prop · GG0354 · 1992-12-31 00:00:00 — Kuststaten har också rätt att bestämma över uppförande och användning avkonstgjorda öar (artikel 60 punkt 1 a) och av anläggningar och andrainrättningar i zonen. Den senare rätten är dock bortsett från det speciellafall som behandlas i artikel 60 punkt 1 c - begränsad såtillvida som detendast är fråga om inrättningar som tjänar ekonomiska ändamål (for... economicpurposes, a (des) fins économi-ques) (artikel 60 punkt 1 b). Denna begränsningbör komma till utttyck i lagtexten, eftersom ett krav på svensk myndighetstillstånd till uppförandeav alla slags inrättningar i zonen inte torde överens- Prop. 1992/93:54stämma raed folkrättsliga principer (jfr Oppenheim's International , Ninthedition 1992, vol. 1, s. 795). Jagdelar Lagrådets uppfattning. Att exploateringen liksom uppförandet av eninrättning skall föregås av en tillståndsprövning överensstämmer medföreskrifterna i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln och annan lagstiftningom exploatering av och skydd för naturtillgångarna. Inte bara uppförandet av t.ex.en konstgjord ö kan omfattas av tillståndsplikten, utan också den verksamhetsom bedrivs på ön i fråga. Eftersomett tillståndsbeslut har viktiga rättsverkningar måste som framgår av andrastycket beslutet ange omfattningen av den prövade verksamheten. Det är ocksåviktigt att villkoren är så klart formulerade att det med önskvärd tydlighetframgår vad som gäller för verksamhetens bedrivande; detta inte minst med tankepå att villkorsöverträdelser, som framgår av 16 §, är straffsanktionerade. Etttillstånd får begränsas till . Att tillståndet är tidsbegränsat bör varadet normala vid all tillståndsgivning. Paragrafenmotsvarar 4 § i lagrådsremissen. Bestämmelsernai lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m., NRL, syftar till attfrämja en från ekologisk, social och samhällsekonomisk synpunkt godhushållning med marken, vattnet och den fysiska miljön i övrigt. I lagens 2och 3 kap. finns grandläggande hushållningsbestämmelser avseende mark ochvatten. I fråga om tillståndsgivning till utnyttjande av resurser som reglerasi lagen om en svensk ekonomisk zon är det naturligt att dessa bärande element iNRL också skall tillämpas vid prövningen enligt den här aktuella lagen. Genom NRL-anknytningenkommer lagen om ekonomiska zon även att omfattas av lagstiftningen om kravpå miljökonsekvensbeskrivning enligt 5 kap. NRL. Regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer kan sålunda föreskriva om krav påmiljökonsekvensbeskrivning i ärenden om tillstånd enligt lagen om Sverigesekonomiska zon. fall regeringen beslutar om prövning enligt 4 kap. 2 § NRL av en åtgärdenligt denna lag föreligger inte möjlighet för en kommun att enligt 4 kap. 3 § NRLutöva någon vetorätt. Paragrafenmotsvarar 5 § i lagrådsremissen. Regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt paragrafen meddelaföreskrifter om säkerhetszoner till skydd för en inrättning som tillkommit medstöd av lagen. En i huvudsak motsvarande reglering återfinns i 6 § lagen(1966:314) om kontinentalsockeln. I havsrättskonventionenfinns bestämmelser om säkerhetszoner i artikel 60. Enligt dessa bestämmelser får kuststaten i den utsträckning det är nöd vändigt inrätta rimligt vida säkerhetszoner runt konstgjorda öar och andra anläggningar. Kuststaten får inom en sådan säkerhetszon vidta ändamålsen liga åtgärder för att åstadkomma säkerhet för sjöfarten och för utnyttjandet 51 av de konstgjorda öarnaoch övriga anläggningar. Bredden av en säkerhets- Prop. 1992/93:54 zonskall av kuststaten bestämmas med hänsyn till internationell standard och fårinte överstiga ett avstånd från den yttersta kanten av anläggningeni fråga, om inte annat följer av allmänt accepterade internationellastandarder. Sådantskydd som tillgodoses genom inrättandet av en säkerhetszon omfattar också denverksamhet som bedrivs på inrättningen. Ifråga om fartygstrafik inom zonen kan med stöd av sjötrafikförordningen(1986:300) meddela särskilda