prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Frågan i vad mån avtalet som sådant är ogiltigt på grund av tvång, svek, bristande rättshandlingsförmåga eller av andra avtalsrättsliga skäl är inte reglerat i konventionen och får därför avgöras med tillämpning av den på avtalet tillämpliga lagen. Enligt EG- domstolen skall frågan om ett giltigt avtal har ingåtts eller inte, exempelvis om det föreligger ett samtycke från båda parter eller inte, avgöras enligt den på avtalet tillämpliga lagen (mot ). Såsom redan påpekats vid artikel 5.1 kan en överenskommelse parterna emellan om vid vilken ort avtalet skall uppfyllas medföra att domstol vid denna ort blir behörig -- och då med stöd av artikel 5.1. -- även om de formkrav som ställs upp i artikel 17 inte är uppfyllda (målet Zelinger mot Salinitri). har meddelat ett stort antal tolkningavgöranden beträffande artikel 17.1 (se bilaga 2). Även om det inte torde vara någon större saklig skillnad mellan formuleringarna i Brysselkonventionens artikel 17.1 (i den lydelse den fick genom tillträdeskonvention) och formulering bör den omständigheten att har en annan formulering hållas i minnet när man studerar EG- domstolens praxis rörande artikel 17.1. Artikel 17.1 handlar om avtal om domstols behörighet. Eftersom en ''''''''trust'''''''' (se härom vid artikel 5.6) inte nödvändigtvis behöver upprättas genom ett avtal finns i artikel 17.2 särskilda regler om prorogationskalusuler som gäller ''''''''truster''''''''. Av artikel 17.3 framgår att prorogationsavtal, liksom prorogationsklausuler för ''''''''truster'''''''', inte gäller om de strider mot bestämmelserna i artikel 12 och 15, dvs. de tvingande reglerna om prorogation som gäller för försäkrings- och konsumenttvister. Inte heller har prorogationsavtal eller motsvarande klausuler någon verkan i förhållande till de domstolar som är exklusivt behöriga enligt artikel 16. Avsikten bakom denna bestämmelse är att begränsa antalet fall av vägran att erkänna och verkställa domar och att främja domarnas fria rörlighet. Utan en bestämmelse av detta slag skulle andra stater enligt artikel 28 vara skyldiga att vägra erkännande och verkställighet i de fall de tvingande behörighetsreglerna satts åt sidan genom ett prorogationsavtal. Om ett prorogationsavtal har ingåtts enbart till förmån för en av parterna är denne enligt artikel 17.4 fri att väcka talan vid annan domstol som är behörig enligt konventionen. Han kan således avstå från att åberopa sig på prorogationsavtalet och den andra parten kan alltså inte hindra att annan än den i prorogationsavtalet utpekade domstolen prövar tvisten. Artikel 17.5 innehåller en bestämmelse som är avsedd att skydda arbetstagaren -- såsom den normalt svagare parten -- i tvister som gäller anställningsavtal. I fråga om sådana tvister är prorogationsavtal giltiga endast om de har ingåtts efter det att tvist uppstått mellan parterna. Syftet bakom bestämmelsen, som också överensstämmer med vad som gäller för försäkrings- och konsumenttvister enligt artikel 12.1 resp. 15.1, är detsamma som syftet bakom behörighetsregeln för tvister om anställningsavtal i artikel 5.1. Precis som i fråga om artikel 5.1 gäller artikel 17.5 endast i fråga om enskilda anställningsavtal och inte i fråga om kollektivavtal. Bestämmelsen hade tidigare ingen motsvarighet i Brysselkonventionen. Genom tillträdeskonvention har dock en bestämmelse av liknande innebörd fogats till Brysselkonventionens artikel 17. ansåg dock att lösning gick alltför långt eftersom ett prorogationsavtal som har ingåtts före tvistens uppkomst enligt arbetstagarens egen uppfattning kan vara fördelaktigt för honom. Enligt Brysselkonventionens nya lydelse är ett prorogationsavtal således giltigt endast om det har ingåtts efter tvistens uppkomst (dvs. så långt samma regel som i ) eller om den anställde åberopar det för att väcka talan vid annan domstol än den där svaranden har hemvist eller de domstolar som utpekas i artikel 5.1. Den kompletterande regeln är