prop · GF03127 · 1992-01-01 00:00:00 — De olika slag av beslut för vilka den kortare besvärsfristen gäller finns angivna i förevarande paragraf. Om fastighetsbildningsmyndigheten har tagit ställning till en begäran från sakägare om att en ersättningfråga enligt 5 kap. 12 a § skall skjutas , kan det som regel vara rimligt att den som är missnöjd med fastighetsbildningsmyndighetens beslut kan få denna fråga överprövad i fastighetsdomstolen innan fastighetsbildningsmyndigheten har gått in i prövning av ersättningsfrågorna. För att detta skall vara möjligt bör fastighetsbildningsmyndighetens beslut i fråga om framskjutande av skadeprövning kunna överklagas särskilt enligt förevarande paragraf. Detta överensstämmer med motsvarande reglering i expropriationslagen (se 5 kap. 27 § andra stycket expropriationslagen). beslut att inte uppta en fråga av det slag som avses i 5 kap. 12 c § till prövning är att likställa med ett avvisningsbeslut och bör därför kunna överklagas. För att ett överklagande i en sådan fråga skall vara meningsfullt måste det finnas en möjlighet att få frågan överprövad innan förrättningen avslutats. Det är därför naturligt att beslut i denna fråga överklagas i den ordning som anges i förevarande paragraf. I förevarande paragraf har därför tagits upp två nya punkter, vari det anges att beslut av de nu angivna slagen får överklagas särskilt. 16 kap. a5.514 § Fastighetsdomstolen kan, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, besluta att sakägare som förlorar målet skall ersätta annan sakägare dennes rättegångskostnad. I mål om inlösenersättning skall dock sakägare som avstår mark eller särskild rättighet få gottgörelse för sin kostnad oberoende av utgången i målet. Detsamma skall gälla i mål om ersättning för marköverföring eller reglering av rättighet som avses i 5 kap. 10 a § andra stycket. Första och andra styckena gäller inte, om annat följer av 18 kap. 6 eller 8 § . Ogillas i mål enligt andra stycket talan som har fullföljts av den som avstår eller upplåter mark eller rättighet, tillämpas 15 kap. 6 § (1987:10). Vinner sakägare mål mot företrädare för allmänt intresse, kan domstolen tillerkänna honom ersättning för rättegångskostnad, om synnerliga skäl föreligger. Sådan ersättning skall utges av statsverket eller, om endast kommunen företräder det allmänna intresset, av kommunen. Skall i annat fall än som avses i 13 § kostnad för bevisning eller särskild åtgärd enligt rättens beslut utgå av allmänna medel, kan domstolen när det är skäligt förordna att kostnaden skall stanna på statsverket. (Jfr 16 kap. 14 § i lantmäteriverkets rapport) Paragrafen innehåller bestämmelser om rättegångskostnader i fastighetsdomstolen. Skälen för ändringarna har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.2. Paragrafen har dessutom omarbetats redaktionellt. I dispositiva tvistemål gäller enligt 18 kap. 1 § att part som förlorar målet skall ersätta motparten för rättegångskostnader, såvida inte annat är stadgat. Vid fastighetsbildningslagens tillkomst ansågs de speciella förhållandena i fastighetsmål påkalla en viss modifiering av denna bestämmelse. Huvudregeln i fastighetsbildningslagen -- uttryckt i 16 kap. 14 § första stycket -- är därför att fastighetsdomstolen, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, kan förordna att en sakägare som förlorar målet skall ersätta annan sakägare dennes rättegångskostnad. Detta får anses gälla bl.a. när en enskild sakägare överklagar fastighetsreglering rörande exempelvis överföring av mark till kommun. Från denna huvudregel finns två undantag. Det ena undantaget finns i det nuvarande tredje stycket av 16 kap. 14 § fastighetsbildningslagen. Denna bestämmelse rör skyldigheten för stat eller kommun, som uppträder som företrädare för allmänt intresse, att i vissa fall ersätta enskild sakägare för kostnader. I sådana fall gäller som huvudregel att vardera parten står sina kostnader och att enskild sakägare, som vinner målet, kan få ersättning