föreskrifter. Detfår ankomma på att på de allmänna sjökorten märka ut varsäkerhetszoner är belägna. Paragrafenmotsvarar 6 § i lagrådsremissen. Paragrafenbehandlar frågorna om återkallelse av tillstånd och ersättning till tillståndshavaren,om tillståndet återkallas utan att denne åsidosatt sina skyldigheter. Paragrafensförsta stycke har sin motsvarighet i 6 kap. 3 § minerallagen (1991:45) och 5 §tredje stycket första meningen lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. För atttillstånd skall få återkallas krävs - vid sidan av om tillståndshavarenåsidosatt sina skyldigheter att synnerUga skäl föreligger. Förutom de fall somframgår av lagtexten avses t.ex. att oväntat stora skador uppstår i den marinamiljön eller att väsentliga intressen som fisket påverkas i starkt negativriktning. Också om det inträffar sådana särskilda omständigheter som starktpåverkar svensk säkerhetspolitik kan synnerliga skäl föreligga. Lagrådethar i fråga om andra stycket anfört: Enligt paragrafens andra stycke skall en tiUståndshavare,om ett tillstånd återkallas utan att tillståndshavaren åsidosatt sinaskyldigheter, ha rätt till ersätttning av staten för "den skada han lidertill följd av aterkallelsen". I specialmotiveringen till bestämmelsenanmärker departementschefen att den har sin motsvarighet i 7 kap. 5 §minerallagen, som i sin tur hämtat regeln från 14 kap. 5 § plan- och bygglagen.Detta innebär enligt departementschefen att tillståndshavaren inte ersätts förutebliven vinst. Enligt lagrådets mening framgår inte den önskade innebörden avden valda lagtexten (jfr , Ersättning vid offentliga ingrepp, andradelen, s. 174). För att nå den avsedda begränsningen i rätten till ersättningbör, till överensstämmelse ocksä med motsvarande bestämmelse i 5 § lagen omkontinentalsockeln, väljas utttycket "förlust till följd av åtgärd som hanvidtagit med anledning av tillståndet". Paragrafen har utformats ienlighet med Lagrådets förslag. Paragrafenmotsvarar 8 § i lagrådsremissen. Paragrafenreglerar rätten att bedriva marinvetenskaplig forskning i den ekonomiska zonen.Regler om sådan forskning finns i artikel 246 i havsrättskonventionen. Marinvetenskapligforskning fär inte bedrivas i den ekonomiska zonen av 52 utländska medborgare utanatt regeringen eller den myndighet som rege- Prop. 1992/93:54 ringenbestämmer har lämnat tillstånd. Regeringen eller den myndighet som regeringenbestämmer får föreskriva att i stället för tillstånd skall anmälan göras elleratt varken tillstånd eller anmälan behövs. Paragrafensutformning bygger på att marinvetenskaplig forskning med olika bakgrund och medskilda inriktningar kommer att bedrivas i zonen. Det får överlåtas åttillämpningsföreskrifter som regeringen och myndigheterna utfärdar att för deolika fallen närmare reglera frågor om tillstånd och anmälan. Om forskningenbedrivs inom ramen för ett mellanstatligt avtal om ömsesidig rätt att pålikvärdiga villkor bedriva forskning i respektive lands ekonomiska zon bör en anmälani samband med att forskningsfartyget lämnar sin hamn vara tillräcklig. Normaltskall inte heller tillstånd behöva sökas av en utländsk forskare som verkar påen svensk forskningsbåt. Eneventuell prövning av en ansökan om tillstånd får inte ha en vidare omfattningän vad svenska intressen i fråga om miljövård, ordning och säkerhet kräver.För att bibehålla flexibiliteten, när det gäller vilken utlänning som utanvidare skall ha rätt att bedriva forskning i den ekonomiska zonen, ges ocksåmöjlighet att införa föreskrifter om undantag från tillståndselleranmälningsplikten. Därvid blir det också möjligt att föreskriva att i ställetför tillstånd gäller att anmälan skall göras. I fråga om begränsning av tillståndstiden,återkallelse av tillstånd och rätt till ersättning i ett sådant fall gäller vadsom sagts om dessa frågor i anslutning till 5 § andra stycket och 8 Marinvetenskapligforskning om kontinentalsockelns naturtillgångar regleras med stöd av kontinentalsockellagen. Lagrådethar tillagt: I den mån blir bundet av