prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Denna ordning har valts för att förenkla handläggningen och medför att också andra domstolar än de som utsetts till exekvaturdomstolar i artiklarna 32, 37, 40 och 41 kan komma att pröva frågan om den utländska domen skall erkännas eller inte. För del innebär detta att frågan om en utländsk dom skall erkännas eller inte kan komma att prejudiciellt prövas av tingsrätt med överprövning i annan hovrätt än . Artikeln som anger under vilka förutsättningar erkännande av en utländsk dom skall vägras har kommenterats i avsnitt 2.4.4. Bestämmelserna är tillämpliga inte bara när det gäller erkännande. De är tillämpliga också i de fall verkställighet begärs (artikel 34 andra stycket). Den utländska domen skall inte erkännas om ett erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public; ''''''''contrary to public policy'''''''', ''''''''contraire à l''''ordre public'''''''') i erkännandestaten. Av artikel 28 sista stycket framgår att behörighetsreglerna inte omfattas av de i artikel 27.1 åsyftade grunderna för rättsordningen; artikel 27.1 får med andra ord inte utnyttjas för att gå runt förbudet mot kontroll av om domstolen i ursprungsstaten varit behörig eller inte. De fall där den ursprungliga domstolens behörighet får prövas är uttömmande reglerade i konventionen. Av artikel 27.4 framgår vidare -- motsatsvis -- att artikel 27.1 heller inte kan utnyttjas som ett medel att vägra erkännande på den grunden att domstolen i ursprungsstaten i vissa familjerättsliga frågor tillämpat en annan lag än den som följer av de internationellt privaträttsliga reglerna i den stat där erkännande begärs; det är endast i artikel 27.4- fallen som en sådan prövning är tillåten. Ytterligare en begränsning av möjligheterna att utnyttja artikel 27.1 följer av artikel 29 som förbjuder att den utländska domen omprövas i sak. Artikel 27.1 får enligt praxis endast utnyttjas i undantagsfall. Bestämmelsen kan i alla händelser inte utnyttjas om det handlar om att domen är oförenlig med en inhemsk dom. Detta problem måste lösas i enlighet med reglerna i artikel 27.3 (målet mot Krieg). Erkännande skall enligt artikel 27.2 vägras om det är fråga om en tredskodom eller annan dom som har meddelats i svarandens utevaro och svaranden inte har delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling på rätt sätt och i tillräckligt god tid för att kunna förbereda sitt försvar. Bestämmelsen är uppställd till skydd för svaranden. En motsvarande bestämmelse, som är direkt tillämplig under rättegången, finns i artikel 20. Genom regleringen i artikel 27.2 har svaranden således fått ett dubbelt skydd. Om reglerna i artikel 20 av någon anledning inte skulle ha tillämpats på rätt sätt i ursprungsstaten skall domen i fråga inte erkännas i andra konventionsstater. En följd av skyddsreglerna i artikel 27.2 är att beslut om säkerhetsåtgärder eller andra interimistiska åtgärder som har meddelats utan att svaranden getts tillfälle att yttra sig och som skall verkställas utan föregående delgivning inte faller under konventionens erkännande- och verkställighetsprocedurer (Denilauler mot Couchet; se vid artikel 24). Mot bakgrund av reglerna i artikel 20 torde artikel 27.2 komma att tillämpas mycket sällan. Skyddsreglerna i artikel 20 om domstolens skyldighet att låta handläggningen av målet vila till dess att det har klarlagts att svaranden fått del av handlingarna i tillräckligt god tid gäller dock endast i förhållande till svarande med hemvist i en konventionsstat. Reglerna i artikel 27.2 innehåller ingen sådan begränsning utan gäller även i förhållande till svarande med hemvist i tredje stat. har meddelat flera tolkningsavgöranden beträffande artikel 27.2 (se bilaga 2). I andra stycket till artikel II i Protokoll Nr 1 finns bestämmelser som tillgodoser intressen liknande dem som tas om hand i artikel 27.2. Enligt dessa bestämmelser får konventionsstaterna under vissa förutsättningar vägra att erkänna och verkställa en dom