prop · GG03169 · 1992-12-31 00:00:00 — Ensärskild övergångsbestämmelse bör införas som ger regeringen rätt att getillstånd att utfårda examina till de nu nämnda läroanstalterna utan detyttrande från som annars är föreskrivet i lagen. Kravpå tillstånd att utfärda examina gäller generellt för sådana examina somregleras av regeringsföreskrifter vid universitet och högskolor som omfattes avhögskolelagen (1992:1434). Det får förutses att nya examina kankomma att införas för sådana högskolor eller att examina kan kommaatt föras ut ur regeringens föreskrifter och senare åter införas. Dessa examinakommer enligt lagen automatiskt att omfattas av tillståndskravet. Om sådanaexamina då redan skulle vara i bruk vid en fristående högskola, bör denhögskolan som regel få en viss rimlig övergångstid på sig, förslagsvis ,för att aweckla användningen av berörd examen, om skolan inte gestillstånd enligt lagen. Ett sådant undantag från ett i lag uppställt krav påtillstånd kan inte införas genom en övergångsbestämmelse till en framtidaändring i högskoleförordningen eller annan föreskrift äv regeringen. Regeringenbör därför i denna lag medges rätt att meddela sådana övergångsdispenser. Detbör understrykas att det här inte är fråga om en automatisk rätt att fortsättautfärdandet av examina. Dispensen kan dock ges utan sådan prövning som annarsskulle följa av lagen. Jag föreslår att en bestämmelse av angiven innebörd tasin i lagen (9 §). 6.3.7 Erkännande av övriga högskolemässiga utbildningar m.m. Utöverenskilda utbildningsanordnare som vill få rätt att utfärda examina kan, somjag tidigare nämnt, finnas utbildningsanordnare som vill bli erkända somhögskolemässiga utan sådan rätt. Det kan då vara fråga om att de studerande vidsådana läroanstalter skall få rätt till studiestöd på samma villkor somstuderande vid högskolor med offentlig huvudman samt även till statsbidrag.Sådana utbUdningar bör, som jag tidigare anfört, prövas enligtsamma principer och kriterier som gäller för dem Prop. 1992/93:169 som vill haexamensrätt och som jag redogjort för. Regeringen kan således, efterutredning och bedömning av , beslute om den verksamhet enutbildningsanordnare bedriver kan anses högskole-mässig och om de studerandeskall erhålla studiestöd samt komma ifråga för statsbidrag. Detfinns några sådana fristående högskolor som i enligliet medtidigare fattade beslut får statsbidrag för en viss utbildning och varsstudenter är berättigade till studiestöd. Det gäller samt . Då jag anser detangeläget att regeringens stälhiingstagande till fortsatt studiestöd ochstatsbidrag inte fördröjs har jag, som nämnts, tillkallat en särskildsakkunnig för utvärdering av dessa läroanstalter. EnUgt denna utvärdering fårkvalitetskraven anses uppfyllda för dessa utbildningar. Jagkommer senare vid min anmälan av anslaget D 37. Bidrag till kommunalhögskoleutbildning m.m. att beräkna medel för dessa läroanstalter. Ettantal ansökningar med begäran om examensrätt har kommit in tillUtbildningsdepartementet. Dessa har överlämnats till . Jag harerfarit att de teologiska seminarierna är föremål för ämbetetsutvärdering. Därmed bör underlag för regeringens stäUningstagande tillexamensrätt och eventueUa statsbidrag kunna föreligga förbeslut efter det att den nya lagen trätt i kraft. Jagkommer senare vid min anmälan av anslaget D 42. Vissa särskilda utgifter inomuniversitet och högskolor m.m. att ta hänsyn till att vissa kostnader förbidrag till fristående högskolor kan uppstå under /94. 