prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — kan i samband härmed enligt 8 kap. 11 § RF medge attregeringen överlämnar åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddelaordningsföreskrifter. Grundlagen char således i dessa fall inte upp någonsjälvklar gräns mellan de föresbifter som bör beslutas genom lag och deföreskrifter som efter rUcsdagens bemyndigande kan beslutas av regeringeneller en kommun. 1motiven till AOst (prop. 1956:143) diskuterades ingående hur gränsen borde drasmellan å ena sidan generella för hela landet gällande bestäm- melseroch å andra sidan föreskrifter med lokalt begränsat tillämpnings- Prop.1992/93:210 område. Föredragande statsrådet framhöll (a. prop. s. 44) att enallmän ordningsstadga som skulle gälla för hela riket borde innehålla endastregler bettäffande vilka ett verkligt behov kunde anses finnas för varjeenskild kommun. Föredragandens överväganden (se a. prop. s. 45) ledde tiU attAOst kom att innehålla endast ett fåtal allmänna föreskrifter. I sammanhangetframhöll föredraganden att de ytterligare ordningsföreskrifter som kundebehövas borde meddelas i form av lokala ordningsstadgor. Somjag ser det bör de synpunkter som föredragande statsrådet gav uttryck för imotiven till AOst vara vägledande också för utformningen avordningslagstiftningen i förevarande lagstiftningsärende. I likhet med uttedningenanser jag sålunda att även en framtida reglering på området bör anpassas tillden enskilda kommunens behov av ordningsföreskrifter. En sådan ordningfömtsätter således att den lokala normgivningen behålls i en eller annan form. 3.3 Den lagtekniska lösningen Ordningsstadgeutredningensförslag innebär att en ordningslag som delvis ersätter regleringen i AOst ochsom innehåller grundläggande ordnings- och säkerhetsföreskrifter samtföreskrifter om påföljd och tvångsmedel av olika slag m.m. införs. Vidareföreslår utredningen en särskild lag om ordning och säkerhet i kollektivttafik.Enligt uttedningens ställningstagande skall den lagen ersätta de reglementenför viss kollektivtrafik som enligt nuvarande ordning utfärdas med stöd avbestämmelsen i 25 § AOst. Slutiigen föreslår utredningen att regleringen avallmänna sammankomster och offentiiga tillställningar förs samman i en lag omallmänna sammankomster och offentiiga tillställningar. Endastett fåtal remissinstanser har uttalat sig om utredningens förslag tilllagteknisk lösning. Flertalet av de instanser som har uttalat sig i fråganställer sig positiva till uttedningens ställningstagande eller lämnar det utanerinran. Några instanser har emeUertid kritiserat förslaget att dela upp regleringenav de aktuella områdena på flera olika författningar. Ordningslagstiftningeninnehåller bestämmelser som i stor utsttäckning berör gemene man. Och den har iolika sammanhang kritiserats för att vara oöverskådlig och svårtillgänglig försåväl enskilda som för de myndigheter som har att tillämpa lagstiftningen. Jagser det därför som en angelägen uppgift att i detta sammanhang beakta attlagstiftningen på det aktuella omj"ådet blir överskådlig ochlättillgänglig. Mot den bakgrunden bör enligt min mening antalet författningarsom reglerar ordningen och säkerheten pä olika områden begränsas. Ilikhet med utredningen anser jag att föreskrifter om ordning och säkerhet somär generellt tillämpliga för hela landet bör samlas i en ny sammanhållenordningslag. Av grundläggande betydelse för ordningslagstiftningen ärbegieppet aUmän plats. Det ligger bl.a. tiU gmnd för att avgränsatillämpningsområdet för regleringen i AOst om ki'av på tillstånd för attfå ta i anspråk områden som används för allmän ttafik m.m. Ett annat Prop. 1992/93:210 område där avgränsningen av allmän plats enligt AOst har enviktig funktion är bestämmelsema i LAS om krav på tillstånd eller anmälan föratt få anordna allmänna sammankomster. Förutomi AOst återfinns begreppet allmän plats i ett flertal ancUa författningar,t.ex. RF, (BrB) samt (1987:10, PBL). I dessaförfattningar har begreppet allmän plats delvis