som rör ett civilrättsligt anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess. Bestämmelserna avser brottmål rörande icke uppsåtliga brott där den tilltalade ålagts att inställa sig personligen men uteblivit. I avsnitt 3.2.3 har förordats att denna vägransgrund blir obligatorisk i (jfr 3 § i propositionens lagförslag 1). Bestämmelserna ställer krav på att domstolarna bevarar delgivningsbevis i mål där internationell verkställighet kan komma i fråga. Denna fråga har berörts i avsnitt 3.3.7. Erkännande får enligt tredje punkten i artikel 27 vägras om domen är oförenlig med en annan dom som har meddelats i en tvist mellan samma parter i den stat där erkännande görs gällande. Det ställs inga krav på att den inhemska domen skall ha meddelats först (jfr artikel 27.5). Inte heller regleras i vad mån denna dom skall ha vunnit laga kraft. Vidare ställs inga krav på att den inhemska domen skall gälla samma sak som den utländska. Det är tillräckligt att domarna gäller samma parter och att de inte är förenliga med varandra. En fransk dom som gäller skadestånd för bristande uppfyllelse av ett avtal skall således inte erkännas i om en svensk domstol i ett mål mellan samma parter har förklarat att avtalet är ogiltigt. Ett annat exempel finns i ett avgörande av där det konstaterades att en dom som förpliktade en person att utge underhållsbidrag på grund av de förpliktelser som följer av ett äktenskap var oförenlig med en inhemsk dom enligt vilken äktenskapet upplösts (mot Krieg). Konventionens regler om hur domstolarna skall förfara vid litispendens och när olika mål har samband med varandra (konventionens Avsnitt 8, artiklarna 21-23) kommer naturligtvis att begränsa användningen av artikel 27.3. I konventionen finns inte någon regel om att erkännande skall vägras i fall då den utländska domen är oförenlig med en dom som har meddelats i en annan konventionsstat. Till viss del förklaras detta av de nämnda reglerna i konventionens Avsnitt 8 som syftar till att förhindra att oförenliga domar meddelas i de olika konventionsstaterna. (Oförenlighetsrekvisitet kan däremot - under vissa förutsättningar -- åberopas om domen strider mot en dom som har meddelats av domstol i en tredje stat; artikel 27.5). Antag att en dom som har meddelats i en konventionsstat B är oförenlig med en dom som har meddelats i en annan konventionsstat A och att fråga uppkommer om att i erkänna domen från stat B. I det fall domen från stat A redan har erkänts i , torde en tillämpning av konventionens allmänna principer leda till att domen från stat B inte kan erkännas här. Om domen från stat A redan har erkänts i skall ju den domen i princip ges samma verkan här som den har i konventionsstat A (målet mot Krieg; se vid artikel 26; Jenard/p. I denna punkt återfinns den enda regel i konventionen där en lagvalsfråga har tillåtits inverka på frågan om den utländska domen skall erkännas eller inte. Således föreskrivs i artikel 27.4 att den utländska domen inte skall erkännas om domstolen i ursprungsstaten i sin dom prejudiciellt, dvs. som en förfråga, har tagit ställning till en fråga om fysisk persons rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv eller testamente -- dvs. just sådana frågor som enligt artikel 1 andra stycket 1 är uteslutna från konventionens tillämpningsområde -- och domstolen därvid tillämpat annan lag än den som skulle ha tillämpats i erkännandestaten. Om resultatet likväl blivit detsamma faller dock denna vägransgrund bort. En dom som har meddelats i en konventionsstat skall enligt artikel 27.5 inte erkännas om den är oförenlig med en dom som har meddelats mellan samma parter rörande samma sak av domstol i en tredje stat förutsatt att sistnämnda dom meddelades först och uppfyller nödvändiga villkor för erkännande i den stat där domen görs gällande. Skälet bakom denna bestämmelse är att konventionsstaterna kan ha bilaterala överenskommelser om erkännande och verkställighet med tredje stat och det är därför nödvändigt att reglera förhållandet