6.3.8 Vissa följdändringar i andra lagar Linjesystemetsavskaffande medför en följdändring i lagen (1991:1109) om uppdragsutbildning ivissa fall. I lagens 3 § föreskrivs att uppdragsutbildning som bedrivs ianslutning till högskoleutbildning inom vårdområdet inte får motsvaranågon hel allmän utbildningslinje. Den begränsningen är inte möjlig attupprätthålla i det nya systemet. Jag förslår nu att föreskriften upphävs. Linjesystemetsavskaffande påverkar behörighetsreglerna för organist och kantor i kyrkolagen(1992:300). I37 kap. 9 och 10 §§ kyrkolagen finns bestämmelser om behörighet att anställaspå de numera rent kyrkokommunala tjänsterna som organist och kantor. Föratt vara behörig att anställas på en tjänst som organist krävs för närvarandehögskoleexamen på kyrkomusikerlinjen. För att vara behörig att anställas på entjänst som kantor krävs antingen kantorsexamen, som är enfolkhögskoleutbildning, eller högskoleexamen på musiklärar- Prop. 1992/93:169linjen med kyrkomusikaliskt tillval. Dessutom är den som är behörig attanställas på en tjänst som organist behörig att anställas på en tjänst somkantor. Någon direkt motsvarighet tUl vad som ärmusiklärarexamen med kyrkomusikaliskt tillval föreskrivs inte i denexamensordning som ingår i nya högskoleförordningen. En musiklärarexamen, såsom kraven ställs för den i examensordningen, kan inte utan vidare anseslämplig som behörighetsgrund för kantorstjänst. Därtill krävs förutom den rentmusikaliska utbildningen lämplig kyrkomusikalisk profilutbildning. Enligt minmening är det därför en bättre ordning att, om en sökande har enmusiklärarutbildning, med stöd av 37 kap. 11 § kyrkolagen i detindividuella fallet får avgöra om den sökande kan anses fylla de särskildaprofilkrav som annars krävs för en kantorsexamen. I det nya systemet blirsålunda organistexamen den enda behörighetsgivande högskoleexamen förkyrkomusikertjänster. Jag föreslår därför att de angivna lagrummen ändras ienlighet med detta. Efteren lagändring - i samband med att godkände den nordiskaöverenskommelsen om gemensam arbetsmarknad för personer som har en högre,behörighetsgivande utbildning - jämställs vid anställning somkyrkomusiker en svensk examen i behörighetshänseende med motsvarandehögskoleexamen eller kantorsexamen i , , eller (prop. 1990/91:116, bet. 1990/91:JuU 37, rskr. 1990/91:261). Denna ordningändras inte genom den nya examensordningen. DetEES-avtal som tidigare upprättats men som inte trädde i kraft skulle hapåverkat behörighetskraven för organister. Enligt avtalet skulle sålundaEG-direktivet (89/48/EEG) om en generell ordning för erkännande avexemensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst treårs studier ha kommit att gälla inom EES. Fråganom ändringar i föreskrifterna om kyrkomusiker med anledning av harbehandlats i en inom upprätted departementspromemoria (Ds1992:34) Införande av EES-rätt -ömsesidigt erkännande av kompetensbevis förverksamhet inom hälsooch sjukvården m.m. I promemorian (s. 51 ff.) anges attbestämmelserna om behörighet till kyrkomusikertjänster inom kyrkan kommer attbehöva anpassas efter de förutsättningar som ger. En förteckning över remissinstanserna finns som bUaga 2till propositionen 1992/93:83 om vissa behörighetsfrågor inom hälso- ochsjukvården m.m. En sammanställning av remissyttrandena finns tillgänglig iSocialdepartementet (dnr S92/3842/J). Detkan förutskickas att det nya som är under förhandling kommer attinnebära detsamma på denna punkt. Det är ännu osäkert när ett sådant avtal kankomma tillstånd. Enligt min mening är det emellertid inte nödvändigt att hängaupp en vidgning av behörighetskretsen på ett . Examina från deeuropeiska länder som ingår i EFTA och EG och som motsvarar vår organistexamenbör sålunda re- dan nu kunna godtas förbehörighet till svensk organisttjänst. När nu Prop. 1992/93:169behörighetsreglerna måste ändras till följd av linjesystemets avskaffande, .föreslår jag att bestämmelser om behörighet för organisttjänst ändras så attbåde svensk organistexamen och motsvarande examen från EFTA-eller blirbehörighetsgivande. Jag har i denna fråga samrått med chefen för . Ienlighet med vad jag har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lag om tillstånd att utfårda vissa examina 2. lag om ändring i lagen (1991:1109) omuppdragsutbildning i vissa fall 3. lagom ändring i kyrkolagen (1992:300). Lagförslaget under 1 har granskats av lagrådet. Lagförslagetunder 3 har upprättas efter samråd med chefen för . Förskrifternai kyrkolagen om behörighet till kyrkomusikertjänster hör formellt sett tillFgrådets granskningsområde. De föreslagna ändringarna gäller emellertid baraenkla anpassningar, lagförslaget är därför av sådan beskaffenhet att lagrådetshörande skulle sakna betydelse. Lagförslagenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. 