prop · GG0332 · 1992-12-31 00:00:00 — SSRkritiserade förslaget och ansåg att det måste finnas uttymme förkombinationsnäringsfång, som kunde ge både renskötande och inte renskötandemedlemmar i byn en utkomst. Föredragande statsrådet framhöll i prop. 1971:51med förslag tiU rennäringslag m.m. att det skulle vara mycket värdefullt ommöjligheter gavs till alternativa sysselsättningar. Föredraganden fortsatte(a. prop. s. 118) "Bakom de sakkunnigas förslag att samebyarna som sådanainte bör ägna sig åt annan ekonomisk verksamhet än sådan som direktsammanhänger med renskötseln ligger främst farhågor för att en vidare verksainhet- t.ex. industrifiske med utnyttjande av flyg i samebyns regi, något som SSRframfört önskemål om - skulle, hur väl verksamheten än planerades, innebärastora ekonomiska risker och kanske få ogynnsamma återverkningar på renskötseln.De sakkunnigas förslag tar sikte på att med stöd av statliga insatser görarenskötseln ekonomiskt bärkraftig. För detta krävs en ekonomisk samverkan, som iniiymmervissa tvångsmoment. Sålunda föreslås att medlemskapet i samebyn blir obligatorisktoch att samtliga kostnader för renarnas skötsel och samebyns verksamhet iprincip fördelas mellan renägarna i proportion till det antal renar de har. Attlåta ett sädant system, som har sin grund i att renbetesrätten inte 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. kanutövas individuellt utan kollektivt, onUatta andra aktiviteter av ekonomisknatur än renskötsel som vissa medlemmar i byn, renskötande eller icke renskötande,vill ägna sig åt låter sig svårligen göra. Jag förordar därför att samebysändamål begränsas så som de sakkunniga föreslagit. Det står givetvis medlemmari en sameby fritt att bilda bolag eller ekonomisk förening, om de i samverkanvill bedriva annan verksamhet än renskötsel." Statsmakterna har i olikaavseenden uttalat att rennäringen är en förutsättning för bevarandet av densamiska kulturen. En förutsättning för att renskötseln skall kunna bedrivaslönsamt är att det sker ett rationellt utnyttjande av betesmarkerna ocharbetskraften. Genom det nuvarande systemet med obligatoriskt medlemskap i en samebyför alla som bedriver renskötsel inom ett visst område sker en rättvisfördelning av arbete och kostnader för renskötseln. Enligt min uppfattning ärfrågan om vilka som skall vara medlemmar i en sameby och frågan om vilkenverksamhet samebyn skall ägna sig åt två skilda saker. Den som är medlem i ensameby har visserligen rätt att bl.a. jaga och fiska inom delar avbetesområdet, men medlemskapet saknar i övrigt betydelse för den som intedriver renskötsel. Det avgörande i sammanhanget är att åstadkommasysselsättning i en sådan omfattning att de boende i orten kan försörja sig.Det handlar alltså om frågan om försörjningen i glesbygden och inte i förstahand om vilken verksamhet som skall bedrivas i samebyns regi. Lantbmksstyrelsens förslaginnebär att även den samebymedlem som enbart vill ägna sig åt renskötselkommer att mot sin vilja bli delaktig i en utvidgad samebyverksamhet. Jag kaninte se någon fördel i detta. Att verksamheten rent praktiskt sköts av andramedlemmar ändrar inte på detta förhållande. Jag delar visserligenLantbruksstyrelsens mening att någon utvidgad verksamhet inom samebyn inte kankomma till stånd utan att den stöds av en stark majoritet av medlemmarna, mendet ter sig för mig främmande att medlem i sameby mot sin vilja skall tvingasatt delta i beslut och investeringar som rör exempelvis turismverksamhet inombyn. Det uppstår även svårigheter vad gäller finansieringen av den utvidgadeverksamheten. Som jag redogjort för får sameby under vissaförutsättningar ta upp lån. Om en utvidgad verksamhet finansieras genom attsamebyn tar upp lån, innebär det att även de renägare som inte deltar iverksamheten kan komma att påverkas ekonomiskt. Lantbmksstyrelsen harföreslagit att någon form av fondbildning i samebyn skulle kunna fungera somsäkerhet för lånet. Även i detta fall kan emellertid den enskilde renägarensekonomi påverkas på ett sätt som