för sina kostnader endast om det föreligger synnerliga skäl. Det bör betonas att denna regel inte gäller när staten eller kommunen uppträder som sakägare. Ett ytterligare undantag är bestämmelsen -- intagen i 16 kap. 14 § första stycket andra meningen -- att sakägare som avstår från mark eller särskild rättighet i mål om inlösenersättning är berättigad till ersättning för rättegångskostnader oberoende av utgången i målet. De ändringar som görs innebär att den sistnämnda regeln, som gällt enbart i mål om inlösenersättning, även skall gälla i mål om ersättning för sådan marköverföring eller reglering av rättighet som hade kunnat genomföras genom ianspråktagande enligt eller som uppenbarligen hade kunnat komma till stånd genom expropriation eller annat liknande tvångsförvärv. I sådana mål skall alltså den enskilde sakägaren -- oberoende av utgången i målet -- ha rätt till ersättning av motparten för egna kostnader. Detta har kommit till uttryck i paragrafens andra stycke. Det ligger i sakens natur att den enskilde sakägaren i sådana fall normalt inte heller skall vara skyldig att utge ersättning för annans rättegångskostnader. Reglerna i andra stycket modifieras av bestämmelserna i tredje stycket. Liksom tidigare skall -- såsom följer av hänvisningen till 18 kap. 6 § -- en enskild sakägare alltid kunna förpliktas att ersätta motparten kostnader som han vållat denne genom försummelse under rättegången. Dessutom skall han -- i enlighet med hänvisningen till 18 kap. 8 § -- kunna få ersättning av motparten enbart för sådana kostnader som varit påkallade för tillvaratagandet av hans rätt. De ändringar som görs innebär att det genom en hänvisning i tredje stycket till 15 kap. 6 § införs en ytterligare modifiering av reglerna i andra stycket. Genom denna hänvisning får fastighetsdomstolen möjlighet att förordna att fastighetsägare som överklagat fastighetsbildningsmyndighetens beslut utan tillräckliga skäl skall stå sina egna kostnader i fastighetsdomstolen. Undantagsvis -- när fastighetsägares överklagande uppenbart skett utan tillräcklig grund -- skall fastighetsdomstolen också kunna förplikta den enskilde sakägaren att ersätta motparten för rättegångskostnader. Vid tillkomsten av bestämmelsen i 15 kap. 6 § uttalades bl.a. att sakägare som förlorat målet borde kunna förpliktas att svara för sin egen kostnad, om skillnaden mellan parternas ståndpunkter varit små eller det eljest varit övervägande sannolikt för sakägaren att ingen väsentlig vinst skulle kunna uppnås genom en rättegång (se BoU 1986/87:1 s 160f). Detta uttalande kan tjäna som riktlinje även när bestämmelsen tillämpas i fastighetsbildningsmål. När det gäller okomplicerade frågor får som regel den sakägare som deltagit i ett förrättningssammanträde och haft möjlighet att läsa fastighetsbildningsmyndighetens beslut förutsättas ha förmåga att bedöma det befogade i ett överklagande. Det bör betonas att reglerna i andra stycket enbart gäller i mål om ersättning och således inte i mål som endast rör tillåtligheten av viss fastighetsbildningsåtgärd. I sådana mål skall liksom domstolen kunna förplikta sakägare som förlorar målet att, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, ersätta annan sakägare för rättegångskostnader. Den nya regleringen påverkar inte heller den enskilde sakägarens rätt att erhålla ersättning för rättegångskostnader av företrädare för allmänt intresse, som inte själv är sakägare i målet. 