6.4 Jämställdhet i högre utbildning Högskolelageninskärper en skyldighet för universitet och högskolor att i verksamheten alltidiaktta jämställdhet mellan kvinnor och män. Tidigarebeslutade mål för jämställdhetsarbetet innebär att andelen antegna tilluniversitet och högskolor av underrepresenterat kön skall öka till minst 10procent i de utbildningar där kvinnor respektive män utgör endast 5 procent.Främst skall ansträngningarna syfta till att skapa bättre balans inom ett antaltekniska utbildningar, vissa lärarutbildningar och några medellångavårdutbildningar. Förde tekniska utbildningarna vid universitet och högskolor är målet att antaletkvinnliga studenter vid femårsperiodens slut, dvs. /93 ökat tillminst av de antagna. Vadhar hänt som passerat sedan formulerade dessa mål?Hur ser utvecklingen ut ? Antaletinstitutioner där nyantagna studenter till dominerades av detena könet var /89 omkring 130. /92 varmotsvarande siffra 140. Utvecklingen pekar således på en försämring i dettaavseende. Totaltutgör kvinnorna majoritet inom den högre utbildningen. De dominerar fortfarandestarkt i utbildningar som leder till vård- och lä- Inom har andelen kvinnor bland Prop. 1992/93:169 nybörjarnahåUit sig kring /88-1991/92. Könsfördelningenär oftast korrelerad med utbildningarnas längd. 1 utgjordekvinnorna av nybörjarna på utbildningar kortare än , 120poäng, (inklusive högskoleutbildning). För utbildningar som omfattar120-140 poäng var motsvarande andel och för utbildningar längreän 140 poäng var andelen kvinnor . Inomteknikområdet som helhet var andelen kvinnliga nybörjare budgetåret1991/92. Jämfört med budgetåret innan var det visserligen en höjning med 3procentenheter men dette var i första hand ett uttryck för en återgång till denhögre nivå som gällde /90. Inomcivilingenjörsutbildningarna har andelen kvinnor ökat med drygt 10procentenheter . Nybörjarsiffrorna speglar emellertidfortfarande en påtaglig skillnad mellan könen. Kvinnoma utgör nu omkringhälften av nybörjarna inom kemiteknik, men inom exempelvisteknisk fysik och bara i elektroteknik. Setti ett längre tidsperspektiv har dock utvecklingen lett till en jämnarefördelning av kvinnor och män på de tekniska utbildningarna. Blandnybörjarna vid universitetens och högskolornas längre matematisk-naturvetenskapligautbildningar har andelen kvinnliga studenter och uppgår för närvarandetill . Detsom nu synes vara ett huvudproblem är att ökningen av andelen kvinnligastudenter inom de tekniska utbildningarna som skett sedan mitten av 1980-taletavstannat. Inomexempelvis civilingenjörsutbildningarna har den långsiktiga trenden mot ökadutjämning brutits, om man bortser från smärre variationer inom enskildautbildningsinriktningar. Eftersomandelen kvinnor i det primära rekryteringsunderlaget till tekniska utbildningarpå universitet och högskolor, nämligen gymnasieskolans naturvetenskapliga ochtekniska program, inte längre ökar finns det en uppenbar risk för att det kandröja innan det mål nås som satt upp, nämligen 30 procentkvinnor av de antagna till högre tekniska utbildningar. Föratt stärka jämställdhetsarbetet har jag tillsatt en arbetsgrupp,den s.k. JÄST-gruppen, med uppgift att läinna förslag till åtgärder som kanförbättra jämställdheten meUah kvinnor och män i högre utbildning ochforskning. Medutgångspunkt i universitetens och högskolornas jämställdhetsplaner, somlämnats i samband med de fördjupade anslagsframställningarna, har gruppen inovember 1992 redovisat förslag till åtgärder i en första rapport (Ds1992:119) Jämställdhet i högre utbildning och forskning. Åtgärder medanledning av gruppens förslag på områdena forsk- ning och forskarutbildningredovisas i proposition 1992/93:170 Forsk- Prop. 1992/93:169 ning förkunskap och framsteg. Riksdagensbeslut