inte är önskvärt för renskötselns bedrivande ibyn. Går den utvidgade verksamheten dåligt kan renägaren i värsta fall tvingassluta med renskötseln. Jag kan mot den angivnabakgrunden inte biträda förslaget att en sameby skall kunna ägna sig åt annan vericsamhetän renskötsel. Det är emellertid angeläget att betona att begränsningen avsamebyns verksamhet inte hindrar samebymedlemmarna från att ägna sig åt annansysselsättning. Det är således inte fråga om något näringsförbud eftersom detsjälvfallet står fritt för varje renägare som är intresserad av det att vidsidan av renskötseln bedriva annan verksamhet. 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Mittförslag: Rennäringen får disponera ett belopp motsvarande det skäligavärdet av de renar som har rivits av rovdjur. Fördelningen av ersättningenskall baseras på rovdjursförekomst. svarar för administrationen ochfördelningen i samverkan med" . Föratt ersätta de skador rovdjuren orsakar andra tamdjur än ren liksom skador somannat vilt åstadkommer anvisas ett fast belopp. 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Skälenför mitt förslag: Jag tar först upp frågan om ersättning för rovdjursrivnarenar. Enligt förordningen (1976:430) om ersättning vid vissa skador av rovdjurlämnas ersättning av statsmedel om en ren dödas eller skadas genom angrepp avbjörn, varg, järv, lo eller örn under förutsättning att renen har återfunnits.Ersättningen betalas till renens ägare. Om ägaren inte kan identifieras lämnashela ersättningen till den sameby inom vars betesområde renen har påträffats.Samebyn får dessutom ett visst belopp för varje ersatt ren som påträffats inombetesområdet. Ersättning lämnas inte om det visas att skadan beror på uppenbarvårdslöshet vid bevakningen av djuret eller på att det släppts inom område därdet inte får komma in för att beta. Frågor om ersättning enligt förordningenprövas av länsstyrelserna i de fyra nordligaste länen. Ansökan om ersättningskall enligt förordningen vara åtföljd av den utredning som bestämmer. Verket har dock inte utfärdat några sådanabestämmelser. Ersättning lämnas såledessåväl till renägaren, om denne är känd, som tUl den sameby där renen harpåträffats. Ersättningsbeloppens storlek fastställs med hänsyn tillprisutvecklingen ärligen av efter samråd med . Olika ersättningsbelopp gäller för honrenar, hanrenar ochkalvar. Honren ersätts med ungefär det dubbla slaktvärdet varigenom renägarnaockså kompenseras för ett eventuellt framtida produktionsbortfall.Ersättningen till samebyn motsvarar i stort ett beräknat värde för engenomsnittlig ren. har för /92 fastställtersättningen för en vuxen hanren till , för en vuxen honren till 1755 kroch för en årskalv till . Ersättningen till samebyn är . /91 lämnades en sammanlagd ersättning på 22,3 miljoner kronorför 9 030 anmälda rovdjursrivna renar. Närmare hälften av de rovdjursrivnarenarna är honrenar och en dtyg tredjedel är kalvar. Hälften av renarna rivs avjärv och en knapp tredjedel av lodjur. Naturvårdsverkethar bedrivit fältarbete kring problemet renar ochrovdjur. Undersökningar med individmärkta renar och renar med radiosändarebedrevs i Jåkkåkaska sameby i och underåren 1980-1986 i Umbyns sameby i . Resultaten avundersökningarna har publicerats i rapporten och rovdjur. Rovdjurenseffekter på rennäringen. Av undersökningen framgår bl.a. att rovdjuren i Jåkkåkaskasameby svarade för av dödligheten under kalvarnas första levnadsår. Hosvuxna renar bedömdes den årliga förlusten orsakad av rovdjur vara . lämnadedärefter ett förslag till nytt ersättningssystem för rovdjursdödade renar(rapport 3899). Enligt verket finns det ett antal olägenheter med det nuvarandeersättningssystemet. En grundläggande svaghet är att den rovdjursdödade renenmåste hittas för att ersättning skall lämnas. De nämnda undersökningarna tyderpå att av de döda kalvarna inte återfinns utan särskilda sökinsatser.Det är svårt att entydigt fastställa dödsorsaken, vilket enligt gällandebestämmelser krävs för att ersättning skaU lämnas. En rovdjursdödad