggsavgift. Undantag bör endast göras för dem som har en beräknadårsinkomst under ett basbelopp, för år 1992.1 de lägstainkomstlägena bör vidare endast en mindre andel av kostnaderna betalas avsökanden i form av tilläggsavgift, medan det är rimligt att den som har högreinkomster bör betala en större andel. I det föreslagna systemet blir det alltsåkombinationen av reglerna om grandavgift och tilläggsavgift som kan sägasspegla den rättssökandes betalningsförmåga. Jag föreslår att rättshjälpstagarenskall betala tilläggsavgift av kostnaderna om årsinkomstenuppgår till ett men inte tre basbelopp, tjugo procent om årsinkomsten uppgårtill tre men inte fem basbelopp och om årsinkomstenöverstiger fem basbelopp. Mitt förslag är detsamma som i utkastet, varemot ingainvändningar restes vid överläggningarna i . Tilläggsavgiftenfår naturligtvis inte medföra att rättshjälpskostnaderna blir så höga attkostnaderna i praktiken gör det omöjligt för den som har beviljats rättshjälpatt hävda sin rätt. Av detta skäl bör det även fortsättningsvis finnas ett takför avgiften. Ett annat skäl för att behålla ett sådant tak är att denrättssökande skall kunna föratse vilka rättshjälpskostnader han eller honriskerar att få betala. Enligt gällande regler kan tilläggsavgiften högst uppgåtill ett belopp som motsvarar det dubbla maximibeloppet. I utkastet tilllagrådsremiss föreslogs att den nivån höjs och att taket för tilläggsavgiftensätts till grundavgiften. Vid överläggningarna i Justitiedepartementethar några ansett att taket kan sättas högre än så, exempelvis till fem gångergrundavgiften. Jag tycker emellertid att den i utkastet föreslagna nivån, tregånger grandavgiften, är mera rimlig, åtminstone till dess det nya systemet harprövats i praktiken . En ytterligare höjning skulle för övrigt knappastmedföra några större besparingar för det allmänna. del av rättshjälpsärendena på familjerättens område gäller gemensamansökan om äktenskapsskillnad. På området finns en s.k. saktaxa (jfr avsnitt2.9). Enligt den nu gällande taxan (DVFS 1991:18, B33) utgår biträdesersättningi normalfallet med i s.k. direktdömda mål och med i s.k.betänketidsmål. Detta innebär att ersättningen i betänketidsmålen överstigerden nedre gräns för tilläggsavgift som jag förordar. I utkastet föreslogs enregel om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fårföreskriva att tilläggsavgift inte skall utgå i fråga om visst slag av ärenden.1 första hand avsågs därvid mål för vilka s.k. saktaxa gäller. Vidöverläggningarna i har förslaget tillstyrkts från etthåll och avstyrkts från ett annat. Enligtmin mening kan det finnas en risk för ökad administration i betänketidsärendenapå grund av att dessa kommer att omfattas av bestämmelsen om tilläggsavgift.Detta framstår som otillfredsställande eftersom den rättssökande i praktikeninte kan påverka dessa taxereglerade kostnader. Jag är bl.a. mot bakgmnd av atttaxebeloppen ändras inte beredd att föreslå att alla ärenden somomfattas av saktaxa skall undantas från tilläggsavgift. I stället föreslår jag,i enlighet med förslaget i utkastet, att det i 14 a § införs ett bemyndigandeför regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmeratt meddela föreskrifter som medger undantag från bestämmelsen Prop.1992/93:109 om tilläggsavgift i fråga om vissa slags ärenden. Iutkastet föreslogs att den generella möjlighet till nedsättning av maximibeloppetsom medges enligt nuvarande regler (12 § första stycket andra meningen RHL) -och som enligt föreskrifter innebär att rättssökande i de lägreinkomstskikten aldrig betalar någon rättshjälpsavgift - helt skall tas bort.Det finns också enligt nuvarande regler viss möjlighet att befrias helt ellerdelvis från tilläggsavgift (14 b §). Den regeln är annorlunda utformad än nämnda nedsättningsregeln eftersom den anknyter till betalningsförmågan idet enskilda fallet. Bestämmelsen medger säledes inte att det - i förordningeller myndighetsföreskrifter - lämnas generellt verkande föreskrifter ombefrielse. I det utkast som diskuterades vid överläggningarna iJustitiedepartementet föreslogs att regeln i 14 b § skulle behållas och atttillämpningsområdet skulle utvidgas