mellan domar som meddelats i sådana stater och domar som meddelats i konventionsstater. En första förutsättning för att bestämmelsen skall gälla är att den dom som meddelats i tredje stat kan erkännas i erkännandestaten. För liksom många andra stater innebär detta att en internationell överenskommelse som innehåller regler om erkännande och verkställighet av utländska domar i allmänhet måste gälla i förhållande till den tredje staten. I övrigt är förutsättningarna för vägran snävare utformade än motsvarande regler i artikel 27.3. En förutsättning är således att den dom som meddelats i tredje stat gäller inte bara samma parter utan även samma sak. Vidare krävs att den dom som meddelats i tredje stat har meddelats först. I artikeln finns bestämmelser om när erkännande av en utländsk dom skall vägras till följd av att domstolen i ursprungslandet har saknat behörighet att ta upp målet. Konventionens struktur, att den i Avdelning II innehåller direkta regler om domstols behörighet liksom skyddsregler för svarande som uteblir, har gjort det möjligt att på erkännandestadiet avstå från en kontroll av att domstolen i urprungsstaten varit behörig. Konventionen utgår alltså från att behörighetsreglerna har tillämpats korrekt i ursprungsstaten. Huvudregeln om automatiskt erkännande av utländska avgöranden är dock inte helt undantagslös. I artikel 28 första och andra styckena finns således regler om att erkännande i vissa fall får vägras på den grunden att domstolen i ursprungsstaten inte varit behörig. Bestämmelserna har kommenterats i avsnitt 2.4.4. Av tredje stycket framgår att domstolen i erkännandestaten, när den enligt första och andra styckena prövar om domstolen i urprungsstaten varit behörig, är bunden av de faktiska omständigheter som domstolen i urprungsstaten grundat sin behörighet på. I fjärde stycket finns slutligen huvudregeln om att domstolens behörighet endast får omprövas i de fall som beskrivits i första och andra styckena. Beträffande det sista ledet hänvisas till kommentarerna vid artikel 27.1. Av denna artikel framgår att den utländska domen aldrig får omprövas i sak. Från denna regel finns inga undantag och förbudet omfattar såväl domstolens bedömning av fakta som dess rättsliga bedömning. I förlängningen av detta förbud ligger också att erkännandestaten inte kan vägra erkännande på den grunden att domstolen gjort ett felaktigt lagval. I sistnämnda hänseende finns dock ett uttryckligt undantag (artikel 27.4). Denna artikel har berörts i avsnitt 2.3.3. Den behandlar den situationen att en part i en rättegång åberopar en dom som har meddelats i en annan konventionsstat men som ännu inte vunnit laga kraft. Såsom framhållits vid artikel 26 ställs det inga krav på att den utländska domen skall ha vunnit laga kraft för att den skall erkännas i andra konventionsstater. För att undvika de nackdelar som skulle kunna följa på att domen i fråga ändrades efter överklagande föreskrivs i artikel 30 att det mål vari den utländska domen åberopas kan vilandeförklaras i avbidan på att domen i fråga vinner laga kraft. Bestämmelsen är alltså fakultativ. Bestämmelsen är tillämplig enbart om ändring av den utländska domen söks med anlitande av ordinära rättsmedel. Detta begrepp har av givits en autonom innebörd i konventionen: Överklagandet skall kunna resultera i ett upphävande av eller ändring i den dom som är föremål för erkännande- eller verkställighetsproceduren. Dessutom skall möjligheten att överklaga domen i ursprungslandet vara tidsbegränsad enligt lag, varvid tiden skall börja löpa genom domen i fråga (Industrial mot Riva). Brittisk och irländsk lag gör ingen skillnad på ordinära och extraordinära rättsmedel. Det finns ett stort antal olika rättsmedel, varav en del är tidsbegränsade och andra inte. Ett överklagande påverkar heller inte automatiskt verkställigheten av domen i fråga men överinstansen kan meddela inhibition. Paragrafens andra stycke innehåller därför en specialbestämmelse som är avsedd att reglera i vilka fall en