internationella avtal som gerutländska medborgare rätt att bedriva forskning som avses i denna paragraf påsamma villkor som svenska medborgare får föratsättas att regeringen utnyttjarsin dispensrätt enligt sista meningen i första stycket. Jag har ingen annan upfattningän Lagrådet i denna fråga. Paragrafenmotsvar 9 § i lagrådsremissen. Paragrafenhar sin grund i artiklarna 58 och 87 i havsrättskonventionen. Dessa artikelspeglar i sin tur den folkrättsliga uppfattningen att rätten att utnyttja detfria havet består i många avseenden även i den ekonomiska zonen. Det nu sagdagäller bl.a. de rättigheter som nämns som exempel i paragrafen. Lagrådethar i fråga om paragrafens utformning anfört: Den folkrätts liga principen om oskadlig genomfart (innocent passage, passage inof- fensif) är tillämplig på territorialhavet. I fråga om den ekonomiska zonen skall däremot i princip den för det fria havet gällande rätten till fri sjöfart (freedom of navigation, liberté de navigation) upprätthål las, vilket har kommit till utttyck i artiklaraa 58 och 87 i havsrättskon ventionen. Denna rätt till fri sjöfart är inte begränsad till att gälla ge nomfart genom zonen (jfr artikel 18 i havsrättskonventionen), och den är mindre kringgärdad av alla de särskilda villkor som innefattas 53 i begreppet oskadlig genomfart (jfr artikel 19 i havsrätts- Prop.1992/93:54 konventionen). Paragrafen och dess rubrik har utformats i enlighetmed det av Lagrådet lämnade förslaget. Paragrafenmotsvarar 10 § i lagrådsremissen. Somframgår av den allmänna motiveringen kommer tillsynen att delas upp mellanflera statliga myndigheter. Nämnas kan och Kustbevakningen.Även länsstyrelserna kan - i likhet med vad som gäller enligt lagen (1966:314)om kontinentalsockeln - bli aktuella som tillsynsmyndighet när det gäller vissamiljöfrågor. Paragrafenhar utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den som bedriver verksamhetenligt denna lag är skyldig att efter begäran lämna en tillsynsmyndighet deupplysningar och handlingar som behövs för tillsynen. Om det behövs, kantillsynsmyndigheten förena en sådan begäran med föreläggande om vite. Deuppgifter som framkommer i samband med tillämpningen av denna paragraf kan isin tur ligga till grund för andra åtgärder från tillsynsmyndighetens sida,vilka också de kan förenas med föreläggande om vite. Paragrafenmotsvarar 11 § i lagrådsremissen. får meddela de förelägganden som behövs för att denna lagsamt föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skallefterlevas. I paragrafen ges också tillsynsmyndigheten befogenhet att meddelavitesföreläggande. Paragrafenmotsvarar 13 § i lagrådsremissen. Enligtparagrafen är det möjligt för tillsynsmyndigheten att förbjuda en verksamhet som äruppenbart farlig för miljön eller för något annat allmänt eller enskilt intresse. Lagrådethar i frågan om ett förbud har omedelbar giltighet och när det får verkställas anfört bl.a: I remissen anförs att bestämmelsen har sin motsvarighet i 15 kap. 3 § andra stycket minerallagen. Av intresse i detta sammanhang är emellertid att det i bestämmelsen i minerallagen föreskrivs att förbudet gäller medan motsvarande före skrift saknas i det remitterade förslaget. Det framgår inte av remissen Vcuför man i nu berört hänseende inte följt förebilden. Mot den nu angivna bakgrunden framstår innebörden av det remitterade förslaget som oklar såvitt gäller frågan om förbudet har omedelbar giltighet el ler om giltigheten inträder först sedan beslutet vunnit laga kraft. Nå gon allmän lagregel eller etablerad rättsgrundsats om när ett förvalt ningsbeslut blir gällande finns inte. Med hänsyn till utformningen av bestämmelsen i minerallagen ligger i och för sig närmast till hands att anta att innebörden av 13 § är att ett beslut om förbud blir gällande 54 förstsedan det vunnit laga kraft. Den nu berörda oklarheten bör un- Prop.1992/93:54 danröjas.- Omavsikten är att möjliggöra omedelbar verkställighet bör13 § andra meningen lämpligen få följande lydelse: "Beslut om förbudgäller och får verkställas utan hinder av att det inte vunnit lagakraft." Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafenmotsvarar 14 § i lagrådsremissen. Enligtartikel 60 i havsrättskonventionen äger kuststaten ensam jurisdiktionen översådana konstgjorda öar, anläggningar och andra inrättningar som tillkommit medstöd av tillstånd enligt 3 §. Frägorom tillämpning av svensk lag utanför territorialgränsen regleras för närvarandegenom bl.a. 10 § lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Där räknas vissa lagarupp som inte är tillämpliga på anläggningar och inom säkerhetszonen. En sådanlagteknisk lösning är praktisk i de fall man klart kan förutse vilken ellervilka typer av verksamhet som det kan bli fråga om. När det gäller denekonomiska zonen är det betydligt svårare att föratse vilka verksamheter somkan bli aktuella. Därför är det inte lämpligt att nu föreskriva närmare omundantag för vissa författningar. Erfarenheterna får visa om det kan varalämpligt att införa sådana undantag. Lagrådethar i fråga om svensk jurisdiktion i en säkerhetszon anfört: I kuststatens rättigheter i den ekonomiska zonen ingår rätten att upp föra och använda konstgjorda öar samt- för ekonomiska ändamål an läggningar och andra inrättningar. I artikel 60 punkt 2 i havsrättskon ventionen anges att kuststaten skall ha exklusiv jurisdiktion över så dana öar, anläggningar och inrättningar. Någon motsvarande regel om att kuststaten skall ha exklusiv jurisdiktion över de säkerhetszoner som en kuststat får inrätta i anslutning till sådana öar, anläggningar och inrättningar finns däremot inte i konventionen. I artikel 60 punkt 4 anges endast att kuststaten får i sådana zoner vidta lämpliga ätgärder för att skydda sjöfarten och ifrågavarande öar, anläggningar och in rättningar. Den föreslagna bestämmelsen i 14 § synes därför knappast ha stöd i havsrättskonventionen försåvitt i paragrafen anges att svensk lag skall tillämpas inom en säkerhetszon på samma sätt som om zonen varit belägen inom riket. Lagrådet vill ifrågasätta om inte paragrafens tillämplighet borde begränsas till att avse konstgjorda öar, anlägg ningar och andra inrättningar med uteslutande av säkerhetszoner. Lagrådet är visserligen medvetet om att därigenom en viss diskrepans skulle uppkomma i förhållande till 10 § lagen om kontinentalsockeln där svensk lag förklarats tillämplig såväl på anläggningar på kontinen talsockeln som på säkerhetszoner men finner detta inte vara ett avgö rande skäl mot att bringa 14 § i lagförslaget i bättre överensstämmelse med havsrättskonventionen. Jag har ingen annan uppfattning än Lagrådet i frågan om svensk lags till lämplighet i den omgivande säkerhetszonen. Svensk lag skall alltså gälla på en konstgjord ö eller annan inrättning, men svensk lag gäller inte på sanuna sätt inom den omgivande säkerhetszonen. En konstgjord ö eller annan in- 55 rättningskall i administrativt hänseende behandlas så att den anses vara be- Prop.1992/93:54 lägen inom närmaste del av Sveriges sjöterritorium. Detta harbetydelse för en eventuell fördelning av uppgifterna mellan statligamyndigheter med ett regionalt ansvar. Vadgäller kommunernas ansvar för verksamhet i den ekonomiska zonen framgår av denallmänna motiveringen att kommunerna inte skall tilläggas uppgifter i zonenenligt räddningstjänstiagen (1986:1102) eller annan lagstiftning. Som framgårav 8 kap 5 § regeringsformen skall en kommuns åligganden bestämmas i lag.Genom att paragrafen inte särskilt föreskriver något åliggande för kommunernai den ekonomiska zonen gäller alltså inte föreskriften om svensk lagstillämplighet i den ekonomiska zonen för kommunerna. För det fall att det i enförfattning anges att kommunen eller en nämnd skall vidta åtgärdereller utöva lokal tillsyn eller motsvarande kommer alltså uppgiften såvittavser den ekonomiska zonen att stanna på staten. Detta torde i praktiken inteinnebära några problem, eftersom staten i olika former redan har ett ansvarför de verksamheter som kan bli