till att också avse grundavgiften. Vidöveriäggningarna i menade några att möjligheten tillnedsättning enligt 12 § bör behållas. befarade att förslagetskulle kunna leda till ökad användning av jämkningsmöjligheten enligtbestämmelsen i 14 b §. Enligt jurister vid allmänna advokatbyråermedför den föreslagna ordningen problem eftersom den innebär att en advokatsom beviljar allmän rättshjälp kan sätta ned grundavgiften utan ärhänvisad till att för klientens räkning särskilt ansöka om befrielse fränavgift. Trotsden framförda kritiken är jag inte beredd att awika från förslaget i utkastet.Ett väsenflig inslag i det ändrade avgiftssystem jag föreslår är att det alltidskall utgå en avgift för den allmänna rättshjälpen. Härav följer enligt minmening mer eller mindre automatiskt att det inte längre bör vara möjligt attgenerellt sätta ned avgifterna i vissa inkomstskikt. Jag är inteberedd att helt stänga dörren för alla jämkningsmöjligheter. Någon form av nedsättningsreglermåste behällas. Enligt min mening är det därvid naturligt att knyta an till denreglering som redan finns i 14 b §. Jagvill understryka att regeln är avsedd att tillämpas med betydande re striktivitet, vilket framgår av dess utformning. Ett tydligt exempel då befri else kan komma i fråga och som också nämndes i utkastet är när den rättssö kande är ett barn som helt saknar egen inkomst och som inte heller har nå gon egen förmögenhet. Bestämmelsen är däremot inte avsedd att generellt tillämpas på rättssökande som har mycket låga eller saknar egna inkomster. Om detta varit avsikten hade jag naturligtvis förordat att nedsättningsregeln i 12 § första stycket RHL skulle behållas för dessa kategorier. Jag är således medveten om att mitt förslag i denna del - som också påpekades vid över läggningama - får till följd att kostnaderna för den allmänna rättshjälpen i vissa fall i praktiken kan komma att få bäras av kommunerna i form av socialbidrag. Det rör sig emellertid inte om några stora belopp. Mitt förslag om att avskaffa nedsättningsregeln i 12 § första stycket RHL kan beräknas medföra besparingar på rättshjälpsanslaget i storleksordningen sex miljoner 31 kronor.En så begränsad övervältringseffekt måste rimligen kunna godtas. Prop.1992/93:109 Det är för övrigt knappast troligt att hela detta belopp skulleleda till en belastning på konununema i form av socialbidrag. Jagföreslår inga ändringar i 15 § RHL om att avgifterna skaW jämkas om inkomstenändras under ärendets gäng. Förslagetatt avskaffa begreppet maximibelopp och införa begreppet gmndavgift i RHLpåverkar också innebörden av begreppet rättshjälpsavgift. Mitt förslag innebäratt begreppet rättshjälpsavgift kommer att bestå av två delar, delsgrundavgift, dels tilläggsavgift. Enligt de nuvarande reglerna omfattar termenrättshjälpsavgift inte tilläggsavgiften. har under ärendetsberedning föreslagit att begreppet rättshjälpsavgift slopas helt. Jag är intefrämmande för den tanken men förordar, på skäl somjag redovisat, en vissåterhållsamhet när det gäller mer omfattande förändringar i fråga om begreppeni RHL. Minaförslag innebär inte några ändringar när det gäller beräkningen av denrättssökandes årsinkomst. Även i fortsättningen fär hänsyn tas till försörjningsbörda,skuldsättning och förmögenhet i enlighet med bestämmelsen i 13 § RHL. Jagföreslår inte heller någon sänkning av inkomstgränsen förrätt till allmänrättshjälp. Med den konstruktion av egenavgiftssystemet som jag förordar anserjag att den kan behällas vid den nuvarande nivån, dvs. sju gånger basbeloppet(för ). flesta mål och ärenden beviljas allmän rättshjälp med biträdesförordnande.I flertalet av dessa mål och ärenden utgör biträdesersättningen den heltdominerande delen av kostnaderna för rättshjälpen. För att förslaget skall ledatill en ökad kostnadsmedvetenhet är det väsentligt att den rättssökandebetalar tilläggsavgift avseende biträdets ersättning för arbete, utlägg ochtidsspillan fortlöpande till biträdet och inte först sedan ärendet avslutats. Biträdetfår enligt de nuvarande reglerna begära förskott på tilläggsavgiften medskäligt belopp (27 § andra stycket RHL). Denna möjlighet utnyttjas av olikaskäl inte i någon