prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Kravet på kontantinsats kan alltså inte "kringgås" genom ett lån till konsumenten, låt vara att det i ett enskilt fall kan vara svårt att avgöra huruvida en lånetransaktion grundar sig på en överenskommelse mellan kreditgivaren och säljaren. Någon ny regel behövs alltså inte för att komma till rätta med det nu nämnda fallet. Möjligen är dock regeln i 8 § andra stycket inte tillräckligt känd i handeln, varför det kan finnas skäl att informera om den. Vidare förekommer att varor lämnas ut till konsumenten utan kontantinsats och utan att det vid utlämningstillfället bestäms hur betalning skall erläggas. En bakomliggande tanke kan vara att kontantinsats inte behövs, eftersom det inte skulle vara fråga om ett kreditköp. Enligt min mening måste emellertid ett sådant avtal anses utgöra ett kreditköp, varvid en kontantinsats skall tas ut enligt 8 § konsumentkreditlagen. Detta måste gälla även om konsumenten - som ofta är fallet - ges rätt att ångra köpet . Skulle avtalet konstrueras så att en mindre "hyra" utgår efter att varan utlämnats, blir regeln i 3 § andra stycket tillämplig. Regler om kreditköp skall alltså tillämpas, om det är avsett att konsumenten skall bli ägare till varan. Inte heller för detta fall synes det alltså behövas någon komplette- ring av lagen. Innebörden av regeln om kontantinsats bestäms ytterst av marknads- domstolen. I 9 § konsumentkreditlagen föreskrivs att försäljning i strid med kravet på kontantinsats skall anses utgöra "handling som avses i 2 § marknadsföringslagen", dvs. Den sanktion som då står till buds är att på talan av konsumentombudsmannen kan förbjuda näringsidkaren att fortsätta med sitt förfarande. Ett förbud skall normalt förenas med vite. Det blir alltså i dessa fall fråga om ett förbud i efterhand. En sådan reaktion är naturligtvis i regel mindre effektiv än en "direktverkande" sanktion. Marknadsföringslagen ses emellertid över av en särskild utredning, som bl.a. har till uppgift att överväga sank- tionssystemet. I avvaktan på resultatet av utredningens arbete bör den nu aktuella regeln inte ändras. Sammanfattningsvis bör alltså de nuvarande reglerna om kontantinsats i konsumentkreditlagen behållas. 2.6 Ränta 2.6.1 Kreditgivarens rätt att ändra räntan Promemorians förslag: Enligt promemorieförslaget skall kreditgivaren få ändra räntesatsen till konsumentens nackdel endast i anslutning till variationer i en referensränta som han har hänvisat till i avtalet. Även andra ränteändringar skall dock få göras när "särskilda skäl" föreligger (se promemorian s. 72-86). Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna avstyrker förslaget - däribland bankinspektionen och - eller riktar invändningar mot det. Bland dem som tillstyrker förslaget finns , och . Skälen för mitt förslag: Kreditgivaren förbehåller sig ofta en rätt att ensidigt ändra räntan under löpande avtalsperiod. I regel får kreditgivaren enligt avtalet justera räntan dels vid ändringar i diskontot, dels då det motiveras av någon kreditpolitisk åtgärd och dels vid förändringar i det "allmänna ränteläget". I många avtal - bl.a. i de skuldebrevsformulär som förhandlats fram mellan bankinspektionen och bankerna - föreskrivs dessutom att kreditgivaren får ändra räntan "av annan anledning" som inte närmare specificeras. För en sådan ränteändring gäller dock att kredittagaren skall underrättas innan ränteändringen träder i kraft. Från konsumentskyddssynpunkt framstår vissa av dessa ensidiga klausuler som tvivelaktiga. För det första ger de kreditgivarna en stor frihet att flytta över kostnadsökningar på kredittagarna. För det andra lämnar de utrymme för osäkerhet om grunderna för ränteändringar. Kredittagarna har inte någon reell möjlighet att kontrollera om och i vad mån räntehöjningar är - i en eller annan mening - motiverade. har i en dom (MD 1987:13) förbjudit en kreditgivare att använda ett villkor med innebörd att räntan fick ändras "då långivaren