en annan innebörd än i AOst. Idet följande (avsnitt 4.1) avser jag att behandla frågan om begreppet allmänplats bör behållas i ordningslagstiftningen. Somjag ser det kommer det även att finnas ett behov av flertalet av deallmänna ordningsföreskrifter som återfinns i AOst. I det följande avserjag att behandla de bestämmelser som den nya ordningslagen bör innehålla. Engrundläggande fråga i det här sammanhanget - till vilken jag sttax återkommer(avsnitt 4.3.1) - är kravet på tillstånd för att få ta i anspråk en plats somär upplåten till allmänhetens begagnande. Andrafrågor som enligt min mening bör regleras i en ny ordningslag är sådana som röråtgärder till skydd för personer och egendom i olUca sammanhang samtsäkerhetsanordningar vid bmnnar o.d. Till dessa frågor avser jag att återkommai det följande (avsnitt 4.3.2). Användningenav pyrotekniska varor samt sprängning och användning av skjutvapen är frågorsom enligt min uppfattning bör omgärdas med ordnings- ochsäkerhetsföreskrifter. Behovet av bestämmelser i dessa ämnen kommer jag ocksåatt behandla i det följande (avsnitt 4.3.3 och 4.3.4). Även frågor om ordningoch säkerhet vid fritidsanläggningar m.m. bör enligt min mening behandlas inomramen för detta lagstiftningsärende (avsnitt 4.3.5). nya ordningslagen bör också tas in bestämmelser om polisens befogenheter isamband med prövningen av en ansökan om att få ta i anspråk en plats som ärupplåten till allmänhetens begagnande. Även till denna fråga återkommer jagsttax (avsnitt 4.3.9). Ilikhet med vad som gäller enligt AOst bör den nya lagen innehållabestämmelser om förfarandet vid överklagande av olika beslut, straff, beslagoch förverkande samt föreläggande, vite och tvångsutförande på den enskildesbekostnad. Den närmare utformningen av bestämmelsema i dessa ämnen kommer jagatt behandla i det följande (avsnitt 4.3.10-4.3.13). Somframgår av det föregående (avsnitt 3.2.2) bör enligt min uppfattning en nyordningslag innehålla endast föreskrifter som det finns ett allmänt ochpåtagligt behov av. Enligt min mening bör en ny ordningslag således innehållaendast generella föreskiifter. Med en sådan ordning kan emellertid behovet avordningsföreskrifter inte tillgodoses i alla sammanhang eftersom behovet avsådana föreskrifter torde variera högst väsentligt mellan storstäder ochlandsortskommuner. Även inom en och samma kommun kan behovet avordningsföreskrifter variera. Mot den bakgrunden anser jag att den nyaordningslagen bör innehålla ett bemyndigande för kommunema att besluta omlokala ordningsföreskrifter. Frågan om bemyndigandets utformning och omfoiTnerna för beslut om lokala ordningsföreskrifter kommer jag att behandlanärmare i det följande (avsnitt 4.3.6). Enligthamnordningsförordningen och andra ordningsföreskrifter för de Prop.1992/93:210 allmänna hamnarna i riket skaU det för varje större stapelstadfinnas en hamnordning med de föreskrifter om ordningen i hamnen som behövsutöver bestämmelsema i AOst. I fråga om antagande, tillämpning m.m. avhamnordningar gäller AOst:s bestämmelser om lokala ordningsföreskrifter.Hamnordningsförordningen är föråldrad och dess bestämmelser är inte hellerförenliga med om normgivningsmakten. Av skäl som jag närmare kommeratt redovisa i det följande (avsnitt 4.3.7) bör enligt min mening föreskrifterav den typ som finns i de lokala hamnordningama kunna meddelas också i framtiden.Jag anser att systematiska skäl talar för att även bestämmelser på det härområdet bör tas in i den nya ordningslagen. Medstöd av 10 § L Instt. har länsstyrelsema utfärdat såväl generella somindividuella vitesförelägganden i frågor som rör allmän ordning och säkerhet.Till följd av nytillkommen speciallagstiftning i olUca ämnen har enligt minmening behovet av sådana föreskrifter och beslut minskat i betydelse. Somframgår av mina överväganden i det följande (avsnitt 4.3.8) anser jagemellertid att det även kan finnas ett behov av att kunna beslutaom tillttädesförbud för aUmänheten till vissa områden, t.ex. vid allvarligaolyckor. Sådana