prop · GG03200 · 1992-12-31 00:00:00 — För att det skaU vara möjUgt att använda dessa tiU- lämpningar även mom måste därför en beredskap håUas så att de band som genom mtemationeUa överenskommelser anslagits för vissa radiotiUämpningar inte tes i anspråk av andra användningar i sådan grad 203 attdet medför att de nya tiillämpningama inte kan beredas pfets. Det kan i detta sammanhangnämnas att det mom EG har tegits vissa Prop. 1992/93:200 beslut om nyaradioanvändningar. Det gäUer exempelvis införandet av ett aUeuropeisktpersonsökningssystem, ERMES, (), där rådet idirektiv (90/544/EEG) föreskrivit att medlemsstatema skaUupplåta vissa uttryckUgen angivna frekvenser för användning förpersonsökningssystemet. Det föreskrivs vidare att systemet skaU utformas efteren gemensam specifikation. Direktiv med motsvarande innebörd finns beträffandeinförandet av dels allmänt tiUgängUg, aUeuropeisk, landbaseradmobilkommunikation, GSM, (87/372/EEG), dels europeisk, tiädlöstelekommunUcation, DECT, (91/287/EEG). Oavsettvilket formeUt förhåUande som har tiU överenskommelsema inom ITU ochEG kommer vi redan på det sätt som beskrivits i det föregående att påverkas avutvecklingen i vår omvärld. I den mån vi i viU använda oss av detekniska firamstegen måste vi i många faU också ha en beredskap för detta,genom att så fort den nya tekniken har fått mera fasta konmrer söka hitta ett frekvensområde,där det går att få pfets för det nya. I vissa feU måste det vara ett bestamtfrekvensområde för att utmstning som är tiUverkad enUgt den gemensammastandarden skall kunna gå att använda. Detta område måste då skyddas från sådanradioanvändning som kan innebära att den fiamtida radioanvändningen kan kommaatt bU skadligt påverkad. Ivilken utsträckning frekvensutrymme bör håUas i beredskap för utvidgning avbefintiiga radioanvändningar och i vad mån det skaU göras"reservationer" för nya tillkommande radioanvändningar kan mte bestämmasen gång för aUa. Det kan ibland bU firåga om att vägra tiUstånd för en vissomedelbart bmkbar radioanvändnmg tiU förmån för en framtida. En sådan vägrankan synas strida mot den gmndläggande inriktning för tiUståndsprövningen sombör gäUa, nämUgen att så långt som möjUgt den som önskar det skall beredastUlgång tiU radiokommunikation. EmeUertid måste det vid den bedömning som skaUUgga tiU gmnd för ett sådant beslut vara ett övergripande syfte att nå ett såeffektivt umyttjande av radiofrekvensema som simationen nu och inom ÖverbUckbarframtid medger Det bör därför vara befogat att vägra tiUstånd tiU ett visstfrekvensumyttjande om det kan fömtses att en effektivare (Kh dessutomintemationeUt koordinerad användning kan komma tiU stånd inom rimUg framtid. Avsamma skäl bör det inte defes ut frekvenser som Ugger i sådan närhet tiUfrekvenser som umyttjas för stora radionät, om det finns anledning att anta attnätet kommer att expandera. Dock bör"reservationema" inte hållas festa aUtför . När tendenser tiUatt tiUväxten mattas visar sig eUer teknikutvecklingen tyder på att andralikartade radiosystem med högre kvaUtet, bättte konkurrensfömtsättningar, etc.kan komma att inttoduceras, bör detta givetvis påverka bedömningen av om detfinns anledning att även fortsättningsvis håUa på frekvensema. Detär fett att inse att det här finns ett inte obetydUgt utrymme för divergerande bedömningar. En mycket vUctig uppgift för tiUståndsmyn- 204 digheten blir därför attskaffa sig ett så gott faktaunderlag som möjUgt. Det bör Ugga imyndighetens uppgifter att ha en bred kunskapsbank Prop. 1992/93:200beträffande såväl de pågående radioanvändningama CKh dessasutveck-Ungsmöjhgheter som utvecklingen av nya radioanvändningar inom och utomSverige. Erferenhetsutbyte med radiotiUverkare och stora radioanvändare tordekunna bidra tiU en sådan kunskapsuppbyggnad. Genom att aktivt delta i detintemationeUa samarbetet inom radicximrådet finns möjUghet att redan i etttidigt skede av utvecklingen få kännedom om kommande radioanvändningar. Medstöd av den kunskap som följaktUgen bör