beslutar om förändring av räntan för lån av denna art". Svensk rätt innehåller inte någon regel som direkt avser kredit- givarens rätt att justera räntan. Däremot finns en föreskrift i EG- direktivet. Där sägs (Art. 4.2 b) att avtalet skall innehålla en bestämmelse om de förutsättningar under vilka den effektiva räntan får ändras. Hur preciserade dessa förutsättningar behöver vara anges dock inte och det finns inte någon begränsning i fråga om vilka skäl för en ränteändring som är godtagbara. I den nya danska kreditavtalslagen har man gått något längre för att skydda konsumenten vid ränteändringar. Det utvidgade skyddet gäller dock bara gentemot vissa kreditgivare. Beträffande avtal med rörlig ränta gäller enligt den danska lagen (§ 15) att andra kreditgivare än sådana som har tillåtelse att driva verksamhet enligt "lov om banker og sparekasser m.v." eller enligt "realkreditloven" endast får avtala att räntan helt eller delvis skall variera med "stírrelsen af diskonto eller lignende forhold, som kreditgiver er uden indflydelse på". För bl.a. finansbolag gäller alltså att ränteändringar skall knytas till en referensränta. Undantaget för banker m.fl. motiveras med att dessa kreditinstitut är underkastade särskild tillsyn (Forslag till Lov om kreditaftaler, L 78, 1989-90, s. 26). För dessa kredit- institut gäller bara en regel motsvarande den i EG-direktivet. Den svenska konsumentkreditlagstiftningen skall, enligt vad jag har anfört (se avsnitt 2.1.1), anpassas till EG-direktivet. På grund härav skall i varje fall en regel motsvarande EG-direktivets tas in i svensk Det skall alltså föreskrivas att förutsättningarna för ändring av räntan skall anges i kreditavtalet. Frågan är om villkoren för kreditgivarens rätt att ändra räntan bör preciseras mer än så. Från ren konsumentsynpunkt ter det sig rimligt att förutsättningarna för ränteändringar preciseras exakt i förväg, så att kreditgivaren inte ensidigt kan bestämma räntan. Det blir då också möjligt för konsumenten att kontrollera att gjorda räntejusteringar står i överensstämmelse med avtalet. Förslaget i promemorian bygger på denna utgångspunkt. Det föreslås att kreditgivaren skall få ändra räntesatsen till konsumentens nackdel endast i anslutning till variationer i en referensränta som kreditgivaren har hänvisat till i avtalet och som han saknar inflytande på. När "särskilda skäl" föreligger skall dock även andra ränteändringar få göras. Det står emellertid klart att en regel som den föreslagna innefattar betydande olägenheter. En del av invändningarna behandlas i promemorian (s. 79 f.) och under remissbehandlingen har argumenten mot förslaget preciserats och skärpts. De argument som de flesta kritiska remissinstanserna - bland dem bankinspektionen och - har lagt störst vikt vid kan sammanfattas enligt följande. Kreditinstitutens upplåning sker ofta på olika marknader, såväl inhemska som utländska. Instituten strävar efter att uppnå så förmånliga upplåningsvillkor som möjligt. Det går inte att bestämma en referensränta på ett sådant sätt att den avspeglar de faktiska upplåningskostnaderna. Detta gäller även om kreditgivaren får full frihet att själv bestämma hur referensräntan skall vara utformad. Det sagda betyder att en obligatorisk anknytning till en referensränta skulle innebära en introduktion av en ny ränterisk för kreditinstituten. Att införa en sådan ränterisk är olämpligt, särskilt när det gäller bankerna, och står i motsatsställning inte minst till internationella strävanden att minska sådana risker. Ökad ränterisk medför också ökade kostnader, vilka får betalas av kredittagarna. För att undgå ränterisken skulle kreditinstituten tvingas att begränsa sin upplåning till enstaka förutbestämda marknader och sålunda tvingas agera med minskad flexibilitet. Detta påverkar marknadens struktur i en stagnerande riktning och innebär bl.a. dyrare krediter för de svenska konsumenterna. En referensränta som har konstruerats tenderar också att bli inaktuell