större utsträckning. Det kan därför vara lämpligt att det ilagtexten klart sägs ut att biträdet bör kräva betalning i form av tilläggsavgiftallteftersom kostnader för uppdraget uppkommer. En sådan ordning torde ocksåfrämja biträdets eget kostnadsmedvetande. Jag förordar således inte någontvingande regel utan anser att det bör kunna överlåtas på rättshjälpsbiträdetatt avgöra hur han skall tillämpa regeln i det enskilda fallet. I övriga fallskall tilläggsavgiften betalas till staten. Avtabellen, bilaga 5, framgår hur mycket den rättssökande skall betala i gmndavgiftoch tilläggsavgift enligt det föreslagna systemet. I tabellen har ocksåavgiftsskyldigheten enligt det nuvarande systemet tagits med. Man måste dockkomma ihåg att beloppen inte är direkt jämförbara, vilket beror på attärendekostnaderna enligt det nuvarande systemet endast tar hänsyn tillkostnader avseende biträdets ersättning för arbete, medan avgifterna enligtdet nya systemet har beräknats med utgångspunkt i samtliga rättshjälpskostnaderenligt 9 § andra stycket RHL. Detföreslagna avgiftssystemet innebär sålunda att den rättssökande skall 32 bidra till en större delav kostnaderna ju dyrare ärendet blir och att den som har en högre beräknad årsinkomstskall bidra med mera än den som har en lägre inkomst. I samband med atträttshjälp beviljas skall den rättssökande få besked om efter vilkenprocentsats tilläggsavgiften skall beräknas samt det högsta beloppet förtilläggsavgiften. Mina förslag tilländringar i avgiftssystemet föranleder ändringar i 11,12, 14-15, 17, 18, 27,28, 30, 31, 31b, 32, 34 och 47 §§ RHL samt i 31 kap. 1 § (RB)och i 23 § lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna,förvaltningsmyndigheterna och domstolarna vid krig eller krigsfara m.m.Lagtexten i 14 a § har justerats med anledning av påpekanden vidöverläggningarna. Vissa andra justeringar har också gjorts i förhållande till utkastetslagförslag. 2.6 Rättshjälp åt misstänkt i brottmål Mitt förslag: Mittförslag om ändringar i egenavgiftssystemet föranleder en följdändring i 31kap. 1 § RB rörande den tilltalades återbetalningsskyldighet. Därtill föreslåsen skärpning. Den innebär att det högsta belopp som den tilltalade är skyldigatt återbetala skall motsvara, inte bara den för honom gällande grundavgiftenvid allmän rättshjälp, utan också den tilläggsavgift som skulle ha gällt förhonom. I övrigt behålls reglerna om rättshjälp åt misstänkt i brottmål i sak oförändrade. Utkastetöverensstämmer med mitt förslag. Överläggningarna iJustitiedepartementet: Förslaget har kommenterats endast av några få. Av demsom särskilt yttrat sig har någon invänt bl.a. att förslaget om att beaktatilläggsavgiften medför ökade arbetsinsatser för domstolarna medan några andrapåpekar att kostnadsmedvetandet inte kan styras i brottmål. Från ett hålltillstyrks förslaget. Skälen för mitt förslag:Reglerna om rätten till offentlig försvarare ändrades den 1 januari 1984.Syftet med förändringen var att få till stånd en mer restriktiv prövning vidförordnande av offentliga försvarare. De ändrade reglerna ledde åtminstone fören tid till att kostnadsutvecklingen dämpades. Därefter har en mer generöspraxis utvecklat sig. förklarar de ökade kostnaderna förrättshjälp åt misstänkt i brottmål bl.a. med att antalet brottmål har ökatsamtidigt som de torde ha blivit mera komplicerade. De ändradehäktningsreglerna har också medfört ökade kostnader. Enligt Riksrevisionsverketkan dock kostnadsökningen till största delen, ,förklaras av förändringen av timkostnadsnormen. Jag återkonuner strax tilltimkostnadsnormen och den s.k. brottmålstaxans utformning (avsnitt 2.9). Ett grandläggande mål äratt rättsväsendets resurser skall användas där de bäst behövs. När det gällerreglerna i (RB) om rätten till offentlig försvarare anserjagatt den nuvarande utformningen är ändamålsenlig och svarar moträttssäkerhetens krav. Jag är därför inte beredd att föreslå någraförändringar i rätten till offentlig försvarare. Den som ärtilltalad i brottmål och har en årsinkomst som inte överstiger Prop.1992/93:109 basbeloppet, för , kan ocksåbeviljas rättshjälp i brottmål enligt 36 § RHL. Det innebär att den tilltaladekan