finnas hos tiUståndsmyndigheten fårdet i första hand ankomma på myndigheten att mot bakgmnd av de förhåUanden somjag har redovisat bedöma i vilken utsträckning det skaU finnas frekvenser iberedskap för utveckling av nya och befintUga radioanvändningar. Det måste härbU fråga om en rimUghetsbedömning som får utfaUa efter styrkan hos de argumentsom kan anföras för respektive emot de olUca inttessena. Även om det i mångafeU kanske inte utgör något egentligt alternativ bör det påpekas att det kanfinnas tUlfäUen då en kompromiss meUan motstaende inttessen kan besta i atttiUdelning sker med en kortare tiUståndstid än som annars skuUe ha bestämts. Försvaretär en mycket stor användare av frekvenser Många av de sätt att nyttja radio somförekommer inom civU verksamhet finns också inom försvaret. Radiomaterielanvänds således inom försvaret på ett stort antal områden, t.ex.talkommunikation mellan mobila enheter, sjö- CKh flygsäkerhet, marksensorer,radarstationer på marken, tiU sjöss och i luften, styrsystem för robotar ochandra vapen, radiolänkar inom ramen för försvarets telenät, etc. Det kankonstateras att tiUgången tiU gcxla radiokommunikationer i skUda hänseenden ärav utomordentUgt stor betydelse för försvarets möjUgheter att utföra sinauppgifter Attsäkra att landets försvar har tiUgång till radiofrekvenser i tillräckUgomfattning får anses vara ett gmndläggande samhäUsinttesse. Det är givet attsärskUda krav stäUs i krig eUer därmed jämstäUda simationer. Sådana feU skaUdock mte behandlas här. Även i fredstid måste emeUertid betydandefrekvensutrymme förbehåUas försvaret. För att materiel och handhavande skallfungera i en krigssimation måste det nämUgen finnas möjUgheter att öva i fred.Dessutom har försvaret operativa uppgifter i fred för bevakning och liknandeverksamhet. I förhåUande tiU annan radioanvändning anser jag att försvaret börha en prioriterad ställning. I likhet med vad som sker , måstedet vid tiUståndsprövning av annan radioverksamhet ses tiU att försvaretsfrekvensbehov beaktas och att tUlståndsgivningen för civife användningar intekan komma att inkräkta på dessa behov. Närförsvarets behov skaU tUlgodoses är olika tUlvägagångssätt tänkbara. Enaltemativ kan vara att det i lagstiftningen uttryckUgen anges vilkafrekvensområden som skaU vara förbehållna försvaret. Fördelen med en sådanordning är att det inte kräver några ytterUgare avgöranden. utenvar och en kan konstetera att några utsUcter tiU framgång med en Prop.1992/93:200 tiUståndsansökan i ett sådant frekvensområde inte finns. Detkan emeUertid vara svårt att i aUa fåU faststäUa vUka frekvensområden som börförbehållas försvaret. Svårighetema beror dels på att försvaretsfrekvensanvändning, i Ukhet med den civUa, ändras med hänsyn tiU den tekniskautveckUngen och dessutom mot bakgmnd av ändringar i försvarets uppgifter Delsfinns det inte aUtid anledning att förbehåUa ett helt frekvensområde, utanförsvarets behov kanske inskränker sig tiU vissa enskUda frekvenser inombestämcfe geografiska områden. I sismämnda faU vore det knappast förenUgt medsträvandena att nå ett så effektivt umyttjande av frekvensema som möjUgt attlate ett helt frekvensområde vara uteslutet för civU användning. Det kan åandra sidan vara oförenUgt med berättigade sekretesskrav att i sådana fåUinskränka försvarets tiUdehiing tiU vissa direkt i lagen angivna firekvenser.Möjligen skulle kunna godtes en ordning som innebär att vissa frekvensbandförbehölls försvaret med skyldighet för försvaret att medge civU användning idessa band i de fåU det var förenUgt med försvarets egen användning. UrprincipieU synpunkt kan anföras betänkUgheter mot ett sådant förfarande. DetskuUe ju i praktiken mnebära att den civife frekvenstiUdelningen i dessa bandskulle ankomma på försvaret. Ettannat altemativ för att tiUgodose försvarets behov är att i lag föreskriva atttiUstånd mte får meddefes annan om det mnebär att det frekvensutrymme sombehövs för försvaret därigenom skuUe komma att tes i anspråk. En sådan ordningfömtsätter