genom förändringarna på marknaden. När referensräntan blir föråldrad måste den kunna bytas ut. Detta orsakar problem i de kreditavtal som löper. Jag har kommit till slutsatsen att olägenheterna med en obligatorisk referensränta är så stora att promemorieförslaget inte bör genomföras. Som bankinspektionen påpekar står det fritt för varje kreditgivare att som ett alternativ för kunderna erbjuda krediter där räntan knyts till en referensränta. Om sådana krediter erbjuds kan konsumenternas intresse för dem avläsas, vilket kan få till följd att denna typ av krediter blir ett konkurrenskraftigt alternativ. En mindre långtgående regel bör införas Flera remissinstanser som avstyrker förslaget om en obligatorisk referensränta instämmer i bedömningen att räntejusteringsklausulerna behöver vara tydligare och ge bättre kontrollmöjligheter för konsumenterna. Många vitsordar behovet av en lagbestämmelse. Bl.a. och bankinspektionen antyder egna förslag om hur en mindre långtgående regel skulle kunna utformas. Med hänsyn till konsumenternas utsatta läge i kreditavtal med rörlig ränta är det enligt min mening angeläget att konsumentskyddet förstärks på denna punkt. En bestämmelse som kan åstadkomma det bör därför införas i konsumentkreditlagen. Förhållandena på kreditmarknaden medför att det torde få accepteras att de flesta kreditinstitut erbjuder krediter där utlåningsräntan i huvudsak är beroende av institutets kostnader på ett sådant sätt att det är svårt för konsumenten att kontrollera om räntehöjningar står i överensstämmelse med avtalet. Det innebär att det väsentligen får överlämnas åt tillsynsmyndigheterna att svara för sådan kontroll. En lagbestämmelse om ränteändringar bör bl.a. syfta till att förbättra förutsättningarna för en effektiv tillsyn. I bestämmelsen bör preciseras vilka slags omständigheter som kan ge kreditgivaren rätt att höja räntan. Härmed vinner man framför allt att det klarläggs att inga andra omständigheter får åberopas som skäl för en räntehöjning. Detta klargör rättsläget och underlättar tillsynsmyndigheternas arbete. I de skuldebrevsformulär som används av de flesta banker anges de omständigheter som enligt kreditavtalet kan ge kreditgivaren rätt att höja räntan: - ändring av diskonto, - annan kreditpolitisk åtgärd, - ändring i det allmänna ränteläget. Dessutom får räntesatsen ändras "av annan anledning" men endast med verkan från och med dagen efter förfallodag för ränta. Med hänsyn till vad jag har anfört anser jag att det i skulde- brevsformulären använda uttrycket "av annan anledning" är alltför oprecist för att vara godtagbart i detta sammanhang. I en lagregel bör därför i stället - som jag har varit inne på - preciseras vilka slags omständigheter som kan utgöra grund för en ränteändring. För det första bör räntan få ändras till följd av sådana förändringar som innebär att kreditgivarens upplåning fördyras. Det finns knappast anledning att närmare precisera förutsättningarna. Att förändringarna måste ha inträffat sedan föregående ränteändring är självklart. Diskontots roll är så begränsad att det inte finns skäl att särskilt anknyta till diskontot i regeln. För det andra bör räntan få ändras till följd av sådana beslut av statsmakterna som direkt påverkar förutsättningarna för kreditgivning, exempelvis ändrade kassa- och kapitalkrav för bankerna. Denna typ av beslut har i kreditavtalen brukat sammanfattas under benämningen "kreditpolitiska åtgärder" eller "kreditpolitiska beslut". Det kan visserligen ifrågasättas om detta är en helt adekvat benämning. Ser man begreppet "kreditpolitiska beslut" i vid mening - innefattande alla offentligrättsliga beslut som direkt avser kreditmarknaden - är det dock godtagbart. Det bör därför kunna användas även i en lagregel. För det tredje är det rimligt, med hänsyn till att avtalen ofta sträcker sig över , att även andra förändringar som påverkar kredit- givarens kostnader får föranleda räntehöjningar. Sådana kostnadshöjningar som kan förutses