med anledning av regeringens proposition Universitet och högskolor -frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1, bet. 1992/93:UbU3, rskr. 1992/93:103),innebär att universitet och högskolor själva beslutar i en rad frågor. Detgäller även ansvaret för jämställdhet som enligt vad jag sagt framgår avden nya högskolelagen. Flera av gruppens välmotiverade förslag blir därför tillföljd av den nya beslutsordningen inte föremål för ställningstagande avregering och riksdag. Någraav förslagen är emellertid av den karaktären att de kräver statsmakternasbeslut för att kunna genomföras. Enligtvad gruppen framhåller kommer satsningar på jämställdhet att ge ökad kvalitet iverksamheten vid universitet och högskolor. För att en höjd ambitionsnivå skallresultera i konkreta förändringar krävs emellertid vissa stödåtgärder. Gruppenföreslår därför att anvisas till Rådetför grundläggande högskoleutbildning för utvecklingsinsatser som rörjämställdhet i grundläggande högskoleutbildning samt att en särskildreferensgrupp på området inrättas vid rådet. Olikastödinsatser kommer sannolikt att behövas för att korrigera studenternastidigare "felval". Gruppen föreslår att försöken med s.k. basår tilltekniska utbUdningar (kompletterande förutbildning) forsätter och helstutvidgas till att gälla även andra utbildningar. Vidareföreslår gruppen bl.a. att en samordnad utvärdering av tidigare försök ochprojekt inom jämställdhetsområdet företas, samt att ett särskUtjämställdhetspris inrättas. Det bör utdelas till institutioner ellerfakulteter/sektioner, som gjort betydelsefulla insatser för att främjajämställdheten. Hurgår vi vidare? Avdet jag nu redovisat framgår att det finns goda skäl att fortsätta arbetet medatt förbättra jämställdheten i den högre utbildningen. Bestämmelsen omjämställdhet i den nya högskolelagen ser jag som en viktig förutsättning för enutveckling i rätt riktning. Lika villkor för kvinnor och män inom högreutbildning och forskning är emellertid inte enbart en rättvisefråga som iförsta hand berör kvinnUga studenter och forskare vid våra universitet ochhögskolor utan även en angelägenhet av betydelse för samhället i stort. 1ett läge som kräver att vi satsar betydande resurser på att fler studentergenomgår längre akademisk utbildning inom framför allt teknik ochnaturvetenskap är det viktigt att kunna rekrytera fler kvinnor. I annat fallkommer det att råda brist på studenter inom dessa utbildningar. Förutomden självklara rättviseaspekten ser jag därför ambitionen att ökajämställdheten mellan kvinnor och män i högre utbildning som en del av denallmänna strävan att stärka som kunskapsnation. Det innebär både attöka antalet högskoleutbildade och att höja kvaliteten Att tatill vara såväl kvinnliga som manliga erfaren- Prop. 1992/93:169 heter ochbegåvningar i utbildning och forskning är därför en nödvändighet. Jaganser det vara särskilt angeläget att garantera en fortsatt ökning av andelenkvinnor inom de tekniska utbildningarna på universitets- och högskolenivå. Fördetta krävs en förstärkning av rekryteringsunderlaget från gymnasieskolan ochatt intresset för teknik ökar bland flickor. JagvUl i detta sammanhang erinra om vad jag inledningsvis anfört (avsnitt 4.2) omvikten av att förbättra rekryteringen tiU de tekniska högskolorna. Regeringenkommer att inititiera ett brett program för att främja intressetför naturvetenskaplig och teknisk utbildning alltifrån grundskola tilluniversitet och högskolor: 1likhet med JÄST-gruppen anser jag att den kompletterande förutbildning (dets.k. basåret) som bedrivits vid vissa universitet och högskolor /93 kommer att kunna förbättra möjligheterna för flickor attsöka till högre teknisk utbildning. Basåret innebär att personer som genomgåtti första hand samhällsvetenskaplig och ekonomisk utbildning i gymnasieskolanhar beretts möjlighet att i regi av ett universitet eller enhögskola bedriva kompletterande naturvetenskapliga studier för att skaffa sigbehörighet till teknisk högskoleutbildning. Detta har