brittisk eller irländsk dom skall kunna föranleda vilandeförklaring. Bestämmelsen avser fall då verkställighet av domen har uppskjutits i ursprungsstaten på grund av att ändring i domen har sökts (''''''''if enforcement is suspended in the State of origin, by reason of appeal''''''''). Den valda formuleringen är av praktiska skäl relativt omfattande och det får överlämnas till domstolarna i övriga konventionsstater att tillämpa regeln så att vilandeförklaring inte tillgrips i förhållande till brittiska och irländska domar i vidare omfattning än vad som kan bli fallet i fråga om domar som har meddelats i andra konventionsstater; domar som i eller överklagas under åberopande av speciella brister eller bör således inte föranleda vilandeförklaring enligt artikel 30 (Schlosser p. Reglerna om verkställighet, artiklarna 31-45, har behandlats i avsnitt 2.4.1, 2.4.3 och 2.4.4. Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3 Av artikelns första stycke framgår att en dom som har meddelats i en konven tionsstat skall verkställas i andra konventionsstater efter ett särskilt exekvaturförfarande. Precis som artikel 26 utgår artikel 31 från presumtionen att domar som har meddelats i andra konventionsstater skall verkställas. De grunder för vägran som är tillåtna är uttömmande reglerade i konventionen och dessa regler är desamma som de som gäller för erkännande (artikel 34 andra stycket). Med uttrycket ''''''''dom'''''''' avses alla slags avgöranden, oavsett deras beteckning (artikel 25). Det ställs inga krav på att domen skall ha vunnit laga kraft. Däremot krävs att den är verkställbar i ursprungsstaten. Detta innebär bl.a. att domen inte kan verkställas i andra stater om provisorisk verkställighet inte kan ske i ursprungsstaten innan tiden för överklagande löpt ut eller sedan målet har överklagats; det finns inga skäl att i andra stater tillerkänna en dom rättsverkningar som den inte har i ursprungsstaten (Jenard s. 48). En svensk dom kan enligt bestämmelserna i 3 kap. 3 § UB verkställas i utan särskilda villkor när den vunnit laga kraft. Enligt 9 § får också dom som inte vunnit laga kraft verkställas som lagakraftägande dom om domstolen förordnat om detta i domen (se härom bl.a. 17 kap. 14 § RB) eller om den enligt särskild föreskrift i annan lag får verkställas innan den vunnit laga kraft. En dom som inte vunnit laga kraft får enligt 3 kap. 4 § UB verkställas i vissa särskilt angivna fall och då på särskilda villkor. Detta innebär dock inte alltid att verkställigheten får fullföljas till slut. I vissa fall gäller att utmätt egendom inte får säljas eller att influtna medel inte får betalas ut. En sådan dom torde inte vara verkställbar i andra konventionsstater. Visserligen är den verkställbar i men de begränsningar som gäller i fråga om försäljning av utmätt egendom och redovisning av influtna medel bör föranleda att den inte anses verkställbar i den mening som avses i artikel 31. På motsvarande sätt blir utsökningsbalkens regler om partiell verkställighet inte tillämpliga vid verkställighet av utländska avgöranden (jfr promemorian s. 145 f.). För en sådan tolkning talar bestämmelserna i artikel 24 som tillåter domstolarna i andra konventionsstater att meddela beslut om säkerhetsåtgärder, oberoende av om de är behöriga att pröva målet i sak. Något hinder mot att meddela ett beslut om kvarstad för att säkra kommande verkställighet i en konventionsstat i avvaktan på att den svenska domen vinner laga kraft finns således inte. För en sådan tolkning talar vidare det förhållandet att konventionen endast innehåller regler om exekvaturförfarandet. Nationella regler i fråga om verkställigheten som sådan påverkas inte (Deutsche Genossenschaftsbank mot Brasserie du Pecheur; anmärkt vid artikel 36 nedan). För en dom som har meddelats i gäller således att den kan verkställas i andra konventionsstater endast om den har vunnit laga kraft eller om den med stöd av någon lagbestämmelse eller enligt förordnande av domstolen får verkställas innan den har