redan när kreditavtalet ingås bör därvid inte kunna åberopas. De kostnadsökningar som här kan godtas som skäl för en räntehöjning bör därför lämpligen preciseras som "andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks". Givetvis kan inte varje förändring av de slag som nämnts ge kreditgivaren rätt till en obegränsad höjning av räntan. Höjning bör få ske endast i den utsträckning som det motiveras av förändringen. Det är visserligen ofta svårt att avgöra vilken räntehöjning som är motiverad i ett enskilt fall. Dels går det ofta inte att avgöra säkert hur en viss kredit- givares kostnader påverkas av en förändring, dels är det ofta inte givet om och i vilken utsträckning en kostnadsökning skall inverka på räntan för en viss kredit. På grund av det senast sagda är det ofrånkomligt att en bestämmelse av detta slag får fungera som en allmän handlingsregel snarare än som en preciserad föreskrift. En sådan regel har dock ett värde genom att den ger tillsynsmyndigheterna hållpunkter för en kontroll som den klargör för kreditgivarna vad som under alla förhållanden inte är acceptabelt. Vissa kreditgivare har kritiserats för att de är snabba när det gäller att ändra räntan i egen favör, medan de är mera senfärdiga när det blir aktuellt att sänka räntan. Såväl som bankinspektionen har noterat att många kreditgivare över huvud taget är avgjort mer benägna att höja räntan under löpande avtalstid än att sänka den. Detta är givetvis oacceptabelt från konsumentsynpunkt. I lagen bör därför också tas in en föreskrift om att kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel. Promemorian innehåller ett förslag om en sådan regel. Detta förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanserna. Som bankinspektionen framhåller i sitt yttrande bör kreditgivaren slutligen åläggas en viss informationsskyldighet i förhållande till konsumenten. Det är ett minimikrav att konsumenten får information i rimlig tid om beslutade ränteändringar. Ofta kan konsumenten ha anledning att överväga att slutbetala krediten , eventuellt att byta kreditgivare, vid en räntehöjning. I sådana fall då en räntehöjning motiveras framför allt av den enskilde kreditgivarens förhållanden, bör konsumenten därför få ett meddelande i så god tid att han ges möjlighet att agera innan ränteändringen träder i kraft. Att ge ett sådant meddelande senare får anses strida mot god kreditgivningssed. I övriga fall bör det vara tillräckligt att konsumenten får ett besked om ränteändringen senast när ändringen börjar gälla. En sådan regel finns i EG-direktivet (Art. 6.3). Konsumenten bör alltid få ett personligt meddelande om ränteändringar. I normalfallet bör det dock räcka om ett sådant meddelande kommer med nästa avisering eller kontoutdrag, under förutsättning att kreditgivaren senast när ändringen börjar gälla annonserar om den i dagspressen. Detta torde stå i överensstämmelse med den praxis som de flesta kreditgivare tillämpar . En likadan regel har tagits in i den nya danska lagen. Reglerna om ändringar av räntesatsen bör gälla för i princip alla kredittyper som berörs. I fråga om lån i pantlånerörelse är situationen speciell genom de regler som gäller enligt lagen om pantlånerörelse och som innebär att skall fastställa räntan. Som jag återkommer till i avsnitt 2.14 är emellertid förhållandena i pantlåneverksamheten även i andra avseenden på olika sätt så särpräglade att det finns skäl att hålla sådan verksamhet helt och hållet utanför konsumentkreditlagens tillämpningsområde. 2.6.2 Hur räntan skall anges i avtalet Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 87). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälen för mitt förslag: Särskilt vid kontokrediter är det vanligt med månadsräntor, dvs. räntesatser som inte är beräknade på årsbasis utan . Räntesatsen motsvarar då relationen mellan kreditkostnaderna och kapitalbeloppet. Månadsräntan är en tolftedel av årsräntan. Att räntan anges är ägnat att försvåra konsumentens bedömning av krediten. Det vanligaste är att räntan anges och det är dessa tal som konsumenterna lättast känner igen. Det kan inte finnas något rimligt behov för kreditgivarna att få uttrycka räntesatsen som en månadsränta. Det bör därför föreskrivas i lagen att räntan skall anges . Det förekommer också kreditavtal med s.k. rak ränta. Räntesatsen anges då som en viss procent av det ursprungliga kreditbeloppet, trots att den utestående krediten successivt minskar genom delbetalningar. Det normala är s.k. fallande ränta, som innebär att räntan beräknas på det vid varje tid kvarstående kapitalbeloppet. Det säger sig självt att räntesatsen för ett lån som avbetalas efter hand blir betydligt lägre om den anges som rak ränta. De flesta konsumenter torde sakna kunskap om vad rak ränta innebär. Även om det uttryckligen sägs i avtalet att räntesatsen avser rak ränta, har de därför inga realistiska möjligheter att bedöma den faktiska räntenivån och jämföra med de räntesatser som de är vana att se. Det torde inte vara ovanligt att man får intrycket att krediten är billigare än den verkligen är. Härtill kommer att rak ränta i regel är ett dåligt och missvisande mått på den verkliga kostnaden för krediten. Användandet av rak ränta innebär alltså avsevärda nackdelar för konsumenterna. Det är svårt att finna att kreditgivarna skulle ha något befogat intresse av att ange räntan på detta sätt. I konsumentkredit- sammanhang bör därför endast fallande ränta accepteras. En särskild lagbestämmelse härom bör införas. Rättsföljden Att räntesatsen anges med en månadsräntesats eller som rak ränta behöver inte i och för sig innebära att räntan är oskälig. Den kan rentav vara mycket förmånlig för konsumenten. Det är därför inte lämpligt att föreskriva att avtalsvillkor om rak ränta eller månadsränta är ogiltiga. I stället bör det marknadsrättsliga regelsystemet tillämpas. Har kreditgivaren använt rak ränta eller månadsränta torde det i regel få anses att han har "underlåtit att lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt". Därmed blir marknadsföringslagens regler tillämpliga (jfr 7 § i den gällande konsumentkreditlagen). Promemorians förslag: Med ett par undantag förbjuds alla avgifter som avser kostnader för krediten i egentlig mening (se promemorian s. 90-100). Remissinstanserna: Merparten av remissinstanserna är starkt kritiska mot förslaget. Endast få remissinstanser tillstyrker. Skälen för mitt förslag: Det har blivit allt vanligare med olika typer av avgifter för krediter. Bland avgifter som ofta förekommer kan nämnas uppläggningsavgifter, aviseringsavgifter, årsavgifter för kontokrediter, avgifter för småtransaktioner, uttagsavgifter, övertrasseringsavgifter och påminnelseavgifter. Vid avbetalningsköp tas ofta s.k. avbetalningstillägg ut. Avgifterna har medfört vissa nackdelar från konsumentskyddssynpunkt. De gör det svårt för konsumenterna att bedöma den verkliga kostnaden för en kredit och att jämföra olika krediter. Vidare finns det skäl att tro att avgifterna kan tendera att i någon mån fördyra krediterna för konsumenterna, inte minst därför att det kan förmodas att de flesta konsumenter är mindre observanta på avgifterna än på räntan. Ett särskilt problem med avgifterna är att kreditgivarnas information om dessa är bristfällig och att kreditavtalen ofta inte alls specificerar avgifterna vare sig till art eller till belopp. Det är vanligt med formuleringar i avtalen av typen "för krediten uttas de avgifter som kreditgivaren vid varje tid tillämpar för krediter av detta slag". Kreditgivarna förbehåller sig alltså ofta frihet både att höja avgifterna och att införa nya avgifter. Förbud mot vissa avgifter? För att komma till rätta med de konsumentskyddsproblem som följer med avgifterna föreslås i promemorian att avgifter för krediter i princip skall förbjudas. Ett par undantag föreslås från detta förbud och avgifter som inte är kostnader "för krediten" i egentlig mening skall enligt förslaget inte alls