prop · GF03107 · 1992-01-01 00:00:00 — Paragrafen innehåller inte något om de kvalitativa kraven på den dokumentation som prövningarna avses resultera i. Annorlunda är det med EG:s mycket detaljerade regler för kliniska prövningar (se direktiv /318 och 75/319/EEG). Dessa tar till skillnad från de gällande svenska föreskrifterna och de som föreslås här inte primärt sikte på att skydda patienterna utan på att ett gott underlag för dokumentationen och granskningen skall uppnås. De gällande föreskrifterna i liksom de som föreslås här innebär dock indirekt att kvalitetskraven på de 1991/92:107kliniska prövningarna i princip säkras. Ett läkemedel skall enligt 6 § godkännas för försäljning om sökanden visat att läkemedlet uppfyller vissa krav. Ett centralt och komplicerat krav är kravet på ändamålsenlighet (se motiveringen till 4 och 6 §§). För att belysa värdet av och risker med ett läkemedel krävs det därför omfattande och väl redovisade undersökningar på patienter av flera av varandra oberoende undersökare. För varje sjukdom eller sjukdomssymtom, där läkemedlet enligt tillverkaren är avsett att användas, måste material finnas som styrker det kliniska värdet. Sådant material tas fram vid den kliniska prövningen. Avsikten med prövningen är att få en objektiv bedömning av läkemedlet. Om möjligt bör behandlingen med läkemedlet jämföras med annan tillgänglig behandling. Innan ett läkemedel kan prövas kliniskt, utförs en rad experimentella och laboratoriemässiga försök. Ansvaret för dessa försök ligger på tillverkaren. När försöken genomförts med tillfredsställande resultat går denne över till att undersöka medlets verkningar på människan genom kliniska prövningar. Begreppet klinisk läkemedelsprövning definieras i första stycket och där anges också närmare när och under vilka förutsättningar en sådan prövning får utföras. Beteckningen klinisk läkemedelsprövning är inte helt adekvat utan borde snarare vara klinisk läkemedelsforskning. Det är nämligen inte bara fråga om att få vissa uppställda parametrar bekräftade. I syftet med prövningen ligger också ofta att få fram nya kunska- per. Den använda beteckningen är emellertid vedertagen och har därför behållits. I paragrafen regleras endast prövning av sådana produkter som utgör läkemedel. Det renodlade laboratoriearbetet på försöksdjur i tidiga faser av utvecklingen av ett läkemedel omfattas därför inte av de krav som anges i paragrafen. Substanser som då tillförs djur i forskningssyfte berörs med andra ord inte. Gränsdragningen mellan kliniska prövningar på djur och experi- mentella studier av läkemedel på djur kan däremot i vissa lägen vara svår att göra generellt och måste därför överlämnas till rättstillämpningen. Prövningen får utföras på människor eller djur. Närmare föreskrifter och allmänna råd om prövningar på människor finns i LVFS 1990:25 (som tillämpas på prövningar som påbörjats efter ) och 1991/92:107på djur i lantbruksstyrelsens kungörelse (LSFS 1983:26) om klinisk prövning av oregistrerade läkemedel. För att en prövning skall få genomföras gäller vissa grundläggande förutsättningar när det gäller avsikten med prövningen. Syftet måste vara att utreda i vad mån ett läkemedel är ändamålsenligt. Varje prövning måste ha som mål att ett nytt eller bättre läkemedel eller i vart fall likvärdigt läkemedel kan introduceras i sjukvården eller att ett redan använt läke- medel kan få ett utvidgat användningsområde. Sedan ett läkemedel godkänts kan det bli fråga om att utreda t.ex. nya indikationer, nya biverkningar, nya interaktioner med andra läkemedel och ver- kan av läkemedlet hos nya patientkategorier. Genom kravet att prövningen skall vara etiskt försvarlig avgränsas ytterligare det ändamål, som kan godtas. För att en prövning skall kunna bedömas som etiskt försvarlig måste den läggas upp på ett sådant sätt, att det kan förväntas att den kan ge svar på de frågor som ställs. Det bör ställas krav bl.a. på mätmetoderna. Det skall i princip också finnas skäl att tro att