föreskrifter fömtsätter emellertid bemyndigande i lag. I lUchetmed uttedningen anser jag att ett sådant bemyndigande bör tas in i den nyaordningslagen. Nuvarandeordning med reglering av allmänna sammankomster och offentliga tillställningari skilda författningar med olika statsrättslig valör grundas på attsammankomsterna med hänsyn till mötesfrihetens särskilda betydelse ansettskräva ett starkare rättsligt skydd än de rena nöjestillställningarna. Genomnuvarande om normgivningsmakten och om medborgerliga fri- ochrättigheter (se avsnitt 2.2) har emellertid frågan om författningamaskonstitutionella beskaffenhet kommit i ett delvis nytt läge. Regleringen i RFinnebär att begränsningar i bl.a. mötes- och demonsttationsfriheterna får medvissa undantag göras endast genom lag. Bestämmelser som på olika sättinskränker rätten att anordna allmänna sammankomster kräver således även iframtiden lagform. De offentiiga tillställningarna har inte motsvarandegmndlagsskydd. Flertalet bestämmelser i om offentiiga tillställningar höremellertid enligt regleringen i RF till det primära lagområdet genom att de ärbetungande för den enskilde och skall därför meddelas i eller med stöd av lag. Motbakgi-und av att såväl de allmänna sammankomsterna som de offentligatillställningarna bör regleras i lag innebär det enligt min mening en betydandeförenkling om bestämmelsema förs samman i en författning. Jag kommer i detföljande (avsnitt 4.2.1) att närmare utveckla mitt stäUningstagande i denfrågan. Uttedningensförslag innebär att bestämmelsema om allmänna sammankomster och offentligatillställningar tas in i en separat lag, skild från övrig ordningslagstiftning.Enligt min mening är regleringen av allmänna sammankomster och offentligatillställningar betingad av i huvudsak samma inttessensom ligger bakom de bestämmelser som enligt min uppfattning börfinnas i en ny ordningslag. Med hänsyn tUl den sakliga anknytningen till Prop.1992/93:210 sistnämnda bestämmelser, bl.a. innebörden av platser som ärupplåtna tiU allmänt begagnande, bör reglema om allmänna sammankomster och offentiigatillställningar tas in i den nya ordningslagen och bilda ett särskilt kapiteldär. En ordningslag med ett sådant samlat innehåll har enligt min mening klarafördelar med hänsyn till den praktiska tillämpningen, inte minst förpolismyndigheter och övriga myndigheter som har att tillämpa lagstiftningen.Enligt min mening finns det inte anledning att befara att en sammanhållenreglering av allmänna sammankomster och offentiiga tillställningar kommer attmedföra att skyddet för de grundlagsskyddade sammankomsterna försämras. Mötes-och demonstrationsfrihetema får enligt 2 kap. 14 § första stycket RF begränsasav hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen. 1övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyn till rikets säkerhet ellerför att motverka farsot. EnUgtnuvarande ordning utgör cirkusföreställningar offentiiga tillställningar.Uttedningens förslag innebär inte någon ändring härvidlag. Av skäl som jagkommer att utveckla närmare i det följande (avsnitt 4.2.2) anser jag emellertidatt cirkusföreställningar i det här sammanhanget bör behandlas som allmännasammankomster i stället för som offentiiga tillställningar. Jag återkommer idet följande (avsnitt 4.2.5) också till frågan om säkerhetskrav bettäffande täUsom används vid bl.a. cirkusföreställningar. Vidarekommer jag i det följande (avsnitt 4.2.3 och 4.2.4) att ta upp frågor om kravpå tillstånd eller anmälan för att få anordna allmänna sammankomster ochoffentiiga tillställningar samt polisens möjlighet att ingripa motsammankomster och tillställningar vid ordningsstöming m.m. Liksombettäffande bl.a. cirkustält anser jag att det är angeläget att tivolianordningarär betryggande från säkerhetssynpunkt. Enligt min mening bör en tivolianordningfå användas vid en allmän sammankomst eller offentlig tillställning bara om denerbjuder betryggande säkerhet mot olycksfall. Av skäl som jag kommer attnärmare redogöra för i det följande (avsnitt 4.2.6) bör tivolianordningar fåanvändas bara om de är besiktigade och godkända. Enligt25 § AOst skall efter kommunens hörande utfärda lokala taxor ochreglementen för åkare, spårvägsföretag, stadsbud m.fl. om det behövs och omsådana taxor och reglementen inte skall utfärdas i någon annan ordning.