fä ersättning bl.a. för kostnader för bevisning och för resa och uppehällei samband med rättegången. En ytterligare förutsättning för sådan rättshjälp äratt den sökande själv inte kan antas svara för de kostnader som ersätts genomrättshjälpen. Den nuvarande regeln är mycket restriktivt utformad och ger inteutrymme för förändringar i kostnadsdämpande riktning. Den rättssökande behöver inte betala någonrättshjälpsavgift vid rättshjälp i brottmål. Om han döms för brottet, är hanemellertid enligt allmänna regler för tilltalades återbetalningsskyldighet iprincip skyldig att betala tillbaka till staten vad som har utgått av allmännamedel för hans försvar, bevisning och rättshjälp i övrigt (31 kap. 1 § RB).Enligt 38 § första stycket RHL gäller detta också beträffande vad som har betalatsav staten med anledning av att den tilltalade beviljats allmän rättshjälp. Hansbetalningsskyldighet är dock begränsad till vad som skulle ha varit hansmaximibelopp för rättshjälpsavgiften, om han hade beviljats allmän rättshjälp.Detta innebär bl.a. att någon avgift motsvarande tilläggsavgiften inte utgår ibrottmål. Om återbetalningsskyldigheten understiger ett visst belopp, 250kronor, skall någon ersättningsskyldighet inte åläggas. Den tilltaladesåterbetalningsskyldighet får alltid jämkas eller efterges, om det finns skäl tilldet med hänsyn till hans brottslighet eller hans personliga eller ekonomiskaförhållanden. Detta innebär att en tilltalad som har en beräknad årsinkomststörre än , i princip alltid är skyldig att betala till statenhela kostnaden för sitt försvar, om han döms för brottet. Om den tilltaladefrikänns i brottmålet, skall han i princip inte betala någon avgift förrättshjälpen. Han är i stället berättigad till ersättning av staten för dekostnader som han kan ha haft för rättegången. För /91återbetalades på hela rättshjälpsområdet endast ca tillstaten, dvs. av de totala rättshjälpskostnaderna. Merpartenavsåg ålagd återbetalningsskyldighet enligt reglerna om rättshjälp ät misstänkti brottmål. I avsnitt 2.5 har jag föreslagit ett nytt avgiftssystem påden allmänna rättshjälpens område. Eftersom begreppet maximibelopp utmönstrasur lagstiftningen måste en följdändring göras i bestämmelserna i 31 kap. 1 §tredje stycket RB. Den nya grundavgiften motsvarar i princip det gamla maximibeloppet. 1 utkastet till lagrådsremiss föreslogs dessutom enskärpning av den tilltalades återbetalningsskyldighet genom att det högstabelopp för återbetalning som kan komma i fråga skall motsvara - inte bara denför den tilltalade gällande grandavgiften - utan också den för honom gällandetilläggsavgiften vid allmän rättshjälp. Vid överläggningarna har olika meningar yppats fråndomstolshåll. En domstol har tillstyrkt förslaget, medan vissa andra har haftinvändningar. Det har sagts att reglerna om den tilltaladesåterbetalningsskyldighet är tillräckligt strama som de är och att förslaget omatt beakta också tilläggsavgiften kommer att kräva ytterligare arbetsinsatserför domstolarnas vidkommande. Man har också ifrågasatt förslaget mot bakgrundav att tilläggsavgif- tens syfte - att främjakostnadsmedvetandet - inte kan göras gällande i brottmålen. När det gällerinvändningarna om att förslaget skulle leda till ökade arbetsinsatser för dedömande instanserna vill jag först framhålla att det blir aktuellt medtilläggsavgift endast om kostnaderna överstiger en tiondel av basbeloppet, dvs.3 220 kronor för . Om den tilltalades beräknade årsinkomst inteöverstiger ett basbelopp, för , blir det inte helleraktuellt med tilläggsavgift. Tillämpnings- föreskrifter och olika tabeller (jfr11 § andra stycket RHL) underlättar också beräkningarna. Enligt min mening ärdet rimligt att tilltalade i brottmål drabbas av samma skärpning somjag nyssföreslagit för den som har förmånen av allmän rättshjälp. Det är närmast enrättvisefråga. Jag anser att förslaget i utkastet bör genomföras ochbestämmelsen i RB bör därför ändras så att den tilltalade inte skall varaskyldig att betala mera än som motsvarar den för honom gällande grundavgiftenoch tilläggsavgiften. Någon motsvarande ändring när det gäller regler omåterbetalningsskyldighet i andra sammanhang, t.ex. enligt 31 b § förstastycket RHL, anserjag inte erforderlig. 