ett nytt läkemedel i vart fall är lika bra som ett annat som redan används. För att de etiska frågorna skall bli tillräckligt beaktade är det oftast nödvändigt att en regional forskningsetisk kommitté får granska och bedöma prövningen innan läkemedelsverket tar ställning till om den skall tillåtas. Prövningar av läkemedel måste kunna komma till stånd såväl på friska försökspersoner - s.k. fas I-prövning - som på patienter - s.k. fas II-, III- eller IV-prövningar. Detta har uttryckts på det sättet i paragrafen att prövningen får utföras i samband med sjukdomsbehandling eller utan sådant samband. Det är viktigt att den som utför prövningen, dvs. den formellt ansvarige, har en tillräcklig kompetens. Prövningar på människor får därför bara utföras av en legitimerad läkare eller tandläkare och prövningar på djur bara av en legitimerad veterinär. Till skillnad från departementspromemorians lagtext har det också efter påpekande från under remissbehandlingen ställts upp kravet att den som utför prövningen skall ha tillräcklig kompetens på det område som prövningen avser. Andra stycket handlar om den information som skall lämnas i samband med kliniska prövningar. Den som avses delta måste få reda på avsikten med prövningen, hur den skall genomföras och vilka risker som kan vara förenade med prövningen. Information måste lämnas såväl innan prövningen inleds som under hand så länge den pågår. Det är ytterst en uppgift för den som ansvarar för prövningen att se till att deltagarna får all den information som behövs. Informationen skall lämnas utan att deltagarna behöver begära att få bli informerade. En annan sak är, att den information som lämnas kanske inte alltid är tillräcklig för deltagarnas behov och att den måste kompletteras med ytterligare besked allt eftersom deltagarna ställer frågor. Informationen syftar naturligtvis till att hålla deltagarna väl insatta i olika frågor som rör prövningen. Ytterst har den emellertid betydelse för deltagarnas ställningstagande till om de vill delta i prövningen. Informationen måste därför ha sådan omfattning och sådant innehåll, att den kan ligga till grund för deltagarnas ställningstagande. Har informationen brustit i något avseende som kan ha betydelse, kan ett givet samtycke bli rättsligt ogiltigt. I tredje stycket regleras skyldigheten att inhämta samtycke av den som skall delta i en prövning. I den mån inte annat framgår 1991/92:107av lagtexten, får de allmänna reglerna om samtycke när det gäller kroppsliga ingrepp tillämpas. Om prövningen sker utan samband med sjukdomsbehandling, skall enligt förslaget samtycke alltid inhämtas. Det betyder att en försöksperson aldrig får utsättas för de risker som en prövning innebär, utan att själv ha fått tillräcklig information och ha tagit ställning till om han är beredd att ändå delta i prövningen. Samtycke kan bara lämnas av den som helt inser vad prövningen innebär. Det betyder i och för sig inte, att det måste krävas att försökspersonen har full rättslig handlingsför- måga. I vissa lägen - t.ex. när det gäller barn - bör samtycke kunna lämnas av någon som företräder denne enligt allmänna regler om samtycke i hälso- och sjukvården. Vissa grupper av personer bör dock inte alls komma i fråga som deltagare i prövningar. Det föreskrivs därför, att en prövning inte får ske på den som har god man eller förvaltare förordnad för sig enligt 11 kap. eller på den som efter särskilt beslut ges psykiatrisk tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psykiat- risk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Detta medför, att t.ex. den som är intagen i kriminalvårdsanstalt inte utesluts från att delta, men det bör ändå prövas mycket noga om det är etiskt försvarligt att ta med en sådan person. När det gäller prövningar som har samband med sjuk- domsbehandling - och sålunda sker med patienter som deltagare - är huvudregeln att samtycke skall inhämtas. Endast i undan- tagssituationer - i paragrafen uttryckt som synnerliga skäl - kan