namrUgtvis att tiUstandsmyndigheten har kunskap om försvaretsfrekvensbehov. och försvaret måste därför sta i närakontakt med varandra. Givetvis kan då det system som tiUämpasmed en i huvudsak heltackande överenskommelse som gmnd för samrådet tiUämpas. Nackdelenmed en ordning där det inte i lag är angivet vilka band som förbehåUs försvaretär att den civUe användaren inte kan utesluta försvarsanvändning i någotfrekvensband. Det kan också uppsta be-svärUga förhåUanden vad gällermöjligheten för den som önskar använda radio i ett bestämt frekvensband ochmöts av beskedet att tiUstånd inte kan bevUjas med hänvisning tiU att försvarethar behov av de akmeUa frekvensema. Med hänsyn tiU inttesset av att försvaretsfrekvensanvändning inte blir närmare känd kan det hända att det avsekretesskäl bedöms inte vara möjUgt att mera detaljerat motivera avslaget. Urrättssäkerhetssynpunkter kan detta synas betänkUgt. Fördelamamed den angivna ordningen, å andra sidan, är att be slutskompetensen beträffande hela frekvensspektmm i princip håUes inom en och samma myndighet. Den stelbenthet och det revhtänkande som gäma blir följden av absoluta gränser kan därvid förmcxlas i högre grad undvikas än om försvarets frekvensbehov är exakt angivet i lag. Det finns dessutom anledning att anta att den strävan mot effektivitet i frekvensanvändningen som, enUgt vad jag framhålUt i det tidigare, bör vara ett bärande syfte för aU frekvenstUldehiing, i den mån verksamhe tens innehåU kan anses medge det, kan få genomslag också i frekvensom- 206 råden med försvarsanvändning. Dessutom torde möjUghetema att defe frekvensband, så att ävende civife användningama tiUgcxloses vara större Prop. 1992/93:200 med ensådan ordning. Medhänvisning tiU det anförda finner jag att övervägande skäl talar för attansökan om tiUstånd tiU användning av radiosändare skaU lämnas utan bifaU omdet kan antas att den sökta användningen av frekvensutrymme skuUe komina attinkräkta på det utrymme som behövs för försvarsmakten. Detfår ankomma på tiUståndsmyndigheten att efter att ha hört försvaret bUcfe sigen uppfattning om omfattningen av försvarets behov. Det system som förnärvarande tiUämpas med en refetivt detaljerad överenskommelse om användningenav de olika frekvensbanden kan, som påpekats, vara en lämpUg form för atttiUståndsmyndigheten skaU få ett tiUräckUgt underfeg för sina bedömningar avhur försvarets behov skaU beaktas. Givetvis måste samrådet meUantiUståndsmyndigheten och försvaret ske i det närmaste kontinuerUgt så att allamöjUgheter att nå en effektiv och ändamålsenlig frekvensanvändning för såväl försvaretsom den civUa sidan tas tiUvara. EttsärskUt problem som kan uppkomma i detta sammanhang hänger ihop med attsekretess enUgt 2 kap. 2 § sekretessfegen (1980:100) ofta torde gäUa förförsvarets frekvensanvändning. Detta kan innebära att en sökande, som inte fårsin ansökan bevUjad med hänvisning tUl att det skuUe inkräkta på försvaretsfrekvensbehov, inte kan erbjudas möjUghet att konttoUera riktigheten avmyndighetens bedömning. Ur rättssäkerhetssynpunkt kan detta upplevas sombetänkligt. I viss utsträckning kan sökandens inttesse bU tiUgodosett genom attmyndigheten enUgt 14 kap. 5 § sekretesslagen har en skyldighet att lämna partenupplysning om vad det sekretesskyddade materialet innehåller, i den mån detbehövs för att han skaU kunna ta tiU vara sin rätt och det kan ske utan aUvarUgskada för det inttesse som sekretessen skall skydda. Att en sökande som viU fåtiUgång tiU frekvenser som behövs för försvaret fiiUt ut kan få kunskap omförsvarsmaktens radioanvändning i det akmeUa frekvensområdet är dock intettoUgt. Det är således ofrånkomUgt att det i vissa faU inte går att motiveraett avslag i aUa detaljer Förövrigt torde problemstallningen knappast vara unik för försvaret. Motsvarandespörsmål kan tänkas uppkomma också när det gäUer civife användningar. Sekretesskan exempelvis gäUa enUgt 5 kap. 2 § (brottsförebyggande åtgärder) och 8 kap.6 § sekretesslagen (statUg verksamhet för