vunnit laga kraft (3 kap. 3 och 9 §§ UB). I andra stycket finns en särskild bestämmelse som tar sikte på verkställighet som skall äga rum i och . Bestämmelsen tar hänsyn till den omständigheten att man i , , och har konstitutionellt sett från varandra oberoende rättssystem. En ansökan om verkställighet som görs i exempelvis gäller därför enbart i och inte i hela och . För att en dom skall kunna verkställas inom hela och krävs således att ansökan härom inges till tre olika domstolar (se vid artikel 32). Till skillnad från vad som gäller i övriga konventionsstater, där domen vid ett exekvaturförfarande förklaras vara verkställbar, är det vidare i , , och fråga om ett förfarande varigenom domen registreras för verkställighet vid resp. domstol. Tolkningsavgöranden från som gäller artikel 31 framgår av bilaga 2. Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. I första punkten anges till vilken domstol ansökan om verkställighet skall ges in och således vilken domstol som kommer att pröva frågan om verkställighet i det första stadiet. För del anges (se härom i avsnitt 2.4.3 och 3.2.2). I sköts verkställigheten tills vidare av överexekutor som enligt artikel Va i Protokoll nr 1 jämställs med domstol. Av artikel 32.2 framgår att den lokala behörigheten bestäms av var gäldenären har hemvist. Eftersom har utsett en enda instans för denna prövning får artikel 32.2 tills vidare ingen betydelse vid verkställighet som skall äga rum här. I måste man skilja på domar som innebär en betalningsförpliktelse och andra domar. Verkställigheten av domar som innebär betalningsförpliktelser regleras i federal lagstiftning (se i artikeln). Beträffande utländska sådana domar gäller att ett beslut om att verkställighet medges endast krävs i fråga om domar som har meddelats av en stat som inte har ett verkställighetsavtal med . Om ett sådant verkställighetsavtal föreligger -- exempelvis -- är den utländska domen jämställd med en schweizisk dom och verkställbar som om den vore meddelad i . Andra domar än sådana som innebär en betalningsförpliktelse verkställs enligt kantonal lag, även i de fall det föreligger ett verkställighetsavtal mellan och ursprungsstaten. Även beträffande och finns avvikande regler, se vid artikel 31 andra stycket. Regler om förfarandet m.m. vid exekvaturprövningen finns i artiklarna 33--35. Av första stycket framgår att verkställighetsstatens egna regler skall gälla i fråga om förfarandet vid exekvaturprövningen. Vissa av dessa frågor har dock reglerats direkt i konventionen (artiklarna 46--49). Av andra stycket framgår att svaranden är skyldig att uppge en delgivningsadress inom den domstols domkrets där ansökan görs. Om sådan skyldighet inte föreligger enligt den nationella lagen skall sökanden i stället utse ett ombud i saken (sistnämnda bestämmelse infördes till följd av att regler om att sökanden skall uppge en delgivningsadress saknades i tysk rätt; jfr för del 33 kap. RB, bl.a. 1 § andra stycket och 8 §). Bestämmelserna är av betydelse såväl när det gäller skyldigheten enligt artikel 35 att underrätta sökanden om det beslut som meddelats med anledning av ansökningen som när det gäller det kontradiktoriska förfarande som enligt artikel 37 skall äga rum om gäldenären begär omprövning av ett beslut som medger verkställighet. I avsnitt 3.3.2 föreslås att det till den lag varigenom införlivas med svensk rätt fogas vissa bestämmelser som hänvisar till regler. I den mån innehåller särskilda föreskrifter skall de tillämpas i stället för regler. I artikel 46 och 47 finns regler om vad en ansökan skall innehålla. Tredje stycket innehåller en påminnelse om detta. Artikeln har kommenterats i avsnitt 2.4.3. Av första stycket framgår att ärendet skall avgöras och att ärendet skall prövas utan att motparten har beretts tillfälle att yttra sig. Den nordiska verkställighetslagstiftningen vilar på samma grundprincip. Enligt 10 § nordiska verkställighetslag skall ansökan således i allmänhet prövas utan motpartens hörande. Av artikel 36 