Åtskilliga taxor och reglementen som har utfärdats med stöd av bestämmelsen iAOst tillämpas inte längre. I likhet med utredningen anser jag att det intelängre finns något behov av en bestämmelse om fastställelse av taxor ochreglementen för flertalet av de verksamheter som regleras i 25 § AOst. VissagäUande lokala reglementen innehåller emellertid ordningsföreskrifter förskilda slag av kollektiv personttafik. I likhet med utredningen anser jag attbestämmelser som reglerar ordningen och säkerheten i den kollektiva personttafikenbör finnas även . Jag tänker då närmast på bestämmelser om sådantsom allmänhetens åligganden, förbud mot alkoholförtäring, trafikpersonalensbefogenheter och möjligheter till ingripanden vid störande beteenden. Likasåbör regleringen av den kollektiva personttafiken innehålla bestämmelser omavvisning och avlägsnande samt Huvuddelen av dessa bestämmelser skall enligt regleringen i RF Prop. 1992/93:210 meddelas genom lag. Avsamma skäl som jag har anfört bettäffande allmänna sammankomster och offentiigatillställningar bör enligt min mening ordningsföreskriftema för den kollektivapersonttafUcen tas in i ett särskilt kapitel i den nya ordningslagen. Enligtmin mening bör regleringen gälla för ttafik med tunnelbana och spårväg samtför sådan yrkesmässig trafik för personttansporter som avses i yrkesttafddagen(1988:263). Vidare bör de nuvarande bestämmelsema i jämvägssäkerhetslagen(1990:1157) om förbud mot att bettäda spårområde för tunnelbana eller spårvägföras över till ordningslagen. Mina närmare överväganden i frågor rörande denkollektiva persontrafiken återkommer jag till i det följande (avsnitt 4.4). 3.3.2Lagstiftning i vissa särskilda ämnen Regleringeni 2 § AOst och den till regleringen knutna rätten för kommunema att ta utavgifter enligt lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissaupplåtelser å allmän plats, m.m. (avgiftslagen) har ansetts utesluta attkommunema ingår civilrättsliga nyttjanderättsavtal beträffande sådana områdensom är allmänna platser enligt 1 § AOst. Enligt min uppfattning bör en kommunsom med nyttjanderätt upplåter kvartersmark som förvaltas av kommunen iallmänhet kunna jämställas med en enskild fastighetsägare. I dessa fall börkommunen sålunda ha rätt att träffa avtal med nyttjanderättshavaren omersättning för upplåtelsen av platsen. Av mina överväganden i det följande(avsnitt 4.3.1 och 5.1) framgår att upplåtelser av detta slag bör undantas frånregleringen i avgiftslagen. Regleringenav skyldigheten att hålla rent på gator, vägar och andra allmänna platser samtandra för allmänheten tillgängliga områden är utspridd på ett flertal lagar ochandra författningar. I 3 § AOst finns de gmndläggande bestämmelserna omgaturenhållning. Bestämmelser i detta ämne finns också i renhållningslagen(1979:596). Sålunda föreskrivs i 18 § renhållningslagen att en kommun skallinom områden med stadsplan fullgöra den skyldighet som föreskrivs i 3 § AOst. Redani förarbetena till AOst (prop. 1956:143 s. 89) övervägdes om inte bestämmelsemaom gaturenhållning borde samlas i den föreslagna lagen om skyldighetatt renhåUa gata m.m. Mot bakgmnd av bl.a. att bestämmelserna omgaturenhållning hade ett nära samband med ordningsföreskriftema i stadganstannade föredragande statsrådet för att ta in föreskrifter angåendeinnebörden av skyldigheten att hålla rent på gator m.m. i AOst. Lagen omskyldighet att renhålla gata m.m. kom sålunda att reglera endast frågan vem somskall ha ansvaret för renhållningsskyldigheten. Av skäl som jag kommer attredovisa i det följande (avsnitt 5.2) anser jag att bestämmelserna i omskyldighet att hålla rent på gator m.m. och om möjlighet för kommunerna attmeddela lokala ordningsföreskrifter om