bl.a. planering ochtiUståndsgivning). Även här får myndigheten lämna sökanden information i denmån denne behöver det för att ta tiUvara sin rätt och det kan ske utan att detinttesse som sekretessen skaU skydcfe Uder aUvarUg skada. Kravpå tillstånd enligt annan lag Deovan redovisade gmndema för tiUstandsprövningen har utformats med det syftetatt de skaU kunna vara tiUämpUga för i princip aU sfegs radioanvändning.AvsUcten är att de skaU bUda ett gemensamt underlag för tiUståndsgivningen påradioområdet oavsett viUcet sfeg av radioverk- samhet det rör sig om. Detär mot denna bakgmnd man bör se den Prop. 1992/93:200 genomgående betoningenav effektiviteten i frekvensumyttjandet. Strävan bör vara att det genom långtdrivna effektivitetskrav med avseende på frekvensumyttjandet skaU bU möjUgt attbereda plats för så många radioanvändningar som möjUgt. Detgår dcKk inte att komma ifiän att trängselsimationen , liksom den ärför närvarande, kommer att vara sådan att det kommer att råda brist påfrekvenser i vissa frekvensband inom vissa geografiska områden. VisserUgen ärdet möjUgt att föra ett resonemang som går ut på att pfets kan beredas alfe somviU komma i fiäga för radioanvändning. Lösningen skuUe Ugga i att mångfelden ianvändarmöjUghetema gjordes beroende av kvaUtetsaspekter Genom att reducerakraven på kvaUtet i överföringen CKh feta varje användare nyttja encfest ettsmalt frekvensområde är det, åtminstone teoretiskt, tänkbart att göra pfetsför flera användare inom ett givet frekvensutrymme. Det är inte omöjUgt att ettsådant tiUvägagångssätt skuUe kunna vara acceptabelt ur en funktionssynvinkel ochpraktiskt genomförbart inom vissa användningsområden. Mitt redovisade försfegtiU prövningsgmnder medger också att sådana möjUgheter prövas vidtiUståndsgivningen. Detta får då ske främst inom ramen för vilka krav som börstäUas på radiosändarens (och i viss utsträckning radiomottagarens) tekniskabeskaffenhet. Det finns anledning att i detta sammanhang peka på nödvändighetenav lång framförhåUning vid teknikskifte samt det intemationeUa samarbetetsbetydelse vid bedömningar härvidlag. Någrasnabba förändringar beträffande gmndläggande utgångspunkter för kvaUtetskravkan knappast fömtses i sådana frekvensområden som är belagda.Det finns en risk för att trängselsimationen kan komma att förvärras ivissa områden. Förvissa slag av radioanvändningar är de gmnder för tiUståndsprövning som nyssredogjorts för tillräckUga för att de krav på prövningen som bör stäUas skaUanses uppfyUda. I den simation som råder cKh som kan förväntasråda inom den näraUggande fiamtiden bör detta enUgt min mening gäUa förmajoriteten av radioanvändningar. Detfinns emeUertid radioanvändmngar, där det inte räcker med att göra en prövningutifrån de mera tekniskt betingade utgångspunkter som jag har haft som bakgmndvid utformningen av förslaget tUl prövningsgmnder enUgt vad som redovisats idet tidigare. Redan nu finns det betiäffande vissa sådana radioanvändningarsärskild fegstiftning. DetgäUer sådan verksamhet som består i utsändning av radioprogram i mndradiosändning. Rundradioverksamhet i bedrivs i flera olika former Rikstackande ljudradio- eUer televisionssändningar bedrivs av , , UtbUdnings radio AB och . Det är de angivna programföre tagen som svarar för sändningarnas innehåll, medan verksamheten med utsändning av de program som framstalls bedrivs av . Annan mndradioverksamhet förekommer i form av närradio och radiotidningar. TiUstånd att sända närradio kan erhåUas av olika lokalt verksamma sammanslutiiingar medan det normalt är särskUda företag 208 1 aUmänhet finns det på en ort flera programtiUståndshavare förnärradio, vilka sänder under olika tider Prop. 1992/93:200 Radiotidningarsänds över de sändare som används för utsändning avljudradio. Förprogramverksamheten gäUer att tUlstånd måste vara meddefet, för RadioCKh övriga nämncfe programföretag av regeringen enUgt 5 § radiofegen(1966:755), för sändningsberämgade sammanslutningar av enUgt 3§ närradiolagen (1982:459) och för