aktuella, t.ex. räddningstjänst och hälso- ochmiljöfrågor. Svenskdomsrätt kommer att gälla på motsvarande sätt som i . Ocksåforumreglerna kommer i tillämpliga delar att gälla, om inte annat följer av 16§. Paragrafenmotsvarar 15 § i lagrådsremissen. Densom med uppsåt eller av oaktsamhet underiåter att iaktta föreskrifter enligt 2eller 7 § eller bedriver verksamhet eller utövar forskning utan tillståndeller anmälan enligt föreskrifterna i 4 eller 9 § eller åsidosätter ett villkorsom meddelats med stöd av 4 eller 9 § döms till böter. Detsamma gäller för densom fortsätter att bedriva en verksamhet efter det att tillsynsmyndighetenförbjudit verksamheten. I den allmänna motiveringen har redovisats de övervägandensom gjorts i fråga om lämpligheten av att begränsa påföljden till böter. Attförverkande kan ske av ekonomiska fördelar av otillåten verksamhet i denekonomiska zonen följer av 36 kap. 4 § . Paragrafenmotsvar 16 § i lagrådsremissen. Densom begått brott mot föreskrifter om den ekonomiska zonen bör kunna dömas vidsvensk domstol. När det gäller brott som begåtts på konstgjorda öar,anläggningar eller andra inrättningar eller inom en säkerhetszon följer svenskdomsrätt av regeln om tillämpligheten av svensk lag. Av dessa regler följer attsvensk domsrätt kommer att föreligga i flertalet, men inte i alla fall av brottsom avses i 15 §. En kompletterande bestämmelse bör därför införas i lagen. När det gäller brott sombegås inom den ekonomiska zonen av personer som inte är bosatta i finns ingen domstol som är behörig direkt på grandval av de vanliga forumreglerna. Om ingen särskild bestämmelse införs i lagstiftningen måste regeringen förordna om forum med stöd av 19 kap 2 § . Liksom i 40 a § lagen (1950:596) om rätt till fiske har frå gan lösts så att den tingsrätt vars domkrets ligger närmast den plats där den 56 åtalade gärningen begicks är behörig att ta upp åtal för brottet. Något särskilt stadgandesom rör bestämmelserna i artikel 228 om delad Prop. 1992/93:54 jurisdiktionmellan kuststat och flaggstat behövs ej. Vid prövning av fråga om åtal skallväckas kan med stöd av 2 kap. 5 a § sista stycket vägas in deomständigheter som artikeln avser att täcka. Efter åtals väckande kan domstolenförklara målet vilande med stöd av 32 kap. 5 § , omflaggstaten inleder ett rättsligt förfarande enligt artikel 228. Ifrågan om vilken domstol som är behörig bör man kunna hämta ledning genom attfastställa vilken punkt på den s.k. baslinjen för beräkning av territorialhavetsom ligger närmast brottsplatsen. Denna linje utgörs normalt för landområden avstrandlinjen och i övrigt av räta baslinjer, vilka är utsatta på sjökortet. Ombrottet begåtts inom ett område som grandar behörighet för flera tingsrätter,torde utan särskild hänvisning huvudregeln i 19 kap. 1 § varatillämplig. I sådana fall skall alltså de berörda tingsrätterna anses ha likabehörighet. Motsvarande bör gälla också i de fall det är osäkert exakt var iden ekonomiska zonen brottet i den ekonomiska zonen förövades. Genomden föreslagna ordningen kommer det alltså att direkt av lagen framgå vilkentingsrätt som är behörig att ta upp åtal för brott i den ekonomiska zonen.Därmed är också frågan om åklagarens behörighet reglerad. Paragrafenmotsvarar 17 § i lagrådsremissen. Paragrafeninnehåller bestämmelser om hur beslut i enskilda fall får överklagas. Ettsådant beslut får överklagas hos Kammarrätten i . Regeln innebäralltså att denna kammarrätt blir ensam behörig domstol för dessa mål, oavsettinom vilken kammarrätts område den myndighet som beslutar i första instans ärbelägen. Domaroch beslut av allmän domstol enligt 15 och 16 §§ överklagas i den ordning somanges i . I övrigt finns bestänimelser i 30 § verksförordningen(1987:1100) om överklagande. Beslut av regeringen kan inte överklagas, men kanunder vissa förutsättningar bli föremål för rättsprövning enligt lagen(1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Beslut av myndigheterom normföreskrifter överklagas så som paragrafen utformats alltså hosregeringen. 