det få förekomma att en patient som inte själv genom sitt samtycke förklarat sig villig att delta ingår i en prövning. Utgångspunkten för lagstiftningen, som är att ge deltagarna ett rimligt skydd för de risker som är förknippade med prövningar, gäller självfallet såväl friska försökspersoner som patienter. Situationen är dock inte helt jämförbar för dessa grupper. Till skillnad från försökspersonen kan patienten ha ett eget intresse av att använda det läkemedel som skall utprövas. Detta gäller särskilt när det är fråga om att annan terapi har prövats men inte visats ge någon bot eller lindring. Förutom denna olikhet, när det gäller för deltagarna att själva få nytta av läkemedlet, finns det en annan aspekt som bör vägas in. I mycket speciella fall kan nämligen de kliniska prövningarna avse t.ex. att undersöka egenskaper hos ett läkemedel, som bara används på personer som är medvetslösa. Det kan t.ex. gälla s.k. uppvakningsmedel. Om ett krav på ett absolut samtycke skulle upprätthållas, blev det omöjligt att pröva ut sådana läkemedel. Även vid prövningar på patienter kan det ibland sättas i fråga om det är etiskt försvarligt att utföra en prövning på en patient, som i och för sig har lämnat ett samtycke som uppfyller alla formella krav. Detta gäller t.ex. vissa prövningar i den psykiatriska vården. Sådana frågor får beaktas såväl i samband med uppläggningen av prövningsverksamheten som vid genomförandet av prövningen i varje särskilt fall. 14 § En klinisk läkemedelsprövning får endast genomföras sedan tillstånd till prövning har meddelats. Frågor om tillstånd prövas av läkemedelsverket. De grundläggande föreskrifterna om den förhandsprövning som är nödvändig vid kliniska prövningar har samlats i paragrafen. 1991/92:107är ny i förhållande till departementspromemorian men motsvarar vad som avhandlas i 13 § fjärde stycket i promemorians lagförslag. Såsom framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.7) har dock tillståndsgivningen - till skillnad från vad som föreslås i departementspromemorian - här samlats hos läkemedelsverket. I förhållande till lagrådsremissens förslag har en redaktionell jämkning gjorts. Den innebär att paragrafen nu inte innehåller någon bestämmelse om vem som får göra ansökan om tillstånd. En motsvarande bestämmelse får i stället tas in i en förordning. I stället för det anmälningsförfarande som gäller enligt LF, föreskrivs i paragrafen ett ansökningsförfarande. Ett sådant gäller dock enligt lagen (1981:289) om radioaktiva läkemedel. Detta förklaras delvis av den omständigheten att synen på radiofarmaka var restriktiv när lagen om radioaktiva läkemedel antogs. Det ansågs därför motiverat med en tillståndsgivning för kliniska prövningar i fråga om sådana läkemedel. Även andra undersökningar i forskningssyfte än kliniska prövningar - t.ex. studier av human metabolism - gjordes tillståndspliktiga. Den möjligheten till kontroll har dock bara utnyttjats i begränsad omfattning av läkemedelsverket. Föreskriften i LF att myndigheterna får förbjuda att en prövning påbörjas eller avbryta en pågående prövning behöver inte behållas, eftersom tillstånd kan återkallas med stöd av 20 §. Tillverkning 15 § Med tillverkning avses i denna lag framställning, förpackning eller ompackning av läkemedel. Tillverkning av läkemedel skall äga rum i ändamålsenliga loka- ler och utföras med hjälp av ändamålsenlig utrustning. En sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet uppfylls. har det ansetts nödvändigt med en kontroll av tillverkningen och läkemedlens handelsvägar förutom den centrala förhandskontrollen av de industriellt tillverkade läkemedlen. Dessa frågor behandlas i avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen. I denna paragraf och den följande paragrafen finns de grundläggande föreskrifterna för tillverkningen av läkemedel. De är förenliga med vad som gäller inom EG (se direktiv /65, 75/319 och 89/341/EEG). I förhållande till promemorian har efter påpekanden under remissbehandlingen vissa förändringar genomförts. 