17 kap. a5.53 § I fråga om rättegången i hovrätten tillämpas 16 kap. 3, 7 och 9 -- 13 §§, 14 § första, fjärde och femte styckena, 15 § andra stycket samt 16 §. Dock skall 16 kap. 15 § andra stycket inte tillämpas när hovrätten återförvisar mål till fastighetsdomstolen. I mål som avses i 16 kap. 14 § andra stycket skall den som har att betala ersättning för mark eller rättighet, om inte annat följer av 18 kap. 6 eller 8 § , alltid själv bära sina kostnader samt kostnad som han orsakar motparten genom att själv överklaga. Ogillas i ett sådant mål talan som har fullföljts av den som avstår eller upplåter mark eller rättighet, tillämpas dock 15 kap. 6 § (1987:10). I övrigt skall bestämmelserna i 18 kap. tillämpas. Bevis genom syn på stället får upptagas i hovrätten endast om synnerliga skäl föreligger. (Jfr 17 kap. 3 § i lantmäteriverkets rapport) Paragrafen behandlar förfarandet i hovrätten. Ändringen berör endast rättegångskostnadsreglerna. Även i hovrätten gäller som huvudregel att domstolen får, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, förordna att sakägare som förlorat målet skall ersätta annan sakägare för rättegångskostnader. I mål om inlösenersättning tillämpas -- liksom vid fastighetsdomstolen -- en specialregel. Regeln har dock en något annorlunda utformning i hovrätten än vid fastighetsdomstolen. Den vars egendom har blivit inlöst behöver inte betala motpartens kostnader i hovrätten ens om han förlorar målet. Han har vidare rätt till ersättning av motparten för rättegångskostnader utom i de fall då han själv har överklagat och förlorat. Paragrafen ändras nu så att tillämpningsområdet för denna regel utvidgas till att även gälla i mål om ersättning för sådan marköverföring eller reglering av rättighet som hade kunnat ske enligt eller som uppenbarligen hade kunnat komma till stånd genom expropriation eller annat liknande tvångsförvärv. Den angivna specialregeln kommer liksom tidigare att modifieras av bestämmelserna i 18 kap. 6 och 8 §§ . I nu förevarande paragraf införs -- liksom i 16 kap. 14 § -- en hänvisning till 15 kap. 6 § . Detta får betydelse i de fall då en sakägare som avstår eller upplåter mark eller rättighet överklagar fastighetsdomstolens utslag men förlorar målet i hovrätten. Detta skulle normalt föranleda att vardera parten får stå sina kostnader. Hänvisningen till 15 kap. 6 § innebär emellertid att den förlorande parten, om han uppenbart har saknat skälig grund för sitt överklagande, kan förpliktas att betala motpartens kostnader. 18 kap. a5.52 § I fråga om rättegången i högsta domstolen tillämpas 16 kap. 3, 7, 9 och 10 §§, 11 § andra och tredje styckena, 12 och 13 §§, 14 § första, fjärde och femte styckena, 15 § andra stycket samt 16 §. Dock skall 16 kap. 15 § andra stycket inte tillämpas när högsta domstolen återförvisar mål till lägre rätt. I mål som avses i 16 kap. 14 § andra stycket gäller bestämmelserna i 17 kap. 3 § andra stycket. Bevis genom syn på stället får upptagas i högsta domstolen endast om synnerliga skäl föreligger. (Jfr 18 kap. 2 § i lantmäteriverkets rapport) I denna paragraf finns bestämmelser om förfarandet i högsta domstolen. Ändringen, som berör frågor om rättegångskostnader, innebär att samma rättegångskostnadsregler gäller i högsta domstolen som i hovrätten. Övergångsbestämmelserna har berörts i avsnitt 2.6 i den allmänna motiveringen. Punkterna 1--2 Denna lag träder i kraft . Har ansökan om förrättning gjorts före ikraftträdandet, gäller 5 kap. 10, 12, 16 och 19 §§ i sin äldre lydelse. I sådant fall skall 8 kap. 5 och 6 §§ fortfarande gälla, medan 5 kap. 10 a, 10 b och 12 a §§ inte skall tillämpas. Om en sakägare begär det, skall dock 5 kap. 12 och 16 §§ tillämpas i sin nya lydelse. (Jfr punkt 2 i övergångsbestämmelserna i departementspromemorian Ds 1988:41) Att de äldre ersättningsreglerna fortfarande skall gälla i fråga om förrättningar där ansökan gjorts före ikraftträdandet är påkallat dels av rättssäkerhetsskäl, dels för att förhindra att utfört värderingsarbete blir onyttigt. De nya reglerna i 5 kap. 12 b och 12 c §§ blir dock alltid tillämpliga efter ikraftträdandet. Ett fastighetsregleringsbeslut kan ha ett inslag av expropriativt förfogande. Enligt 2 kap. 18 § regeringsformen skall ersättning utgå för förlust som sådana förfoganden orsakar. 