med andra ord endast tillgänglig för den anställde. Det är endast denne som kan åberopa ett prorogationsavtal som har ingåtts före tvistens uppkomst, och enbart i de fall han intar ställning av kärande. Som tidigare påpekats avviker Brysselkonventionen från även när det gäller lydelsen av artikel 5.1. Artikeln innehåller regler om s.k. tyst prorogation. Bestämmelserna innebär att en domstol som annars inte skulle vara behörig att pröva den aktuella tvisten blir behörig om svaranden går i svaromål inför domstolen utan att göra invändningar om att domstolen är obehörig. Domstolen blir således inte behörig om svaranden gick i svaromål enbart för att bestrida domstolens behörighet. Av naturliga skäl gäller regeln inte i de fall annan domstol är exklusivt behörig enligt reglerna i artikel 16. Detta framgår uttryckligen av artikeln. Det bör framhållas att förbudet i artikel 12.1 resp. 15.1 mot prorogation i försäkrings- och konsumenttvister och regeln i artikel 17.5 om tvister rörande anställningsavtal inte omfattar tyst prorogation. Dessa regler avser att ge den svagare parten skydd mot avtal som ingås före det att tvist uppstått. Avtal som ingås efter tvistens uppkomst godtas och det är därmed naturligt att också tyst prorogation godtas i dessa måltyper. Den behörighet som följer av artikel 17 -- avtal om prorogation -- har inte givits någon sådan särställning som de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16. Om käranden således väljer att stämma vid annan domstol än den som utpekats i prorogationsavtalet och svaranden accepterar detta genom att gå i svaromål utan att göra några invändningar mot domstolens behörighet blir den domstol vid vilken målet anhängiggjorts behörig enligt bestämmelserna i artikel 18 utan hinder av det ingångna prorogationsavtalet. Regleringen i artikel 18 innebär en betydelsefull utvidgning av konventionens Avdelning II eftersom domstolen härigenom blir behörig även om käranden skulle ha väckt talan vid domstolen i fråga under åberopande av en sådan exorbitant behörighetsregel som avses i artikel 3 andra stycket. Bestämmelsen kan av naturliga skäl aldrig tillämpas i de fall svaranden uteblir (jfr vid artikel 20). Skillnaden mellan reglering och den som förekommer i s.k. enkla verkställighetskonventioner med indirekta behörighetsregler (se härom i avsnitt 2.1) är att svaranden enligt kan göra invändningar redan på rättegångsstadiet om domstolens behörighet, varvid domstolen i sådant fall måste avvisa målet. Han kan å andra sidan inte vänta med att framställa denna invändning till verkställighetsstadiet; domstolen har ju i så fall blivit behörig enligt artikel 18 och någon grund för vägran finns då inte. Vid enkla verkställighetskonventioner kan svaranden i gengäld inte hindra rättegången i fråga men väl -- under åberopande av att domstolen varit obehörig -- hindra verkställighet i andra konventionsstater. Frågan om när en invändning om domstolens behörighet senast måste framställas, liksom hur uttrycket ''''''''om svaranden går i svaromål inför denna'''''''' (''''''''before whom a defendant enters an appearance'''''''', ''''''''devant lequel le defendeur compara t'''''''') skall förstås, är inte reglerad i konventionen utan får avgöras enligt bestämmelserna i domstolsstaten, lex fori. För del innebär detta att bestämmelserna i 34 kap. 2 § RB blir tillämpliga. Tolkningsavgöranden från som gäller artikel 18 framgår av bilaga 2. Avsnitt 7 Prövning av behörighetsfrågan och av frågan om målet kan tas upp Artikel 19 har behandlats i avsnitt 2.3.1 och 2.3.2. och vid artikel 16. Konventionens behörighetsregler gäller automatiskt och oberoende av om de åberopas av parterna eller inte; domstolen måste självmant undersöka om den är behörig eller inte. Konventionens regler skall alltså alltid tillämpas oberoende av om de åberopas eller inte. I detta sammanhang bör dock artikel 18 hållas i minnet; domstolen blir ju enligt denna artikel behörig om svaranden går i svaromål utan att göra invändningar