15 § tar sålunda sikte på alla former av tillverkning, oberoende av om tillverkningen sker yrkesmässigt eller ej. I 16 § avgränsas däremot tillståndskravet till sådan tillverkning som sker yrkesmässigt. I föreliggande förslag har gjorts en redaktionell justering, som innebär att det i lagtexten slås fast under vilka förhållanden som den faktiska tillverkningen skall ske. Första stycket motsvarar 7 § första stycket LF och innehåller en definition av vad som innefattas i begreppet tillverkning. Med tillverkning avses som nämnts - till skillnad från departe- mentspromemorians förslag (14 § första stycket) - all tillverkning, dvs. även sådan som inte sker yrkesmässigt. Denna utvidgning har gjorts för att grundläggande krav skall kunna 1991/92:107ställas på alla former av tillverkning. Det säger sig dock självt att den befattning med läkemedel som sker i bostaden - och som gäller t.ex. omsortering av läkemedel hos en anhörig - inte skall omfattas av bestämmelsen. Andra stycket har inte någon motsvarighet i LF, men LK innehåller en bestämmelse om godkännande av föreståndare för tillverkning. Det är väsentligt att lagtexten anger att tillverkning av läkemedel skall ske under tillfredsställande förhållanden och med en fungerande intern kontroll av tillverkningen. På samma sätt som i LK och enligt EG-reglerna ställs därför här krav på lokaler, utrustning och den som ansvarar för att slutprodukten är godtagbar när det gäller kvalitet och säkerhet (jfr särskilt direktiv /319 och 89/341/EEG). Bestämmelsen om en ansvarig sakkunnig har en motsvarighet i 8 § LK och har ett likartat syfte. I 1 § första stycket LK finns dessutom en bestämmelse som tar sikte på kvaliteten på de råvaror som är avsedda för tillverkning av läkemedel. Det föreskrivs där, att den som tillverkar läkemedel bara får använda varor som har känd art eller sammansättning, renhet och halt. Bestämmelsen har av läkemedelsutredningen ansetts vara av grundläggande betydelse när det gäller att garantera läkemedlens kvalitet. En likartad bestämmelse har därför införts i det lagförslag (13 § andra stycket) som utredningen lagt fram. Som framgår av departementspromemorian framstår dock detta krav, med hänsyn till vad som gäller för godkännande av läkemedel, närmast som självklart och kan tas in i en författning på lägre nivå än lag. 16 § Yrkesmässig tillverkning av läkemedel får bedrivas endast av den som har läkemedelsverkets tillstånd. Utan sådant tillstånd får läkemedel för ett visst tillfälle tillverkas på apotek. I paragrafen, som motsvarar 7 § andra stycket LF samt delvis 2 § första stycket LK, anges det att tillverkning av läkemedel får bedrivas först sedan särskilt tillstånd meddelats. Principerna för tillståndsgivningen framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.9). Regleringen är förenlig med vad som gäller inom EG (se motiveringen till 15 §). Med hänsyn till den annorlunda utformningen som 15 § fått i förhållande till departementspromemorian, har det varit nödvändigt att i paragrafen precisera att kravet på tillstånd gäller uteslutande för yrkesmässig tillverkning. I begreppet yrkesmässighet ligger att den sker regelmässigt eller i större omfattning och dessutom att den syftar till försäljning av läkemedlet. Från tillståndstvånget undantas därför tillverkning uteslutande för undervisnings- eller forskningssyfte. Färdigställande av läkemedel på sjukhus eller av en läkare eller någon annan för användning på en viss patient får självfallet också ske utan tillstånd, eftersom det i sådant fall inte är fråga om tillverkning. Av paragrafen framgår att läkemedel för visst tillfälle - dvs. extemporeläkemedel - dessutom får tillverkas på apotek utan tillstånd. och statens veterinärmedicinska anstalts tillverkning av bakteriologiska preparat särbehandlas däremot inte. Det kan vara nödvändigt att meddela särskilda föreskrifter för 1991/92:107en viss form av läkemedelstillverkning, t.ex. tillverkning av radioaktiva läkemedel. Efter bemyndigande och eventuellt samråd med annan myndighet ankommer det på läkemedelsverket att besluta om de föreskrifter som behövs. 