sådan renhållning bör slopas samt attregleringen av gaturenhållningen samlas i renhållningslagen. Frågan om alkoholförtäringpå tåg regleras endast genom föreskriftema i lagen (1977:293) omhandel med drycker (LHD), som gäller i den mån det förekommer servering avalkoholdrycker på tåg eller inom någon annan del av trafikföretagets område.Enligt min mening bör beträffande jämvägsttafik införas motsvarandeförtäringsförbud och förverkanderegel som i fråga om den kollektivttafik somomfattas av regleringen i den nya ordningslagen. Jag kommer i det följande(avsnitt 5.3) att närmare utveckla mina skäl för en sådan ordning. Hundarsom springer lösa utan tillsyn på platser som är upplåtna för allmän trafikkan utgöra problem för ordningen och säkerheten på platsen. Jag återkommer idet följande (avsnitt 5.4) till den frågan. 4 Regleringen i en ordningslag, m.m. 4.1 Offentligaplatser Mittförslag: Utttycket allmän plats i ordningslagstiftningen ersätts med uttrycketoffentlig plats. Med offentiig plats enligt ordningslagen avses i huvudsakdetsamma som med allmän plats enligt allmänna ordningsstadgan. En utvidgninggörs emellertid så till vida att även t.ex. parkeringsplatser, s.k. innetorgoch väntsalar som kan sägas användas för allmän ttafik skall anses utgöra offentligplats vare sig området eller uttymmet är beläget inom- eller utomhus. På motsvarandesätt som enligt allmänna ordningsstadgan skall regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, en kommun få föreskriva att även andra områden änsådana som enligt ordningslagen är offentiiga platser vid tillämpning av deallmänna föreskrifterna i ordningslagen om ordning och säkerhet och avföreskrifter i en lokal ordningsstadga skall jämställas med offentlig plats. Enförutsättning för detta är dock att områdena är tillgängliga för allmänheten. Utredningensförslag överensstämmer i sak med mitt. Utttycket allmän plats användsemellertid i uttedningsförslaget. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet av de instansersom har kommenterat det. JO ifrågasätter emellertid om inte förslaget sträckersig för långt med hänsyn till innebörden av begreppet allmän plats enligtregeringsfoiTnen. Han pekar därvid på att förslaget om möjlighet att genombemyndigande utsttäcka vad som sägs om allmän plats till att omfatta även andraområden har nackdelar från lagteknisk synpunkt och framhåUer att ordningslagenbör innehålla en klar avgränsning av dessa områden. iStockholm menar att utredningen borde ha föreslagit ett platsbegrepp som ärexklusivt för ordningslagstiftningen, t.ex. offentlig plats, och till sådanplats hänfört bara mark som ägaren varaktigt och på ett för honom bindande sätthar upplåtit för allmän samfäidsel. Frän flera kommuner anförs att begreppetallmän 4 1992/93. plats bör definierasklarare och ges en gemensam innebörd på de olika Prop. 1992/93:210lagstiftningsområden där det förekommer. i anseratt förslaget inte tilfräckligt klart avgränsar begreppet allmän plats när detgäller t.ex. ett vattenområde. Planverketär tveksamt till behovet av att låta även allmän plats enligt plan- cx:hbygglagen (1987:10) inom detaljplanelagt område, där kommunen inte är huvudman,utgöra allmän plats enligt ordningslagen. Polismyndigheteni och i län, som avstyrker den utvidgning avbegreppet allmän plats som förslaget innebär, pekar på att utvidgningen fårtill följd att även t.ex. större parkeringsplatser, som är avsedda för allmänheten,innetorg och väntsalar omfattas av begreppet; detta leder till att denordningshållning på enskilds bekostnad genom ordningsvakter och väktare som nusker på dessa områden kan accepteras. kan inte se att innetorg intar en sådan särställning iförhållande till ancha platser för sammankomster inomhus att de bör betraktassom allmänna platser. Förbundet kritiserar att förändringen kommer att medföraatt det krävs tillstånd av polisen för att få ha korv- och glasstånd m.m. påinnetorg, att kommunen kommer att få vetorätt vid tillstandsgivningen och attfastighetsägaren inte kommer att