ägaren tiU den nyhetstidiung som skaU varaförlaga tiU radiotidningen av enUgt 2 § fegen (1981:508) omradiotidningar. Nämnashär kan även den nyUgen antagna lokalradiofegen (prop. 1992/93:70, bet.1992/93:KU15, rskr. 1992/93:168). Här gäUer en särskUd tiUståndsreglering.Detsamma gäUer för vissa teletjänster enUgt förslaget tiU telelag. EnsärskUd uppgift i nu akmeUt sammanhang är att se tiU att de olika regleringarsom finns och som kan förväntas för skUda verksamheter samordnas med de reglersom här föreslås för tiUståndsprövningen vad gäUer tiUgången tiUradiofrekvenser Jag föreslår i dennadel att en särskild fömtsättning skall föreUgga för att en ansökan om tiUståndtill att inneha och använda radiosändare skaU bifålfes. I de fell sändarenskall användas för sådan verksamhet som kräver medgivande enligt annan lag skaUsåledes ett dylikt medgivande föreUgga. Detta innebär således att ett tiUståndatt exempelvis sända radioprogram i mndradiosändning utgör en fömtsätming föratt för den verksamheten få och kunna behålla ett tillstånd tiU att inneha ochanvända radiosändare. Det är emeUertid inte så att del måste vara den som sökertiUstånd tiU att inneha och använda radiosändare som själv skaU ha medgivandetenUgt den särskilda lagstiftningen. Det kan nämUgen mycket väl tänkas att detär i förhåUande tiU de sändningsberättigade sammanslutningarna helt fristaendepersoner eUer företag som har för avsikt att tillhandahålfe sändartjänster åtsammanslutningarna. I ett sådant feU måste det emeUertid föreUgga en kopplingtiU sammanslutningarna på det sättet att de förklarar sig ha för avsUct attnyttja just sökandens tjänster Motsvarande kan tänkas beträffande annan mndradioverksamhetoch telekommunikationsverksamhet. Det avgörande är att det medgivande sombehövs för att utöva programverksamheten har lämnats av den myndighet som haransvar för tiUämpningen av den lagstiftningen och att det föreUgger ett avtalom att sökanden skaU tiUhandahåUa sändartjäns-ten. AvsUctenmed de ovan redovisade bedömningsgmndema är att de i förening med den kunskapom radioteknUc och radioanvändning som skaU finnas hos tUlståndsmyndigheten, skaUutgöra ett i princip heltackande underlag för prövningen avtiUståndsansökningar. Det sagda innebär inte attdet för särskUda radioanvändningssätt är uteslutet att det kan finnas anledningatt ge mer detaljerade bestämmelser. I den mån sådana bestämmelser går utanförramen för vad som kan 14 1992/93. tänkas regleras genomverkstälUghetsföreskrifter måste de, som Prop. 1992/93:200 sagts, ges ilag. Utöver sådana kan det emeUertid uppkomma frågor som bör behandfes i riksdagenutifrån poUtiska utgångspunkter Även då kommer den kompletterande regleringenför den särskUda radioanvändningen således att bU lagfast. Jag förestäUer migatt detta möjUgen kan komma att anses behövUgt för exempelvis etableringen avnya omfettande radionät, där det kan anses påkaUat att reglera hur många operatörersom skaU finnas, de operationeUa kraven på verksamheten, teknikval, etc. Jagåterkommer tiU denna fiäga i anslutning tiU att jag tar upp behovet avsärskilda regler för tiUståndsgivning i de feU det kan antas att flera tänkbarasökande viU bedriva samma slag av radiotjänst och någon begränsning av antalettiUståndshavare med hänsyn tiU trängselsimationen i frekvensspektmm då måstegöras. Lagstiftningbeträffande särskUda radioanvändningar, särskUt angivna frekvensområden, etc.måste givetvis beaktas av tiUståndsmyndigheten. Detta följer av atttiUståndsgivningen inte får sta i strid med annan lag-stifbiing. Jag anser detinte behövUgt att i den här föreslagna lagstiftningen göra någon särskUdanmärkning om detta. Tdlståndsprövningvid införande av nya radioanvändningar Minaöverväganden i det föregående bettäffande de gmnder som skaU tiUämpas förprövningen av ansökningar om att använda radiosändare har i huvudsak haft somutgångspunkt att det vid varje tiUfäUe gäUer en sökande som viU komma in isystemet av radioanvändare och få sig tiUdelat frekvensutrymme. Bedömningen