2.7 Rättshjälp genom offentligt biträde Min bedömning:Reglerna om rättshjälp genom offentligt biträde behålls tills vidareoförändrade. Utkastet:Presumtionsregeln i 42 § RHL ändras på så sätt att rättshjälp genom offentligtbiträde skall beviljas endast den som behöver sådant bistånd. Överläggningarnai : Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Frånvissa håll ifrågasätts om förslaget leder till besparingar. Skälen för min bedömning:I 42§ RHL sägs bl.a. att rättshjälp genom offentligt biträde skall beviljas,om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Regeln innebär att det ide ärenden som avses i 41 § föreligger en presumtion för att sådan rättshjälpskall beviljas. Paragrafen erhöll sin nuvarande lydelse den Ijanuari 1982. Ursprangligen angavs som föratsättningför att rättshjälp genom offentligt biträde skulle beviljas att den som avsågsmed åtgärden var i behov av biträde för att kunna ta till vara sin rätt.Enligt uttalanden i förarbetena (prop. 1972:132 s. 185) var det nödvändigt atten viss restriktivitet iakttogs vid bedömningen av biträdesbehovet i detenskilda fallet. Denna restriktivainställning ändrades först när det gällde utlänningsärendena. Från den Ijuli1978 föreskrevs för dessa ärenden att rättshjälp genom offentligt biträdeskulle beviljas, om det inte måste antas att behov av biträde saknades. Isamband med socialtjänstlagens tillkomst uttalades (prop. 1979/80:1 bil. 4, s.87) bl.a. att det inte fanns någon anledning aft i fråga om fömtsättningarnaför förordnande av offentligt biträde göra åtskillnad mellan olika typer avärenden. Samma presumtionsregel som hade införts för utlänningsärendenas delborde därför införas på hela området för rättshjälp genom offentligt biträde. Idetta lagstiftningsärende (jfr bet. s.5),liksom i lagstiftningsärendet (prop. 1987/88:73 s. 83ff) poängterades Prop.1992/93:109 dock att den omständigheten att det infördes en generell presumtionsregelinte kunde befria den som har att besluta om rättshjälp genom offentligt biträdefrån att göra en individuell prövning i varje enskilt fall. I det sistnämnda lagstiftningsärendet väcktes frågan omden nuvarande presumtionsregeln skulle behållas för ärenden inom den socialavårdlagstiftningen och utlänningslagstiftningen men ersättas med en regel omatt förordnande skall ske endast när det finns ett faktiskt behov av sådantbiträde i alla övriga ärenden där offentligt biträde kan komma i fråga. Någonändring av bestämmelsen i 42 § RHL föreslogs dock inte. Skälen var bl.a. attden enhetliga presumtionsregeln hade införts relativt och att detansågs vara en fördel att ha en enhetlig regel för alla ärendekategorier.Departementschefen uttalade för egen del bl.a. att det inte hade riktats någonegentlig kritik mot det sätt varpå presumtionsregeln hade tillämpats ipraktiken och att det därför saknades anledning till ändringar. Rättshjälp genom offentligt biträde har knappast allsberörts av de åtstramningar som gjorts beträffande övriga rättshjälpsformer.Detta bör ses mot bakgrund av att rättshjälp genom offentligt biträdeuteslutande rör enskildas personliga rörelsefrihet eller kroppsligaintegritet, dvs. ärenden som ofta är av synnerligen ingripande betydelse förden enskilde. Jag är därför inte beredd att föreslå någraändringar av genomgripande slag för dessa ärendekategorier, t.ex. när detgäller avgiftsbeläggning eller återbetalningsskyldighet för den enskilde. I utkastet togs frågan om presumtionsregelns utformningupp. Det konstaterades att den nuvarande regeln medger endast en begränsadbehovsprövning. Frågan som ställdes var om det bör införas ett större mått avbehovsprövning och om detta kan ske utan att befogade rättsskyddsintressenträds för när. Det föreslogs att presumtionsregeln i 42 § RHL ändras på så sättatt rättshjälp genom offentligt biträde skall beviljas endast den som behöversådant biständ. Vid överläggningarna i bekräftadesfrån domstolshåll att det ibland förekommer slentrianmässiga förordnanden avoffentliga biträden. Dock ifrågasattes från flera håll om förslaget kommer attleda till annat än marginella besparingar.