även fungerat som enattraktiv möjlighet för ungdomar att tänka om i fråga om utbildnings- ochyrkesval. Inte minst har fler kvinnor valt att satsa på teknisk utbildning.Berörda högskolor bör därvid ha rätt att fortsättningsvis bedriva sådan utbildninginom ramen för sina utbildningsuppdrag. Jagkommer mycket noga att följa erfarenheterna av den nu pågåendeförsöksverksamheten med basår. Avde skäl som jag tidigare anfört anser jag det vara av största vikt att ettframgångsrikt arbete bedrivs för att förbättra jämställdheten i den högreutbildningen. I det nya högskolesystemet ser jag detta som i första hand ettansvar för universitet och högskolor. Emellertidanser jag, i likhet med vad jämsfålldhetsgruppen föreslagit, att vissastödinsatser kan behövas som bidrag till att jämställdhetsfrågorna förs in iall högskoleutbildning. Jag avser därför att vid min anmälan av anslaget D 41.Rådet för grundläggande högskoleutbildning föreslå att 5 miljoner kronoranvisas rådet /94 för särskilda insatser inomjämställdhetsområdet. Insatserna bör primärt vara inriktade på studenterna. Förde två följande budgetåren i treårsperioden bör ett motsvarande belopp anvisas.Detta förslag ingår även i det tio-punktsprogram för jämställdhet somredovisas i regeringens proposition om forskning och forskarutbildning(1992/93:170). 1 detta program ingår även förslag till vissa ytterligarestimulansbidrag till universitet och högskolor för att främjajämställdhetsarbetet. 6.5 Ledning av universitet och högskolor Prop. 1993års universitets- och högskolereform innebär långt driven rätt föruniversiteten och högskolorna att fatta beslut om den inre organisationen. Istort sett alla internorganisatoriska beslut, utom vad gäller den högstaledningen (styrelse och rektor) och beslutsorganisationen för forskning, fårfattas fritt. Detär min övertygelse att detta kommer att leda till en väsentligt förbättradintern organisation för universiteten och högskolorna. Hittillsvarande regler,som har utmärkts av kravet på enhetlighet och av strikta bestämmelser om hurolika grupper skall vara representerade, har motverkat en anpassning tilluniversitetens och högskolornas skilda förutsätmingar. Dethar särskilt från studenthåll framförts kritik mot att inte studenternasrepresentation i olika organ är centralt reglerad. I den nya högskolelagenslås endast fast studenternas rätt att vara representerade i alla organ sombehandlar utbildningsfrågor. Min principiella syn på universitet och högskolorutgår från den traditionella innebörden av begreppet : en autonomakademi bestående av studenter och lärare som fritt väljer varandra. Dennatanke synes också ha ett betydande stöd i den remissbehandling som föregickförra årets stora universitets-och högskoleproposition. Att döma avreaktionerna från universitet och högskolor finns det mycket små risker för attstudentinflytandet skulle komma att ininska. Regeringen avser attnoga följa om hur studenternas inflytande tillgodoses i organ som beslutar omfrågor som sammanhänger med utbildningen. Ledningav samhällets främsta kunskapsorganisationer Universitetenoch högskolorna är de främsta företrädarna för kunskapen. De har unikamöjligheter att överblicka och bedöma hela vårt utbildningssystem. Den högreutbibildningens institutioner innehåller inom samma organisation forskning,forskamtbUdning och högre utbildning - med bland annat lärarutbildning förskolans behov - som de är den största avnämaren för de underliggandeutbildningsformernas utflöde av utbildade. Detger företrädarna för universiteten och högskolorna ett särskilt ansvar. Dettaansvar inbegriper också uppgiften att försvara och motivera behovet av kunskap,bildning och kritiskt tänkande. Stödetför högre utbildning och forskning kan inte betraktas som något för alla tidergivet. Historiska och internationella jämförelser ger vid handen attinställningen kan skifta över tiden. Endast genom resultat, information omverksamheten och deltagande i debatten kan positionen vämas. Universitetensoch högskolornas eget ansvar