17 § Läkemedel får importeras från ett land utanför det europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den som har tillstånd till tillverkning av eller handel med läkemedel. får besluta om särskilt tillstånd för sådan import. En importör skall anlita en sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande som skall se till att kraven på läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas. Om inte regeringen eller, efter regeringens bemyndigande läke- medelsverket föreskriver något annat, får dock resande utan tillstånd föra in läkemedel i , om de är avsedda för medicinskt ändamål och den resandes personliga bruk. Paragrafen, som i huvudsak överensstämmer med 16 § i departementspromemorian, reglerar import av läkemedel till från ett land utanför EES-området och har viss motsvarighet i 8 § 2 och 4 mom. LF samt 6 § LK. Till skillnad från förhållandet i gällande rätt ställs i paragrafen krav på att det skall finnas en sakkunnig som har ansvaret för importen. Likartade regler som de som föreslås här finns i de direktiv som skall genomföras enligt det föreslagna (se särskilt direktiv /319/EEG). Innehållet i paragrafen är förenligt med dessa regler. I förhållande till lagrådsremissens förslag har smärre, redaktionella jämkningar gjorts i lagtexten. Frågan om import har också berörts något i avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen. I samma avsnitt har diskuterats behovet av särskilda exportbestämmelser för läkemedel. Lagförslaget innehåller inte några sådana bestämmelser. I paragrafen regleras inte import av läkemedel från ett land inom EES-området. För sådana läkemedel krävs det visserligen inte något tillstånd för import, men de läkemedel som införs omfattas av läkemedelskontrollen i övrigt. Importen kan ske endast genom godkänd partihandel och läkemedlen kan inte säljas utan att vara godkända i . Om importen är avsedd för eget bruk och sålunda inte för försäljning gäller dock inte de nämnda kontrollkraven. Det blir en uppgift för läkemedelsverket att närmare ange vad som avses med eget bruk. S.k. parallellimport från ett EES-land, dvs. import av en produkt som är godkänd i , kräver inte heller något importtillstånd men måste definitionsmässigt komma från samma tillverkare och avse samma produkt, dvs. samma verksamma substans, beredningsform, styrka etc. men också samma förpackningsstorlek som redan är godkänd här i landet. Innan läkemedelsverket kan fatta beslut om försäljning måste visas att kompositionen är likvärdig med den komposition som är godkänd i . Svenska krav i fråga om transport, hantering, ompackning och märkning gäller. Läkemedel får enligt vad som framgår av första stycket importeras från ett land utanför EES av den som fått tillstånd till tillverkning eller handel med läkemedel eller fått särskilt tillstånd av läkemedelsverket till import av läkemedel. För importtillstånd bör krävas att tillstånd till tillverkning finns i hemlandet, dvs. där läkemedlet tillverkas. 1991/92:107 Förutom av den som fått tillstånd till tillverkning eller handel med läkemedel bör läkemedel efter tillstånd få föras in till av föreståndare för en vetenskaplig institution eller motsvarande vid universitet eller högskola och föreståndare för sådant undersökningslaboratorium som ägs eller får stöd av staten eller en kommun. Tillstånd bör ges under förutsättning att läkemedlet behövs för någon annan verksamhet än sjukvård. ges också möjlighet att medge även en annan person rätt att föra in läkemedel. Sådant tillstånd bör dock bara meddelas för den som kan visa att han har behov av läkemedlet i sin yrkesutövning för annat ändamål än sjukvård. På motsvarande sätt som vid utarbetande av dokumentation i samband med ansökan om bl.a. godkännande och vid tillverkning (se 8 och 15 §§), måste en sakkunnig med tillräcklig kompetens och tillräckligt