ren kanenligt verket redovisas genom skilda anmälningar.Naturvårdsverket anger att skiUna-den i antalet anmälda rovdjursrivna renarmellan vissa angränsande samebyar är påtaglig. Genomfördarovdjursinventeringar i dessa samebyar visar inte på motsvarande skillnader vadavser rovdjursförekomst. Några samebyar i redovisade under 1980-taletde högsta förlusterna i utan att något talar för attrovdjursförekomsten är större i dessa samebyar än pä andra håll i landet. Detkan visserligen föreligga betydande skillnader i predationsttyck mellannärbelägna områden. Bevakningen av renarna sker också olika intensivt. kan det emellertid ändå inte uteslutas att oegentUgheter förekommer. Enolägenhet med det nuvarande systemet är att det saknas ett kostnadstak. Enolägenhet av administrativ art är att ersättningsbeloppens storlek bestämsförst sedan slaktpriserna under budgetåret är kända. Ersättningsbeloppen faststäUsdärför under senare delen av budgetåret. Om ersättningsbeloppen då höjs måsteretroaktiv ersättning betalas ut i varje enskilt fall. Det nuvarandeersättningssystemet är enligt behäftat med så uppenbarabrister att ersättningsreglerna bör ändras. Två förslag bör då övervägas. Detena är att övergå till ett helt nytt system där ersättningarna knyts tilldokumenterad rovdjursförekomst. Det andra är att modifiera nuvarandeersättningsbestämmelser. Verket föreslog därför iförsta hand att det införs ett nytt ersättningssystem som bygger pä kunskap omrovdjurens antal, fötyngring och utbredning. Avsikten är inte attrovdjursantalet skall anges exakt för landets alla samebyar. Ersättningen skalli stället främst grundas på tre nivåer för de viktigaste rovdjursarterna: 1.Om arten saknas inom samebyn, 2. Om arten finns men inte ynglar och 3. Om artenynglar och i så fall antalet fötyng-ringar. Ersättningsbeloppen skallenligt förslaget inte enbart fastställas med hänsyn till rovdjursartens predationsttyckutan också till dess naturvårdsvärde, dvs. bevarandevärdet, som skall varaberoende av hur hotad arten är. För varje art fastställs schematiskt hur stort predationsttycketär. Predationsttycket är inte helt antalsrelaterat eftersom exempelvis flera järvarinom samma område använder samma kadaver, öm järv eller lo uppträder i gränsområdetmellan två samebyar skall ersättningen fördelas mellan byarna. Det förekommeribland att ett eller flera rovdjur dödar många renar på sammaställe. Dessa fall särbehandlas och skall ersättas separat efter granskning avde föreslagna rowiltskonsulenterna. vinner man följande fördelar med detta ersättningssystem. Dedöda renarna behöver inte hittas. Därmed behöver inte heller dödsorsakenfastställas och några intyg behövs inte. Riskerna för oegentUgheter minskarbetydligt och därmed också motsättningarna både inom 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. rennäringenoch mellan den och andra intressen. Det kommer att löna sig att samla och bevakarenarna. Varje ren som räddas från predation innebär en verklig vinst.Rovdjuren ges ett riktigare värde från naturvårdssynpunkt. Det går även attfastställa ett tak för hur höga ersättningarna för rovdjursskadorna får bli. Grundprincipenför det föreslagna ersättningssystemet är att ersättningarna för rovdjursrivnarenar skall betalas ut för de områden där rovdjuren finns. De skall betalas uttill samebyn som själv beslutar om eventuell fördelning till renägarna.Rovdjursantalet skall enligt förslaget inte anges exakt för landets 51samebyar. För att systemet skall fungera krävs emellertid rovdjursinventeringarinom varje sameby. Enligt verket går det att nå ett fullgottinventeringsresultat vad gäller varg, järv och lo genom inventering vintertid.När det gäller förekomst av björn och kungsörn krävs däremot att rapporter omobservationer av dessa arter sänds in och ställs samman. Inventeringar måste iett inledningsskede genomföras i samtliga samebyar. För inventeringsarbetetbehövs det 12 heltidsanställda rowiltskonsulenter. Ytterligare 12 personerbehövs under tre vintermånader för spårningsarbete. beräknarpersonalkostnaderna