omfattas av förbudet. Förslaget avstyrks av en rad remissinstanser, bl.a. bankinspek- tionen, NO och SPK. Det möts av invändningar från många andra och tillstyrks av bara ett fåtal. Den kritik som riktas mot förslaget grundar sig väsentligen på de invändningar som diskuteras i promemorian (s. 92 f.). Särskilt betonas att varje kredittagare i princip bör bära de kostnader som han själv förorsakar och att kostnadsövervältringar till nackdel för de konsumenter som föranleder små kostnader bör motverkas. Det framhålls att de flesta hanteringskostnader för en kredit är i huvudsak lika stora oberoende av kreditens storlek, medan finansieringskostnaden är proportionell mot kreditbeloppet; det anses motiverat att detta får avspegla sig även i prissättningen gentemot kredittagarna. Vidare framhålls att gränsen mellan avgifter som enligt förslaget får förekomma och sådana som förbjuds är oskarp och därför medför tillämpnings- och rättssäkerhetsproblem. Några remissinstanser nämner också att avgifterna inom bankväsendet har strukturell betydelse och bl.a. påverkar datoriseringen, personaltätheten och möjligheterna att erbjuda service även i glesbygdsområden. Jag anser att kritiken mot förslaget är berättigad och noterar att det redan i promemorian konstateras att ett avgiftsförbud skulle medföra nackdelar av betydelse. Enligt min mening finns det därför anledning att först pröva om en mindre långtgående konsumentskyddsregel beträffande avgifterna kan tillgodose de behov av ett förstärkt konsumentskydd som föreligger på detta område. Skulle det visa sig att så inte är fallet, kan det senare finnas anledning att återkomma i saken. Förslaget om ett avgiftsförbud bör alltså inte genomföras. En mindre långtgående regel bör införas Som jag framhöll bör konsumentskyddet i fråga om avgifter förstärkas på annat sätt än genom ett avgiftsförbud. Särskilt viktigt är att kreditgivarnas möjlighet att införa nya avgifter i gällande avtal och att ensidigt höja befintliga avgifter begränsas. En begränsning i kreditgivarnas rätt att ändra räntan (se ovan i avsnitt 2.6.1) kan bli näst intill meningslös om kreditgivarna i stället kan fritt höja vissa avgifter. Det finns också skäl att även i övrigt begränsa kreditgivarnas möjligheter att ersätta räntan med avgifter. Om detta kan ske obegränsat, försämras konsumenternas möjligheter att bedöma de verkliga kostnaderna för krediten. Det gäller även om den effektiva räntan anges. En förutsättning för att kreditgivaren skall ha rätt att ta ut särskilda avgifter för krediten bör därför vara att avgiften avser en kostnad som kreditgivaren har för just den ifrågavarande krediten. Kostnaden för en resurs hos kreditgivaren bör därvid anses hänförlig till krediten i den mån resursen används för hanteringen av krediten. Den nu angivna begränsningen i kreditgivarens rätt att ta ut avgifter bör inte gälla för sådana avgifter som inte kan sägas utgöra ersättning för krediten i egentlig mening, t.ex. övertrasseringsavgifter, påminnelseavgifter och avgifter för små eller många uttag. Dessa avgifter syftar till att styra konsumenternas beteende och de skulle fungera mindre effektivt, om det krävdes att de var direkt knutna till kreditgivarens egna kostnader. En regel av nu angivet slag kan visserligen föranleda vissa gräns- dragningssvårigheter. Den synes dock kunna fylla en viktig funktion som stöd för tillsynsmyndigheternas övervakning av kreditgivarnas avgiftsuttag. Det bör vidare krävas att avgifterna anges särskilt i kreditavtalet. Jag kommer visserligen att förorda (avsnitt 2.11.1) att ett krav på skriftlig form för kreditavtal införs och att villkor som är till nackdel för konsumenten skall vara ogiltiga om de inte tas in i det skriftliga avtalet. Redan denna regel innebär i och för sig att kreditgivaren har anledning att ange avgifterna i det skriftliga avtalet. Av skäl som jag återkommer till i det följande (avsnitt 2.9) bör det emellertid föreskrivas uttryckligen att avgifterna skall anges.