kunna påverka denna. Även iMalmö avstyrker utvidgningen av begreppet allmän plats till att omfatta innetorg.Norrköpings tingsrätt kritiserar utredningens uttalanden att endast störreinnetorg typ centrumanläggning skall anses utgöra allmän plats.Polismyndigheten i delar inte utredningens uppfattning att kundparkering,som omfattar bara ett fåtal platser, bör undantas från begreppet allmän plats. Länsstyrelseni anser att innetorg, enskilda vägar, ttafik-platser inomspecialområden, allmänna parkeringsplatser samt gång-, cykel-och ridvägar böranges som exempel i lagtexten på områden som, om de används för allmän ttafik,generellt skall vara att anse som allmän plats. Bl.a. JK anser att utvidgningenav begreppet aUmän plats till att omfatta innetorg bör komma till direktuttryck i ordningslagen. Från och tingsrätter uttalas attdet av lagtexten uttryckligen bör framgå att även platser inomhus omfattas avbegreppet allmän plats. i menar att uttrycket allmänsamfärdsel bör behållas i lagtexten. Bakgrundentill mitt förslag: Vadsom är att anse som allmän plats enligt AOst anges i 1 §. stycketär allmän plats sådan gata, torg, park och annan plats som enligt fastställdstads- eller byggnadsplan utgör allmän plats under förutsättning attden har upplåtits för avsett ändamål. Även en sådan del av ett hamnområdesom är tillgängligt för allmänheten samt allmän väg eller annatområde som är upplåtet till eller annars nyttjas för allmän samfärdsel äratt anse som allmän plats. I en lokal ordningsstadga kan enligt andra stycketbestämmas att även ancka områden, som är upplåtna till allmänt Prop.1992/93:210 begagnande vid tillämpningen av de allmänna ordningsföreskriftema iAOst eller av föreskrifter i en lokal ordningsstadga, skall vara Ukställda medallmän plats. Genomplan- och bygglagen (PBL), som ttädde 1987, upphävdes bl.a.byggnadslagen (1947:385). I PBL regleras den närmare användningen av markenoch bebyggelsen genom detaljplaner, som motsvarar begreppen stads- ochbyggnadsplaner i byggnadslagen. Av övergångsbestämmelserna till PBL (17 kap. 4och 27 §§) följer att stads- och byggnadsplaner enligt byggnadslagen ellerstadsplanelagen (1931:142), sådana äldre planer och bestämmelser som anges i 79och 83 §§ sistnämnda lag samt avstyck-ningsplaner, till den del de inteomfattas av förordnande enligt 168 § byggnadslagen, skall gälla somdetaljplaner som har antagits med stöd av PBL. Vidare skall enligtövergångsbestämmelsema till PBL vad som i lag eller någon annan författningföreskrivs om stadsplan i stället avse detaljplan, inom vilken kommunen ärhuvudman för allmänna platser, och vad som föreskrivs om byggnadsplan avsedetaljplan, inom vilken någon annan än kommunen är huvudman för allmännaplatser. Enligt5 kap. 3 § första stycket PBL skall det i en detaljplan anges och till gränsemautmärkas allmänna platser såsom gator, vägar, torg och parker (punkt 1),kvartersmark för bl.a. bebyggelse, idrotts- och fritidsanläggningar,begravningsplatser, anläggningar för ttafik, vatten, avlopp och energi samtskydds- och säkerhetsområden (punkt 2) och vattenområden för bl.a. båthamnaroch friluftsbad (punkt 3). avses områden för fordons- och gångttafik i en sådan detaljplan därkommunen är huvudman för allmänna platser. Med väg avses omiåden för dessaändamål i en sådan detaljplan där kommunen har bestämt att det inte skall varakommunalt huvudmannaskap för allmänna platser. Väg kan vara allmän ellerenskild som sttax kommer att framgå. Här bör tilläggas att det även kan förekommaatt staten är väghållare för vad som i en detaljplan betecknas som gata,nämligen för allmänna vägar inom en detaljplan med kommunalt huvudmannaskap. Föratt ett område som är allmän plats enligt en detaljplan skall bli allmän platsockså i AOst:s mening krävs i princip att området har upplåtits för avsettändamål. En gata är upplåten för avsett ändamål när den har ställts i ordningoch upplåtits för ttafik. Parker och torg anses vara upplåtna när området harställts i ordning i enlighet med planens bestämmelser.