för det nya systemet till exkl.administrationen av utbetalningarna. kan antalet rovdjursdödade renar grovt beräknas till mellan12000 och 22000 renar. Det verkliga antalet kan enligt verkets bedömning liggakring 17000 renar. Av dessa är årskalvar. Ersättningsbeloppen skallenligt förslaget fastställas efter förhandlingar mellan staten och (). Verket har emellertid som ett exempel värderat renen till1000 kr oavsett ålder och kön. Med detta exempel blir ersättningen för renarna17 och de administrativa kostnaderna ellertotalt . Naturvårdsverketföreslog i andra hand att det görs en modifiering av nuvarandeersättningssystem. De renar som återfinns rovdjursdödade multipliceras med enfaktor, olika för vuxen ren och för kalv samt olika för bar-markstid och undervintern, för att samtliga rovdjursdödade renar skall kunna ersättas. För attkontroll av antalet rovdjursdödade renar skall kunna ske, bör enligt verketanmälan ske senast dagen efter fyndet. Kontrollen av de anmälda rovdjursdödaderenarna föreslås ske genom 12 helårsanstäUda och 12 fillfålligt anställdakontrollanter. Verket beräknar personalkostnaderna till 8,4 miljoner kronorper år. Mot bakgrund av de invändningar som framkom vidremissbehandlingen fann regeringen i prop. 1991/92:96 om vissajordbrukspolitiska frågor, m.m. att förslaget inte kunde läggas tUl grund förett ändrat ersättningssystem. Frågan om att införa ett nytt system förersättning av rovdjursrivna renar behöver enligt propositionen övervägasytterligare. Det nuvarande ersättningssystemet behålls därför tills vidare.Regeringen ansåg dock att förslag till kontrollmöjligheterborde genomföras omgående. godtog förslaget (bet. 1991/92:BoU17, rskr.1991/92:246). Bakgmndentill regeringens ställningstagande i den nyssnämnda propositionen är följande.Svenska ansåg i sitt remissvar att det är möjligt attgöra tUlfredsställande bedömningar av antalet rovdjur 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. ansåg däremot att detmåste betecknas som ett vågstycke att basera ersättningen på något så svårbestämtsom närvaro av rovdjur, varför det borde övervägas att först pröva systemet inågra samebyar. i ansåg att det knappast ärmöjligt för endast 12 personer att bedriva något meningsfulltinventeringsarbete. i ansåg att det krävs fyra ochinte två rowiltskonsulenter för inventeringsarbetet i länet. Enligt SSRförutsätter förslaget kunskaper om rovdjuren som inte finns och enligtförbundet kommer kostnaderna för administrationen att uppgå till mer än hälftenav det föreslagna ersättningsbeloppet. Själv görjag följande bedömning. Jag delar i huvudsak kritik mot detnuvarande systemet för ersättning av rovdjursrivna renar. Jag delar ocksåNaturvårdsverkets och remissinstansernas uppfattning att alternativet medmodifierade regler medför ökade kostnader för kontrollverksamheten utan att genågon egentlig ökad kunskap om rovdjurens utbredning och det verkliga antaletrovdjursrivna renar. Det nuvarande ersättningssystemet är förenat med sådanabrister att det bör ersättas med ett nytt. förlustundersökningar har det klarlagts att antaletrovdjursrivna renar överstiger det antal som anmäls återfunna. Variationerna irovdjurstäthet mellan samebyarna förefaller dock inte återspeglas i antaletutbetalda ersättningar. Enligt min bedömning är det emellertid i det närmasteogörligt att åstadkomma ett ersättningssystem som upplevs som rättvist av allaberörda. Jag delar remissinstansernas uppfattning att det genom de föreslagna rowiltskonsulenternasverksamhet knappast är möjligt att åstadkomma sådan kunskap omrovdjursförekomsten att en från renägarnas synpunkt sett rättvis ersättningkommer att kunna lämnas. Förslaget förutsätter dessutom en dyrbaradministration. SSR harefter överiäggningar med intagit den ståndpunkten att ettprincipbeslut bör fattas om en övergång tUl ett ersättningssystem som baserarsig på rovdjursförekomst. Övergången bör dock ske först då detefter fortsatta inventeringar finns tillräcklig kunskap om rovdjuren och derasbeteendemönster