kompletterar regeringens och ansvar.Statsmakterna måste ge universitet och högskolor incitament för en önskadutveckling i enlighet med omvärldskrav Nationella avvägningar och omprioritering- Prop. 1992/93:169 armåste därutöver ibland göras och ramarna för verksamheten anges.Detaljreglering av verksamheten har däremot ingen roll att spela i framtidensforskning och högre utbildning. Denframtid för våra universitet och högskolor som skisseras i denna propositionkommer naturligtvis att ställa ökade och nya krav på ledningen av universitetoch högskolor. Denviktigaste uppgiften för styrelser och rektorer blir att svara för enlångsiktig strategisk planering. Denna planering måste utgå från frihet förstudenterna i deras utbildningsval och vetenskaplig frihet för lärarna.Samtidigt måste optimala beslut fattas när det gäller sambandet mellan hurtillgängliga resurser skall utnyttjas, hur kvaliteten skall säkras, vilkenintern organisation som skall finnas och på vilket sätt ekonomin skall skötas.Målet måste vara att skapa ett universitet eller en högskola med gott rykte närdet gäller kvalitet och omvårdnad av sina studenter. Därigenom blir manattraktiv för studenter och lärare och kan stå sig väl i en framtida tävlan medsvenska och utländska konkurrenter. Idetta sammanhang vill jag också kort beröra ansvaret för den högreutbildningens geografiska spridning. Hur finmaskigt nätet av universitet ochhökolor än görs, kommer närhetsönskemålen aldrig att kunna uppfyllas helt. Universitetenoch de stora högskolorna har ett särskilt ansvar för kunskapsutveckling ochkunskapsspridning över hela landet. De mindre och medelstora högskolorna utgörhärvid viktiga komplement. Dessa högskolor har dessutom en särskild möjlighetatt möta de lokala arbetsmarknadernas behov. Universiteten och högskolorna hardessutom ett särskilt ansvar för att bedriva fortbildning och vidareutbildning. Rekryteringentill högre utbildning hänger nära samman med avståndet till närmasteutbildningsort. Många människor kan av ekonomiska eller sociala skäl inte bytebostadsort för att studera. Därför behövs olika former av decentraliseradutbildning och distansundervisning. Jag har i det föregående redovisat hurdistansundervisningen skall främjas. Jag vill här särskilt peka på det ansvar idetta avseende som faller på universiteten och de tekniska högskolorna. Jagär angelägen om att understryka betydelsen av att universiteten och de störrehögskolorna tar det här angivna nationella ansvaret på allvar. Jagtror i detta sammanhang på vikten av att bygga vidare där det redan finns ensamlad miljö med anknytning tiU avancerad utbildning. I en sådan bör utsikternavara störst att lyckas med nya satsningar. Det är mot denna bakgrund jag senarekommer att föreslå att viss högre utbildning bör förläggas till NovumForskningspark i . I finns redan högre utbildning. Där finnsvidare förutsättningar till samverkan med befintliga forskningscentra.Ändamålsenliga lokaler och relevant utrustning finns i betydande utsträckningomedelbart tillgänglig. Universitets-och högskoleledningarna har ansvar för att ta initiativ till förnyelse,omfördelning och kvalitetssäkring. Inom en nära fram- tid kommer resurser inteatt anvisas särskilt för t.ex. lokaler, utrustning, Prop. 1992/93:169internationellt samarbete, regionala åtaganden, personalutbildning ellerjämställdhetsarbete. Det blir då nödvändigt att rektorer och styrelser förmårgöra de prioriteringar som krävs för att universiteten och högskolorna skallkunna behålla sina centrala positioner i samhällslivet centralt, regionalt ochlokalt. Ansvaretför att åstadkomma en effektiv ledningsorganisation, som förmår allt dettaligger naturligtvis främst på universiteten och högskoloma själva. Beslutetatt inte längre ha centralt inrättade och tillsatta förvaltningschefstjänstervid universitet och högskolor med fast forskningsorganisation innebär intenågot ställningstagande från min sida till behovet av att ha högt kvalificeradadministrativ och ekonomisk kompetens vid rektors sida.