5 kap. 12 § i sin hittillsvarande lydelse innebär emellertid att en nyttjanderättshavare, vars rätt utplånas genom regleringen, i vissa fall inte kan få ersättning för den skada som detta orsakar honom. Bestämmelsen framstår i sådana fall som mindre väl förenlig med den nämnda grundlagsbestämmelsen. Det har därför föreskrivits att den nya lydelsen av 5 kap. 12 § -- och till följd härav även 5 kap. 16 § -- skall tillämpas om en sakägare begär det. Till följd av en hänvisning i 11 kap. 8 § kommer bestämmelserna i förevarande punkt att få betydelse också i fråga om klyvning av fastighet. Punkterna 3--5 Överförs mark som enligt en före utgången av fastställd och vid utgången av gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering gjorts före utgången av , skall ersättningen enligt bestämmelserna i 5 kap., om markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de planförhållanden som rådde vid utgången av . Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket (1987:10) gäller som detaljplan. Överförs mark som enligt en vid utgången av gällande stads- eller byggnadsplan var avsedd för annat än enskilt bebyggande och har ansökan om fastighetsreglering gjorts före utgången av , skall ersättningen enligt bestämmelserna i 5 kap., om markens ägare begär det, bestämmas med hänsyn till de planförhållanden och de ersättningsprinciper som gällde vid utgången av . Första stycket skall tillämpas även i fråga om annan plan eller bestämmelse som enligt 17 kap. 4 § första stycket (1987:10) gäller som detaljplan. När ersättning enligt 5 kap. 10 a § andra stycket bestäms för mark inom stads- eller byggnadsplan, skall hänvisningen till 4 kap. expropriationslagen (1972:719) såvitt gäller 4 kap. 3 § andra stycket i den lagen gälla det styckets lydelse vid utgången av . (Jfr punkterna 3--5 i övergångsbestämmelserna i departementspromemorian Ds 1988:41) Anpassningen av ersättningsreglerna i fastighetsbildningslagen till motsvarande regler i expropriationslagen har skapat behov av övergångsregler som motsvarar punkterna 2--4 i övergångsbestämmelserna till de ändringar i expropriationslagen som har gjorts i följdlagstiftningen till (SFS 1987:123). Den närmare innebörden av dessa övergångsregler framgår av prop. 1985/86:90 (se särskilt s. 144--145). Det ligger i sakens natur att punkterna 3-5 skall tillämpas också på förrättningar som avses i punkt 2. Den äldre lydelsen av 5 kap. 15 § gäller fortfarande i fråga om ränta för tid före ikraftträdandet. Har skyldighet att utge ränta uppkommit före ikraftträdandet, gäller äldre bestämmelser även för tiden därefter. (Jfr punkt 6 i övergångsbestämmelserna i departementspromemorian Ds 1988:41). Den nya ränteregeln i 5 kap. 15 § har försetts med övergångsregler som motsvarar dem som beslutades när motsvarande ränteregel infördes i expropriationslagen (se övergångsreglerna till SFS 1975:659, prop. 1975:102, LU 30, rskr. Har det överklagade avgörandet meddelats före ikraftträdandet, skall 16 kap. 14 §, 17 kap. 3 § och 18 kap. 2 § i sin äldre lydelse gälla. (Bestämmelsen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets rapport) De nya rättegångskostnadsreglerna påverkar de processekonomiska förutsättningarna för överklagande. De bör därför gälla först om det överklagade avgörandet har meddelats efter ikraftträdandet. 4.2 Förslaget till lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) I fråga om ersättning för upplåtelse och inlösen enligt 12 § gäller 5 kap. 10--12 §§ fastighetsbildningslagen (1970:988). Därvid skall inlösen inte anses som ett sådant tvångsförvärv som avses i 5 kap. 10 a § andra stycket fastighetsbildningslagen. (Jfr 13 § i departementspromemorian 1988:41) Genom ändringen av 13 § anläggningslagen kommer ersättningsreglerna i 5 kap. 10--12 §§ fastighetsbildningslagen -- och inte som ersättningsreglerna i 4 kap. expropriationslagen -- att bli tillämpliga vid anläggningsförrättningar. Därvid skall inlösen enligt 12 § anläggningslagen inte anses som ett sådant tvångsförvärv som anges i 5 kap. 10 a § andra stycket fastighetsbildningslagen. Bakgrunden till förslaget framgår av den allmänna motiveringen, avsnitt 2.3.3. Hänvisningen till reglerna i