liksom om renen och renskötseln. I awaktan på detta har SSRföreslagit att av antalet födda kalvar i varje sameby ersätts. Som ettalternativ till denna ersättningsnorm föreslår SSR att schablonersättningenbaseras på ett genomsnitt av antalet anmälda rovdjursrivna kalvar de senasteåren. Ersättningen skulle i det alternativet lämnas för det genomsnittligaantalet renar, multiplicerat med faktorn 4,8. Beloppet utbetalas till samebynsom fördelar det enligt renlängden eller på annat sätt som byn beslutar. Förvuxna renar behålls tills vidare nuvarande ersättningssystem. Den ersättningsom lämnas till samebyn för varje återfunnen rovdjursriven ren skall enligt förslagetlämnas som hittUls förvuxna djur. Eftersom alla kalvar enligt förslaget ersättsoch då en del av samebyersättningen utgör kompensation för renar som inteåterfunnits, föreslår SSR att samebyersättningen nedsätts till hälften förkalvarna. Jag är för egen del inte beredd att förorda ett system sominnebär schablonersättning för rovdjursrivna renkalvar och individuellersättning för återfunna rovdjursrivna vuxna djur. Enligt min mening bör istället ersättningsbeloppet baseras på de förlustsiffror som har presenteratsi Naturvårds- Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Ersättningen bör vidare baseras på rovdjurförekomst. Dettainnebär att förändringar i rovdjursförekomsten skall ligga till grund förfastställande av anslagets storlek. Jag vill i detta sammanhang understrykaNaturvårdsverkets roll som faunavårdande myndighet, vilket betyder att verkethar att svara för en samlad bedömning av de svenska rovdjursstammarnasstorlek. Denna bedömning, som bör göras , bör ligga till grund vidfastställandet av det totala ersättningsbeloppet. Efteren samlad bedömning som tar skälig hänsyn till renskötselns och naturvårdensintressen och som dessutom utgår från att minimera administrationskostnadernaföreslår jag följande. Det bör avsättas en samlad ersättningssumma sommotsvarar skäligt värde för de rovdjursrivna renarna. Som framgått av minredogörelse för förslag beräknas rovdjuren svara för högst12% av dödligheten under kalvarnas första levnadsår. Hos vuxna renar bedömsden årliga förlusten orsakad av rovdjur vara . Verket har grovt beräknatantalet rovdjursdödade renar till mellan 12000 och 22000. Med utgångspunkt i deangivna procentsatserna bedömer jag antalet rovdjursdödade renar till förnärvarande knappt 20000, varav 16 000 är kalvar. Ersättningsbeloppet börbaseras på de nu angivna förlustsiffrorna. Beloppet bör få disponeras avrennäringen. Chefenför har tidigare denna dag föreslagit att ett Sametingskall införas. Jag anser att beslut om användningen av ifrågavarande medel börfattas av . Beloppet skall användas till ersättning för rovdjursrivnarenar, för åtgärder för att förebygga skador av rovdjur eller för kostnader förextra bevakning av en renhjord vid stor rovdjursförekomst. Jag utgår frän attersättningen till renägare kommer att betalas ut till resp. sameby. Inte minstav administrativa skäl bör utbetalning till enskilda renägare från Sametingeteller från annan myndighet undvikas. Länsstyrelseni har påtalat att det saknas förslag i rapportom fördelningen av ersättningen inom samebyn. i länansåg i sitt remissyttrande över förslag att en sameby börvara ålagd att fördela minst en tredjedel av ersättningsbeloppet till enskildarenägare. Enligt min mening bör det emellertid ankomma på varje sameby attbestämma fördelningen mellan byn och renägarna. Ettersättningssystem som baserar sig på förekomsten av rovdjur och deras fötyngringinom en sameby har den fördelen att renägarna blir mer benägna att accepteraen större rovdjursstam än . Som jag redogjort för anser jag attdet inte ens genom rowiltskonsulenternas verksamhet är möjligt att åstadkommasådan kunskap om rovdjursförekomsten att en frän renägarens synpunkt rättvisersättning kan lämnas. Det finns viss begränsad kunskap om förekomsten avrovdjur. Det är angeläget att öka dessa kunskaper. De renskötande samernaspelar en viktig roll i detta arbete. Det