om att domstolen saknar behörighet. I vissa fall, men inte alltid, skall domstolen dessutom beakta också icke åberopade omständigheter vid sin prövning av om den är behörig eller inte. Denna princip framgår av artikel 19 som understryker att domstolen självmant måste beakta de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 och, oberoende av om de åberopas eller inte och oberoende av om svaranden bestrider eller medger domstolens behörighet, avvisa målet om annan domstol är exklusivt behörig att pröva målet. Samma princip framgår av artikel 20 som föreskriver att domstolen i de fall svaranden inte går i svaromål självmant skall avvisa målet om den inte är behörig enligt bestämmelserna i konventionen. Det innebär bl.a. att den måste avvisa målet om annan domstol är behörig att pröva målet enligt ett sådant prorogationsavtal som avses i artikel 17. Domstolen måste alltså i detta fall, liksom i de fall artikel 16 aktualiseras, beakta även icke åberopade omständigheter vid sin behörighetsprövning. Det sagda innebär inte att domstolen måste efterforska om sådana omständigheter föreligger. Frågan om hur aktiv domstolen skall vara i detta hänseende får avgöras enligt domstolslandets egen lag (Schlosser p. Även om domstolen alltså alltid måste tillämpa konventionens behörighetsregler, är det endast i de nu nämnda fallen -- dvs. om exklusiv behörighet föreligger för annan domstol enligt artikel 16 eller om svaranden inte går i svaromål -- som domstolen skall agera även utan invändning från part. Om svaranden i andra fall än de nu nämnda inte gör några invändningar i fråga om domstolens behörighet blir ju domstolen behörig enligt bestämmelserna i artikel 18 om tyst prorogation. Såsom redan framhållits gäller detta även i fråga om försäkrings- och konsumenttvister. Denna artikel har berörts i avsnitt 2.3.2 och 2.3.5 samt vid artikel 19. Bestämmelserna i artikel 20 är samtliga uppställda till skydd för svaranden. Bestämmelserna i första stycket, som behandlar domstolens prövning av sin behörighet i de fall svaranden inte går i svaromål, har kommenterats vid artikel 19. Domstolen måste i dessa fall självmant undersöka om den är behörig enligt konventionens bestämmelser. Uttrycket ''''''''behörig enligt bestämmelserna i denna konvention'''''''' inbegriper också behörighetsregler som följer av konventioner på särskilda områden (se vid artikel 57.2). Svarandens utevaro får således inte tas till intäkt för att denne godtar domstolens behörighet. Härav följer naturligtvis att bestämmelserna om tyst prorogation i artikel 18 aldrig kan tillämpas i de fall svaranden uteblir. Enligt bestämmelserna i andra stycket måste domstolen se till att svaranden delges stämningsansökan eller motsvarande handling och att detta sker i så god tid att denne skall kunna förbereda sitt svaromål. Intill dess att så skett får målet inte avgöras. Bestämmelserna motsvarar artikel 15 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Genom bestämmelserna erkänns den internationella betydelsen av delgivning av rättegångshandlingar. Bestämmelserna är i första hand uppställda för att förhindra att -- vilket är möjligt enligt vissa rättssystem -- svaranden får en utevarodom meddelad mot sig utan att han över huvud taget varit medveten om att rättegång pågick i en annan stat. Det bör framhållas att bestämmelserna i artikel 20 enbart gäller i förhållande till svarande med hemvist i en konventionsstat. En spegelbild av dessa bestämmelser återfinns i artikel 27.2 och artikel 34 som föreskriver att den utländska domen inte skall erkännas och verkställas i andra konventionsstater om delgivning inte skett på rätt sätt och i rätt tid; svaranden har härigenom givits ett dubbelt skydd, ett skydd inte bara mot att utländska rättegångar äger rum utan hans vetskap utan även, om så likväl skulle ske, ett skydd mot att den dom som meddelas i en sådan rättegång erkänns och verkställs i andra konventionsstater. Till skillnad från artikel 20 gäller bestämmelserna i