fastighetsbildningslagen medför att även de särskilda reglerna i punkterna 3--5 i övergångsbestämmelserna till ändringen i fastighetsbildningslagen skall tillämpas. En sådan ordning torde gälla utan någon uttrycklig bestämmelse i anläggningslagen. Ändringen av anläggningslagens ersättningsregler får olika betydelse för olika förrättningar. För sådana förrättningar där marken för gemensamhetsanläggningen kan tas i anspråk enligt 14 kap. 1 eller 2 § kommer ersättningen även med de nya reglerna att fullt ut bestämmas enligt ersättningsreglerna i expropriationslagen. Här kommer alltså ändringen inte att ha någon betydelse. Ändringen får inte heller någon inverkan på andra förrättningar där anläggningen kan genomföras tvångsvis enligt annan lagstiftning än anläggningslagen (se 5 kap. 10 a § andra stycket fastighetsbildningslagen). Däremot kommer ändringen att få betydelse för sådana förrättningar där det allmänna intresset är svagt och inlösen m.m. enligt annan lagstiftning inte kan ske. En förutsättning härför är dock givetvis att inrättandet av gemensamhetsanläggningen möjliggör en vinstgivande markanvändning. Den som t.ex. vill utföra en exploatering för fritidsbebyggelse kan få dela med sig av vinsten på exploateringen till en annan markägare som avstår utrymme för en gemensamhetsanläggning, om anläggningen är en förutsättning för att exploateringen skall kunna ske. Det kan t.ex. vara fråga om en anläggning för båtplatser och bryggor. I ett sådant fall kan det i många fall vara skäligt att vinsten fördelas enligt genomsnittsvärdeprincipen med ledning av arealen av den mark inklusive vattenområden som vardera fastigheten har tillskjutit till exploateringen (jfr 11 § andra stycket lagen, 1987:11, om exploateringssamverkan). Några exakta anvisningar för hur vinstfördelningen skall gå till kan inte ges. De överväganden som redovisas i specialmotiveringen till 5 kap. 10 a § fastighetsbildningslagen torde kunna appliceras även på de nu ifrågavarande fallen. Det nuvarande andra stycket i 13 § blir obehövligt genom hänvisningen till 5 kap. 12 § andra stycket fastighetsbildningslagen. Detta stycke i 13 § har därför fått utgå. Ersättning enligt 13 § skall bestämmas i pengar att utbetalas på en gång. Efter särskilt yrkande får fastighetsbildningsmyndigheten, om det är lämpligt, hänvisa sakägare att vid särskild förrättning föra talan om sådan ersättning för skada och intrång som är svår att uppskatta i samband med anläggningsförrättningen. Ansökan om särskild förrättning skall göras inom den tid, högst , som fastighetsbildningsmyndigheten bestämmer. Avser förrättningen en fastighet som svarar för en fordran, får fastighetsbildningsmyndigheten besluta enligt första stycket endast om fordringshavarna medger det. Besväras fastigheten av en gemensam inteckning, fordras dessutom de medgivanden från fastighetsägare och fordringshavare som föreskrivs för relaxation i 22 kap. 11 § jordabalken. Om beslutet är väsentligen utan betydelse för någon rättsägare, krävs dock inte något medgivande av denne. (Jfr 25 a § i lantmäteriverkets rapport) I första stycket första meningen har införts ett stadgande om att ersättning för inlösen eller upplåtelse av utrymme skall bestämmas i pengar att betalas på en gång. Bestämmelsen, som har en motsvarighet i 5 kap. 27 § expropriationslagen, överensstämmer med vad som gällt även tidigare. Den avser inte att inskränka i möjligheterna att enligt 27 § i förevarande lag förordna om förskott. Genom bestämmelsen i första stycket andra meningen får fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att i samband med upplåtelse eller inlösen av mark skjuta prövningen av svårbedömda ersättningsfrågor . Bestämmelsen motsvarar 5 kap. 12 a § fastighetsbildningslagen och 13 a § ledningsrättslagen. Skälen för bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.1. Uttalandena i specialmotiveringen till 5 kap. 12 a § fastighetsbildningslagen om förutsättningarna för att tillämpa bestämmelsen äger i