vidprövningen av ansökan skaU bygga på den användning av radio som förekommersedan tidigare. Inriktningen bör därvid vara att den radioanvändning, som dentillkommande sökanden viU få tiUstånd till, så långt de tekniska förhåUandenamedger det skaU beredas plats. Förslagen i den delen syftar tUl att prövningenskaU ske med utgångspunkt i att användningen av frekvenser skaU vara såeffektiv som möjligt. Jag har härigenom som ett gemensamt sandiäUeUgt mttesseframhåUit vUcten av att man på detta sätt hushåUar med frekvensema. Detkan emeUertid förekomma simationer då det inte rör sig om endast en sökande,utan flera sökande har anmält inttesse att komma i fråga för tiUdelning avfrekvensutrymme. Som jag har berört i de redovisade övervägandena skaUtiUstånd inte ges om radioanvändningen kommer att te i anspråk frekvenser sombehövs för att upprätthåUa en beredskap för UtveckUng av nya radioanvändningar.Tanken med denna regel är att fre-kvenssimationen inte skaU utgöra något hindernär nya tekniska lösningar är utvecklade och det finns ett inttesse förtekniken och ett kommersieUt underlag för att införa dessa. TeknikutveckUngensker oftast i ett inter-nationeUt sammanhang och intemationeUt faststäUdastandarder ger gmnden för utmstningens beskaffenhet och systemens prestanda.UtveckUngen av nya radioanvändningar är mestedels inte mskränkt tiU enstakatiUverkare eUer operatörer Kunskapen om utvecklingen och om de nya möjUghetemablir föremål bl.a. för kommersieUa överväganden och det utvecklasett samarbete meUan tiUverkare och operatörer som kan leda Prop. 1992/93:200tiU att det finns ett antal potentiella inttessenter Det är just kunskap idessa avseenden sammanteget med beslut i det intemationeUa samarbetet påradioområdet som utgör gmnden för att upprätmåUa den nämnda beredskapen ifrekvenshänseende. Ioch med att nya tiUämpningar blir kända och tekniskt beredda för in-ttoduktionpå marknaden kan det således antas att det inte är endast en sökande som viUkomma i fiäga för att få tiUstånd. För nya radioanvändningar som vänder sigtiU en bred kundkrets kan det antes förekomma flera sökande som viUha frekvensutrymme för att kunna bedriva kommersieU verksamhet. En sådanutveckling är tänkbar beträffande nya system för personsökning, system förkommunikation med persontelefon, m.m. Också på mndradiosidan kan det tänkas attny teknik kan leda tUl en utveckling mot att flera önskar tillhandahålfesändartjänster för programutgivare. Försådana omfattande radionät som det här kan bU fråga om är det knappast rimUgtatt den omständigheten att någon operatör lämnat in sin ansökan tiUtiUståndsmyndigheten någon tid före en annan skaU leda tiU att den först mkomnaansökan skaU ha förtur tiU det behövUga frekvensutrymmet. TiUståndsfrågoma kansåledes behöva bedömas i ett något bredare perspektiv än det hittUlsdiskuterade. Riksdagenhar i enlighet med förslag i regeringens proposition om inriktning avtelepoUtiken uttelat, att steten skaU skapa fömtsätmingar för en effektivkonkurrens på utmsmUigsmarknaden och vid utvecklingen av teletjänster (prop.1987/88:118 s. 16, bet. 1987/88:TU28, rskr. 1987/88: 402). Inttesset av attkonkurrens råder beträffande tillhandahåUandet av olika radiotjänster talar föratt det bör finnas mer än en operatör, även om dette leder tiU atteffektiviteten i frekvensumyttjandet totalt sett ijite kan håUas på samma nivå.Det gäller då att hitte en rimUg avvägning meUan dessa båda, iblandsvårförenliga, inttessen. Isteter där det råder ett stort tryck vad gäUer efterfiägan på frekvenser harolika system för frekvenstiUdelning för nya radiotjänster prövats. IStorbritannien förekommer ibland, när nya radiotjänster skaU inttoduceras påmarknaden, ett förfarande med offentUg inbjudan till ansökan. De olikasökandena värderas då i ett sammanhang och någon eUer några av dem tiUdelastiUstånd att bedriva den akmeUa radiotjänsten. IUSA har för radiotjänster mom telekommunikationsområdet och mnd radioområdet förekommit ett motsvarande system med inbjudan tiU an sökan.