inflytande anlitas för att se till att kraven i fråga om läkemedlens kvalitet och säkerhet iakttas. För import av läkemedel som är avsett för medicinskt ändamål och en resandes personliga bruk och som sker i samband med inresa krävs inte tillstånd, om inte något annat föreskrivits. Detta framgår av andra stycket. Medicinskt ändamål, dvs. åtgärder för att förebygga eller behandla sjukdom m.m., avser även odontologiskt ändamål. Också receptfria läkemedel omfattas av undantaget. Det ligger i sakens natur att den mängd som förs in inte får vara alltför stor. har bemyndigats meddela föreskrifter om sådan import. Verket kan härigenom begränsa den mängd som får föras in av ett visst läkemedel eller i undantagsfall helt förbjuda import på detta sätt. Sådana föreskrifter finns i LVFS 1990:32. Även bör verket efter bemyndigande besluta om detaljföreskrifter i fråga om importen. De nämnda reglerna om import är uttömmande. Det innebär att t.ex. sjukhus eller läkare inte utan tillstånd, där sådant krävs, kan föra in läkemedel som behövs för sjukvården. Handel 18 § Med detaljhandel avses i denna lag försäljning till den som inte har tillstånd till försäljning. Med partihandel avses annan försäljning. Handel med läkemedel skall bedrivas på sådant sätt att läkemedlen inte skadar människor, egendom eller miljö samt så att läkemedlens kvalitet inte försämras. Partihandel med läkemedel får bedrivas endast av den som fått läkemedelsverkets tillstånd. Bestämmelser om detaljhandel finns i lagen (1970:205) om detaljhandel med läkemedel. Den ursprungliga, statliga regleringen på läkemedelsområdet tog sikte på själva handeln med läkemedel. tyngdpunkt i stället på produktkontrollen. En reglering av handeln är dock alltjämt nödvändig. I paragrafen finns därför föreskrifter om krav på hur handeln skall bedrivas och om inskränkning i rätten att bedriva handel. De är förenliga med vad som avses gälla enligt ett förslag till EG-regler (se direktivförslaget COM (89) 607 Final SYN 229). Flertalet av bestämmelserna i paragrafen har delvis en motsvarighet i 10-12 §§ LF. Till skillnad från utformningen av lagförslaget i departementspromemorian har definitionen av 1991/92:107detaljhandel och partihandel gjorts med utgångspunkt i detaljhandeln. Detta innebär att paragrafens första stycke fått en annan utformning, men det är inte meningen att gränsdragningen i sak skall påverkas. I första stycket definieras detaljhandel och partihandel. Med detaljhandel avses försäljning till den som inte har tillstånd till försäljning. Annan försäljning utgör partihandel. Andra stycket innehåller en bestämmelse som inte har någon motsvarighet i LF. I 8 § LK finns dock vissa bestämmelser om hur partihandel skall bedrivas. Genom bestämmelsen anges de grundläggande krav som måste ställas på all handel med läkemedel. Med egendom avses även djur. Av tredje stycket framgår att den som skall bedriva partihandel måste ha tillstånd av läkemedelsverket. Detaljhandel med läkemedel är enligt lagen (1970:205) om detaljhandel med läkemedel förbehållen staten eller juridisk person i vilken staten äger ett bestämmande inflytande. En hänvisning till lagen görs i fjärde stycket. Efter bemyndigande av har träffats ett avtal mellan staten och som bl.a. innebär att bolaget med ensamrätt får bedriva detaljhandel med läkemedel. Avtalet gäller till ut- gången av . Den principiella ensamrätten till detaljhandel gäller även den slutna vårdens läkemedelsförsörjning. Alla inköp av läkemedel till sjukhus skall därför gå genom bolaget. Inom ett sjukhus får dock sjukvårdshuvudmannen ordna försörjningen på egen hand. Föreskrifter om denna finns i kungörelsen (LVFS 1990:7) om läkemedelsförsörjningen vid sjukvårdsinrättningar m.m. För hälso- och sjukvården i övrigt gäller allmänna råd (LVFS 1990:10) till läkare och tandläkare om läkemedelsförsörjningen inom hälso- och sjukvård utanför sjukvårdsinrättningar samt inom tandvård. på ett specialområde finns i kun- görelsen (LVFS 1990:16) om skeppsapotek.