artikel 27.2 och artikel 34 också i förhållande till svarande med hemvist i tredje stat. Bestämmelserna i andra stycket av artikel 20 ersätts enligt tredje stycket av bestämmelserna om delgivning för de stater som har tillträtt den konventionen. har tillträtt (SÖ 1969:26; jfr cirkulär 1969:495 med anledning av tillträde till konventionen och föreskrifter 1988:251 om förfarandet vid översändande av delgivningsframställningar enligt konventionen). Av EGs och EFTAs medlemsländer har samtliga utom , , , och tillträtt konventionen, se regeringens tillkännagivande (1989:784) av främmande staters anslutning till vissa av biträdda konventioner angående inbördes rättshjälp, m.m. Bestämmelserna i artikel 20 andra och tredje styckena kompletteras av delgivningsföreskrifter i artikel IV i Protokoll Nr 1. Där föreskrivs att handlingar som skall delges någon i en annan konventionsstat skall översändas i enlighet med de konventioner och avtal som gäller staterna emellan. För att åstadkomma en så effektiv och snabb delgivning som möjligt föreskrivs vidare i denna artikels andra stycke att handlingar som skall delges kan sändas direkt mellan tjänstemännen i de båda staterna, utan inblandning av centralorgan osv. i de olika staterna, och att delgivningen skall ske på det sätt som föreskrivs i mottagarstatens lag. Bevis om delgivningen skall skickas direkt till tjänstemannen i ursprungsstaten. Bestämmelserna motsvarar reglerna i artikel 10.b . Konventionsstaterna kan reservera sig mot tillämpningen av artikel IV i Protokoll Nr 1. I avsnitt 3.2.1 har förordats att utnyttjar denna reservationsmöjlighet. Bestämmelserna i förevarande artikel gäller inte bara vid delgivning av stämningsansökan och motsvarande handlingar utan gäller även när delgivning skall ske under verkställighetsförfarandet (se bl.a. vid artikel 40.2). Avsnitt 8 Litispendens och mål som har samband med varandra Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.3. I artikel 21 finns regler om hur domstolarna skall förfara när mål om samma sak och mellan samma parter väcks vid domstolar i olika konventionsstater (litispendens). Den domstol vid vilken talan väckts först är behörig att pröva målet och övriga domstolar är skyldiga att avvisa målet. Skyldigheten att avvisa inträder sedan det har klarlagts att den domstol vid vilken talan väcktes först är behörig. Intill dess är övriga domstolar skyldiga att vilandeförklara målet. Bestämmelserna i artikel 21 gäller i alla mål och oberoende av parternas hemvist. Även i de fall svaranden har hemvist i en tredje stat och svensk domstol därför med stöd av exempelvis artikel 4 kan grunda sin behörighet på reglerna i 10 kap. 3 § RB om förmögenhetsforum, föreligger skyldighet enligt artikel 21 att avvakta hur ett mål mellan samma parter om samma sak hanteras i andra konventionsstater. Skälet bakom detta är konventionens struktur som bygger på fri rörlighet för alla domar som meddelats i konventionsstaterna, oberoende av om konventionens behörighetsregler eller nationella behörighetsregler tillämpats av domstolen i ursprungsstaten eller inte (jfr avsnitt 2.3.1 under rubriken ) och som syftar till att så långt det är möjligt förhindra att motstridiga domar meddelas i konventionsstaterna. Konventionen reglerar inte ett mål har anhängiggjorts utan denna fråga har överlämnats till varje stats interna lagstiftning (målet Zelger mot Salinitri). I vissa länder innebär detta att målet är anhängigt då svaranden delgivits stämningsansökan, i (utom ) och när stämning utfärdats och i redan då stämningsansökan givits in till rätten. Denna fråga har berörts i avsnitt 3.3.2. En tillämpning av bestämmelserna i artikel 21 förutsätter i och för sig inte ett åberopande från part. Men domstolen är inte heller skyldig att efterforska om mål om samma sak parterna emellan är anhängigt i annan konventionsstat. Begreppet litispendens är enligt praxis ett autonomt begrepp. Litispendens har ansetts föreligga i ett fall då part vid domstol i en konventionsstat yrkat fastställelse av att ett avtal inte gäller parterna emellan när den andra parten i ett annat mål i en annan konventionsstat har begärt fullgörelse av samma avtal (målet Gubisch mot Palumbo). Andra tolkningsavgöranden som gäller artikel 21 framgår av bilaga 2. Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.3. Bestämmelserna i artikel 22 om hur domstolarna skall förfara när mål som har samband med varandra är anhängiga i olika konventionsstater syftar, liksom bestämmelserna om litis pendens i artikel 21, till att förhindra att motstridiga domar meddelas i olika konventionsstater. Bestämmelserna i artikel 22 är i olika hänseenden annorlunda utformade än bestämmelserna i artikel 21. Artikeln innehåller i sista stycket en definition av vad som avses med att ''''''''mål har samband med varandra'''''''', nämligen att käromålen är så förenade att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas om käromålen skulle prövas i skilda rättegångar. Liksom artikel 21 ger bestämmelserna i artikel 22 företräde åt den domstol där talan väcktes först. Bestämmelserna är dock fakultativa. Andra domstolar får -- inte skall -- vilandeförklara resp. avvisa ett mål, om ett annat mål som har samband med detta är anhängigt i annan konventionsstat. En förutsättning är att båda målen handläggs i första instans i bägge staterna. När det gäller avvisning ställs i andra stycket upp ett krav på yrkande av part. Ytterligare en förutsättning är att den domstol där målet först väcktes är behörig att pröva bägge målen och att dess lag tillåter förening av mål. Denna artikel behandlar det ovanliga fallet att fler än en domstol är exklusivt behöriga att pröva en tvist. I så fall skall alla domstolar utom den vid vilken talan väcktes först avvisa målet till förmån för denna domstol. Avsnitt 9 Interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder Artikeln har behandlats i avsnitt 2.3.4. Av artikeln följer att domstolarna i konventionsstaterna är oförhindrade att meddela de interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder (''''''''provosional measures, including protective measures'''''''', ''''''''les mesures provisoires ou conservatoires''''''''), som kan meddelas enligt deras nationella lagstiftning, oberoende av vilken domstol som må vara behörig att pröva tvisten i sak. Bestämmelserna medför bl.a. att parterna på förhand kan säkra verkställigheten av domen i andra konventionsstater än i den där rättegången äger rum. Frågan om vilka interimistiska åtgärder som kan meddelas regleras helt och hållet i den nationella lagstiftningen. Uttrycket ''''''''interimistiska åtgärder'''''''' är inte liktydigt med interimistiska beslut i den mening som t.ex. avses i 7 kap. 15 § RB. För svensk del torde bestämmelserna i förevarande artikel i princip endast gälla ''''''''säkerhetsåtgärder'''''''', dvs. sådana åtgärder som avses i 15 kap. RB. Det kan alltså röra sig om kvarstad, återställande av rubbad besittning och olika andra åtgärder för att säkerställa sökandens rätt. Andra länder, och då kanske särskilt , har däremot ett mycket stort antal åtgärder som faller under artikelns tillämpningsområde (jfr Schlosser p. Svensk rätt tillåter att kvarstad meddelas enligt bestämmelserna i 15 kap. RB i fråga om anspråk som skall prövas av utländsk domstol, om domstolens avgörande får verkställas här (NJA 1983 s. 814). Säkerhetsåtgärder och andra interimistiska åtgärder som har meddelats enligt denna artikel är i viss utsträckning verkställbara även i andra konventionsstater. Detta följer av artikel 25. Verkställighet skall dock inte medges om den mot vilken ett sådant beslut har meddelats inte har beretts tillfälle att yttra sig och beslutet skall verkställas utan föregående delgivning; sådana beslut faller enligt EG- domstolens praxis inte in under konventionens erkännande- och verkställighetssystem (Denilauer mot Couchet; se vidare vid artikel 27.2). Avdelning III Erkännande och verkställighet Bestämmelserna om erkännande och verkställighet har kommenterats i avsnitt 2.4. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.1. Av artikeln framgår att reglerna om erkännande och verkställighet omfattar inte bara domar och beslut utan varje avgörande, oavsett dess rubricering, som har meddelats av domstol i konventionsstat. I artikeln nämns särskilt förordnanden om verkställighet och domstolstjänstemans beslut i rättegångskostnadsfrågor. När det i konventionens olika artiklar, liksom i den följande framställningen, talas om ''''''''dom'''''''' avses därför inte bara domar utan alla slags avgöranden av domstol, inklusive domstols beslut om ersättning till vittnen osv. Lagsökningsutslag och bevis i mål om betalningsföreläggande enligt lagsökningslagen (1946:808) skulle således ha fallit under konventionens tillämpningsområde, vilket dock inte blir fallet med utslag enligt den nya summariska processen (se härom, och beträffande möjligheterna att verkställa dessa inom , i avsnitt 3.3.6 ovan). De begränsningar som gäller följer av konventionens sakliga tillämpningsområde enligt artikel 1. och beslut som gäller exempelvis vårdnad om barn eller konkurs kan således inte verkställas i andra konventionsstater med stöd av . Å andra sidan omfattas alla avgöranden som faller inom konventionens sakliga tillämpningsområde, oavsett parternas hemvist och nationalitet. Härav följer vidare att bestämmelserna i konventionens Avdelning III också omfattar sådana beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska beslut som meddelats i konventionsstaterna med stöd av artikel 24 (se härom vid artikel 24 och vid artikel 27.2) Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.2. Av artikel 26 framgår att en dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i andra konventionsstater, utan att det skall behöva anlitas något särskilt förfarande. Domen skall således erkännas automatiskt. Artikel 26 utgår vidare från en presumtion om att domarna skall erkännas. Det är endast om någon av de grunder som anges i artiklarna 27 och 28 är uppfyllda som erkännande skall resp. får vägras. Uttrycket ''''''''dom'''''''' omfattar varje avgörande, oavsett rubricering (se vid artikel 25). Det ställs inga krav på att avgörandet skall ha vunnit laga kraft, även interimistiska avgöranden kan komma i fråga (se vid artikel 24 och 25; jfr också vid artikel 31). En utländsk dom som erkänns enligt artikel 26 skall enligt praxis i princip ges samma effekt som den har i ursprungsstaten, bortsett från, naturligtvis, de vägransgrunder som följer av konventionen (målet mot Krieg). Rättskraftens omfattning bestäms således inte av lex fori utan av ursprungsstatens lag. Om frågan huruvida en dom skall erkännas eller inte är föremål för tvist parterna emellan, kan enligt andra stycket den som gör gällande att domen skall erkännas få detta fastställt. För denna procedur gäller samma regler som vid verkställighet, alltså reglerna i Avsnitt 2 och 3 i Avdelning III. Samma domstolar som utpekas som exekvaturdomstolar i artiklarna 32, 37, 40 resp. 41 skall alltså pröva frågan om domen skall erkännas eller inte. Ett exempel på fall där denna bestämmelse kan användas är om ett skuldebrev presenteras i en svensk bank och detta skuldebrev har förklarats ogiltigt på grund av tvång genom en fransk dom. Av artikel 26 följer att den franska domen skall erkännas. Om det emellertid inför banken görs gällande att den franska domen inte skall erkännas därför att någon av vägransgrunderna i artikel 27 är tillämplig -- något som den svenska banken kan ha svårt att bedöma -- kan den som hävdar att domen skall erkännas begära att få detta fastställt. Denna möjlighet står endast öppen för den som gör gällande att domen skall erkännas. Den som gör gällande att domen inte skall erkännas har ingen sådan möjlighet. Om frågan om en dom skall erkännas eller inte har prejudiciell betydelse i ett mål vid en domstol, är denna domstol enligt tredje stycket behörig att pröva frågan om domen skall erkännas eller inte.