4.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:1154) om förbudmot dumpning av avfall i vatten Iparagrafen har lagens tillämpningsområde utvidgats. Dumpningsförbudet gällerbåde svenska och utländska fartyg i den ekonomiska zonen. Den hittillsvarandebegränsningen att dumpning skall ha skett från transportmedel har tagits bort.Ändringarna är i överensstämmelse med havsrättskonventionens artikel 210. Havsrättskonventioneninnehåller en särskild definition av dumpning. Denna definition bör även gällavid tillämpningen av de svenska föreskrifterna om dumpning. Därmed uppnås enöverensstämmelse med den s.k. , vilken konvention Sverigeredan har tillträtt. Dumpning omfattar enligt havsrättskonventionenartikel 1 (5) varje med- Prop. 1992/93:54 veten kvittblivning av avfalleller andra ämnen från fartyg, luftfartyg, plattformar eller andra anordningartill havs. Att pä motsvarande sätt göra sig kvitt fartyg, luftfartyg, plattformoch annan anordning till havs utgör också dumpning enligt konventionen. Vidsidan av reglerna i dumpningslagen finns i lagen (1980:424) om åtgärder motvattenförorening från fartyg med tillhörande föreskrifter bestämmelser omutsläpp och omhändertagande av avfall från fartyg. Paragrafenhar också ändrats i redaktionellt hänseende genom att orden "släppasut" har utgått och genom att parentesen runt ordet "dumpas" har tagitsbort. Paragrafen,som har sin motsvarighet i 16 § lagen om ekonomiska zon, innehållerbestämmelser om svensk domsrätt och brottmålsforam för brott som förövats i denekonomiska zonen. Motiven tUl 16 § lagen om ekonomiska zon gällerockså i fråga om dumpningslagen. Vad som i 5 § sista stycket dumpningslagensägs om ansvar för försök följer av de regler som gäller specialstraffrätten iallmänhet. Någon särskild reglering behövs alltså inte av frågan, varför någonregel om domsrätt och forum i fråga försöksbrott inte tas med i paragrafen. 4.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395) om Kustbevakningensmedverkan vid polisiär övervakning Enligtlagen har tjänsteman vi samma befogenheter som polisman i frågaom att hålla förhör och tillgripa vissa tvångsmedel när det ankommer påKustbevakningen att hindra brott mot vissa författningar som bl.a. rörutnyttjande av havet som fiske och utvinning från kontinentalsockeln. Paragrafenanger lagens tillämpningsområde. Punkt 4 som avser naturvård har förtydligats.Genom kompletteringen framgår det klart att det också ingår i Kustbevakningensuppgifter att övervaka efterlevnaden av sådana föreskrifter som syftar tillatt bevara den miljön. En ny punkt, punkt 11, har lagts till för atttäcka andra typer av föroreningar än de som regleras . Sådana föroreningarkan uppstå som en följd av sänkning av fartyg eller installationer. Andrastycket är nytt. Där anges i vilken oinfattning lagen är tillämplig i Sverigesekonomiska zon. 4.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:424) om Prop. åtgärder mot vattenförorening från fartyg Ifråga om förbud mot förorening från fartyg utvidgas det nu gällande förbudet -att inom Sveriges sjöterritorium och utanför detta släppa utolja - också till att omfatta ekonomiska zon. Som framgår av 3 § finnsbemyndigande i lagen att föreskriva om förbud mot utsläpp av andra skadligaämnen än olja. Föreskrifternaom fartygs konstruktion m.m. följer av överenskommelser som har träffats av de interaationellasjöfartsmyndigheterna och de ledande sjöfartsnationernas tillämpning avreglerna. meddelar de närmare föreskrifterna. Dessa föreskrifterkommer genom ändringen av paragrafen också att gälla inom ekonomiskazon. Huvudregelnär att ett fartyg skall undergå inspektion när en tillsynsmyndighet anser attdet behövs. Med beaktande av havsrättskonventionen och de folkrättsligaprinciper denna kodifierar får det anses nödvändigt att införa vissa kriterierför inspektion när det är fråga om en misstänkt överträdelse i den ekonomiskazonen. I paragrafen görs därför en hänvisning till 2 a § där kriteriernanärmare anges.