framgår att motparten i stället, om ansökan bifallits, kan söka ändring av detta beslut efter delgivning. Av andra stycket framgår att ansökan får avslås endast på de grunder som anges i artiklarna 27 och 28, dvs. samma som gäller i fråga om erkännande av den utländska domen. Ansökan kan dock dessutom avslås om föreskrifterna i artiklarna 32 och 33 inte har uppfyllts (se exempelvis rättsfallet P mot K anmärkt vid artikel 40.2). Innan en ansökan avslås på den grunden att de handlingar som anges i artiklarna 46 och 47 inte har bifogats bör dock sökanden beredas tillfälle att komplettera sin ansökan (Jenard s. 50). I artikel 48 finns särskilda bestämmelser om hur man skall förfara i verkställighetsstaten i de fall bevis om delgivning eller rättshjälp/fri rättegång inte har ingivits. Om ansökan avslås på sådana formella grunder -- det är således inte fråga om avvisning i mening -- kan sökanden begära omprövning enligt reglerna i artikel 40 varvid han dock förlorar förmånen av ett snabbt enpartsförfarande; vid denna omprövning skall svaranden alltid höras (se härom vid artikel 40.2). Av tredje stycket framgår att domen aldrig får omprövas i sak. Detsamma gäller för erkännnade (artikel 29). I denna artikel föreskrivs att domstolen skall underrätta sökanden om det beslut som fattats med anledning av ansökningen och att sådan underrättelse skall ske i enlighet med verkställighetsstatens egen lagstiftning. Denna föreskrift visar som ovan påpekats (vid artikel 33 andra stycket) på vikten av att sökanden har lämnat uppgift om sin delgivningsadress eller utsett ombud. Skyldigheten att underrätta gäller enbart i förhållande till sökanden och gäller såväl i fråga om bifallande beslut som i fråga om avslagsbeslut (i det sistnämnda fallet kan sökanden söka ändring i avgörandet, artikel 40). För gäller härvid bestämmelserna i förordningen (1987:1099) om skyldighet för domstol att underrätta parterna om utgången i mål och ärenden, m.m. Frågan om delgivning med motparten behandlas i artikel 36. Artikeln har behandlats i avsnitt 2.4.3. Av första stycket framgår att gäldenären kan söka ändring av ett avgörande som innebär bifall till verkställighet. Ansökan om ändring skall göras inom en månad från det att gäldenären delgavs beslutet. Om han har hemvist i en annan konventionsstat än den där verkställighet begärts gäller dock enligt andra stycket en frist . Av artikel IV i Protokoll Nr 1 -- som har berörts vid artikel 20 ovan -- framgår att delgivning skall ske i enlighet med de konventioner som gäller konventionsstaterna emellan och att sådan kan verkställas genom direktkontakter mellan tjänstemännen i de olika staterna. I avsnitt 3.2.1 har dock förordats att reserverar sig mot sådana direktkontakter delgivningsmyndigheterna emellan. Att delgivningen skall ombesörjas av domstolen -- och inte av sökanden - är i enlighet med svensk rätt som ju allmänt utgår från att delgivning skall ombesörjas av myndigheten i fråga i de fall frist räknas från delgivning. De grunder gäldenären kan åberopa till stöd för sin begäran om ändring kan exempelvis vara -- utöver de grunder som avses i artikel 34 andra stycket -- att domen inte faller inom konventionens sakliga tillämpningsområde, att den ännu inte är verkställbar i ursprungsstaten eller att han redan har uppfyllt sina förpliktelser enligt domen. Konventionen tillåter inte att tredje man begär omprövning eller överprövning av ett beslut som medger verkställighet; genom konventionen har enligt EG- domstolen ett autonomt och uttömmande system för verkställighet inrättats. Konventionen reglerar dock enbart exekvaturförfarandet, förfarandet för att erhålla en förklaring om att domen får verkställas. Den behandlar inte verkställigheten som sådan utan denna är också fortsättningsvis reglerad i nationell rätt. Tredje man är därför oförhindrad att framställa invändningar mot själva verkställigheten i den mån den nationella verkställighetslagen tillåter detta (Deutsche Genossenschaftsbank mot Brasserie du Pecheur).