är angeläget att de medverkar genomatt rapportera rovdjursobservationer till . ansvarar föratt erforderlig information om rovdjursförekomsten sammanställs.Länsstyrelsernas rennäringsenheter och naturvårdsenheter samt polisen börockså kunna bidra med ökade kunskaper om förekomsten genom att rapporteraobservationer till . Självfallet kan dessa uppgifter vara av mycketkänslig natur och måste 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. dåomfattas av sekretess. De regler om sekretess för uppgifter om utrotningshotadedjur som finns i 10 kap. sekretesslagen (1980:100) är enligt min meningtillräckliga på denna punkt. skall tillsammans med Naturvårdsverketbearbeta och redovisa dessa uppgifter. Jag förutsätter att aktivtutnyttjar den kompetens inom faunavårdens omräde som finns i Naturvårdsverketoch hos länsstyrelserna. Detfinns flera skäl för att låta spela en central roll då det gällersammanställandet av informationen. kommer det att vara naturligtför de renskötande samerna att hälla tät kontakt med . Det ter sig dånaturligt att de rapporterar rovdjursobservationer till sin egen myndighet.Eftersom det föreslagna ersättningssystemet baseras pä rovdjursförekomstligger det i de renskötande samernas intresse att redovisa aUa observationersom görs. är det värt att notera att om en sameby skulle rapporteraför hög förekomst leder det, under förutsättning att den felaktigarapporteringen inte uppdagades, till att denna by får för hög ersättning på deandra byarnas bekostnad. Det ligger således i de renskötande samernas egetintresse att lämna korrekta uppgifter. Ersättningssystemetskonstruktion gör att de renägande samerna uppmuntras att redovisa allaobservationer, vilket innebär att ett unikt underlagsmaterial finns atttillgå. Detta är av stort värde inte minst för arbete medfaunavården. har underen del av året viltspårare anställda. De utnyttjas främst i områden därrovdjursförekomsten upplevs som ett problem av lokalbefolkningen. I Norrbottenslän har viltinventeringar utförts av ett tiotal naturbevakare vidNaturvårdsverkets fjällenhet i . Naturbeva-karnas uppgift är främst attansvara för nationalparkerna och naturreservaten i länet. Under sintjänstgöring vistas de mycket i de områden där rovdjuren finns. Deraskunskaper om rovdjursförekomsten kan utnyttjas bättre än . iVästerbottens län har i sitt yttrande över förslag ansettatt det är betydligt rationellare och effektivare att utnyttja denfältpersonal som redan finns inom länsstyrelserna för förvaltningen avnationalparker, reservat och fjälleder i området. Inventeringsarbetet börenligt utan större svårigheter och med viss resursförstärkningkunna kombineras med fältpersonalens andra uppgifter. Även renägarnasrapporter om rovdjursförekomst bör ge värdefull kunskap om rovdjurensutbredning. Det går således att få fram åtskilliga kunskaper om rovdjuren inomrenskötselområdet. Det exakta antalet rovdjur i varje sameby kan dock inteanges. Länsstyrelserna har numera ett regionalt ansvar för såväl faunavårdensom rennäringen. Det bör därför ankomma pä att tillsammans med samernaintensifiera inventeringsarbetet medan i samråd medNaturvårdsverket har ansvaret för att en sammanställning sker av uppgifternaom rovdjursförekomsten inom renskötselområdet. Sammanställningen utgörbeslutsunderlag för fördelning av det disponerade beloppet förersättning för rovdjursrivna renar. Sammanfattningsvisanser jag att utgångspunkten vid fördelningen av medlen bör vararovdjursförekomsten inom samebyamas områden. Särskild vikt skall läggas vid fötyngringarså att rovdjurens långsiktiga överlevnad i landet garanteras. Härigenom skapasett rättvist ersättningssystem 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. som behovet av skydd för destora rovdjuren tillgodoses. Ett bra underlag för medelsfördelningen är deresultat som kommer fram successivt i de pågående rovdjursinventeringarna. Detär angeläget att håller en nära kontakt med i dessafrågor så att de nya kunskaper som kommer fram fortlöpande kan utnyttjas isammanhanget.