huvudsak giltighet även på anläggningslagens område. Kommer ny förrättning till stånd, skall samma förfaranderegler tillämpas som vid en vanlig anläggningsförrättning. Något särskilt stadgande om detta har inte ansetts vara nödvändigt. Även i fråga om ersättningens beräkning samt ränta och betalning kommer samma regler att gälla som vid vanliga förrättningar (jfr specialmotiveringen till 5 kap. 12 a § första stycket fastighetsbildningslagen). Också beträffande fördelningen av förrättningskostnaderna blir samma regler tillämpliga. Som framgår av 13 § skall ersättning för upplåtelse och inlösen enligt förevarande lag fastställas enligt bestämmelserna i fastighetsbildningslagen. Ersättningen skall -- i enlighet med 32 § i förevarande lag -- erläggas efter det att ersättningsbeslutet vann laga kraft. Vidare skall ränta utgå enligt bestämmelserna i 32 §. Slutligen skall förrättningskostnaderna fördelas mellan ägarna av de fastigheter som deltar i anläggningen (jfr 29 §). Detta torde inte kräva någon särskild reglering. I 26 och 27 §§ finns bestämmelser som gör rätten till tillträde av upplåtet utrymme beroende av att ersättning har erlagts. Det förhållandet att en ersättningsfråga skjutits och alltså är oreglerad utgör naturligtvis inte hinder mot tillträde. Av reglerna i paragrafens andra stycke följer att fastighetsbildningsmyndigheten måste inhämta vissa rättsägares medgivande till ett uppskovsbeslut, såvida detta inte är väsentligen utan betydelse för dem (jfr 5 kap. 12 a § andra stycket fastighetsbildningslagen). Denna lag är inte tillämplig i fråga om ersättning för skada eller intrång som uppkommer efter förrättningen och som inte har kunnat förutses vid denna. (Paragrafen saknar motsvarighet i lantmäteriverkets rapport) Förevarande paragraf innehåller en bestämmelse som motsvarar den som tas in i 5 kap. 12 b § fastighetsbildningslagen. När fastighetsbildningsmyndigheten bestämmer ersättning med anledning av upplåtelse eller inlösen enligt anläggningslagen skall samtliga förutsebara skador beaktas, såvida fastighetsbildningsmyndigheten inte med stöd av 13 a § beslutat att skjuta viss ersättningsfråga . Frågor om ersättning för därefter uppkommande skador, som inte kunnat förutses vid förrättningen, kan inte prövas vid förrättning utan får i händelse av tvist behandlas vid domstol enligt de skadeståndsrättsliga regler som gäller utanför förrättningslagstiftningens område. I 35 § anläggningslagen finns visserligen en föreskrift som ger möjlighet att i vissa fall hålla en ny förrättning, bl.a. på grund av ändrade förhållanden. Vid en sådan ny förrättning kan emellertid inte fastställas ytterligare ersättning för tidigare beslutad upplåtelse eller inlösen. Om det är lämpligt och berörda sakägare medger det, får fastighetsbildningsmyndigheten vid förrättningen även pröva ett av en sakägare framställt yrkande om ersättning som har samband med förrättningen men rör rättsförhållande som inte skall prövas enligt denna lag. Vid handläggning av frågor som avses i första stycket tillämpas bestämmelserna i 5 kap. 12 c § andra stycket fastighetsbildningslagen (1970:988). (Jfr 13 § tredje stycket i lantmäteriverkets rapport) Paragrafen innehåller i första stycket en bestämmelse som ger fastighetsbildningsmyndigheten möjlighet att på sakägares yrkande pröva även ersättningsfrågor som inte skall prövas enligt anläggningslagen. Bestämmelsen motsvarar stadgandena i 5 kap. 12 c § fastighetsbildningslagen och 13 c § ledningsrättslagen. Skälen för bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 2.5.2. Uttalandena i specialmotiveringen till 5 kap. 12 c § fastighetsbildningslagen angående förutsättningarna för att tillämpa bestämmelsen äger giltighet även på 13 c § anläggningslagen. Beträffande andra stycket hänvisas till vad som anförts i anslutning till 5 kap. 12 c § andra stycket fastighetsbildningslagen. Rätt att begära förrättning enligt denna lag har 1. ägaren av en fastighet som skall delta i anläggningen,