prop · GF03104 · 1992-01-01 00:00:00 — Det är därför av stor vikt för den enskilde yrkesutövaren att omhändertagna journaler kan återfås när förhållandena så medger. Detta gäller t.ex. om en person som fått sin legitimation återkallad får ny legitimation eller om en nedlagd praktik återupptas av den ursprunglige ägaren. Prövning av återlämnande bör ske av samma myndighet som prövar frågor om omhändertagande. Ett återlämnande förutsätter naturligtvis att handlingarna finns kvar och inte har gallrats ut. Jag återkom- mer till detta i det följande under avsnitt 6. Bestämmelser om omhändertagande och återlämnande av patientjournaler hör naturligt samman med föreskrifterna i patientjournallagen om hantering och bevarande av journalhandlingar. De nu föreslagna bestämmelserna bör därför föras in i den lagen. Mitt förslag: Journalhandlingar, vilka beslutat skall omhändertas, skall förvaras hos arkivmyndigheten i det landsting eller den landstingsfria kommun där journalhandlingarna finns. skall i beslutet om omhändertagande ange den arkivmyndighet hos vilken förvaring skall ske. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att omhändertagna journalhandlingar skall förvaras hos länsstyrelserna. 1991/92:104 Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har ställt sig bakom utredningens förslag. Några tar emellertid avstånd från detta. och länsstyrelsernas organisationsnämnd anser att en uppgift av detta slag ligger vid sidan av länsstyrelsernas verksamhet. De framhåller även att länsstyrelsernas resurser för arkivvård varierar från län till län och att de i vissa län är otillräckliga. Dessa instanser föreslår i stället att omhändertagna arkiv med journalhandlingar förs över till huvudmännen för hälso- och sjukvården. har i sitt remissvar framhållit betydelsen av att omhändertagna journaler utan onödiga dröjsmål kan rekvireras från länsstyrelserna om de bedöms ha värde för den fortsatta vården av patienten. Några remissinstanser har vidare påtalat vikten av att det finns registrerat var omhändertagna handlingar förvaras så att de lätt kan återfinnas om de behövs för den fortsatta vården av patienterna. Skälen för mitt förslag: Enligt vad som framgår av remissvaren kan en förvaring hos länsstyrelserna medföra praktiska problem. Utredningen har förutsatt att länsstyrelsernas konsultläkare skall medverka vid hanteringen av de privata journalarkiven. Tillgången till konsultläkare varierar dock. Framför allt kan det förutses svårigheter när det gäller att med tillräcklig snabbhet ta fram handlingar som begärs utlämnade och som behövs för patientens fortsatta vård. Länsstyrelserna är inte heller beredda att åta sig den nya arkiveringsuppgiften utan att få kostnaden för den täckt. Inom landstingen finns däremot både kunskaper och kapacitet att ta hand om den relativt begränsade mängd handlingar som det kan bli fråga om. Fram till och med rörde det sig om två till tio arkiv vilket motsvarar för landet som helhet. Den totala arkivmängden torde inte heller i fortsättningen bli så stor. Visserligen kan förutsättas att ett antal enskilda vårdhem för psykiskt utvecklingsstörda kommer att läggas ner men detta innebär inte att journalarkiv avseende hälso- och sjukvård vid dessa vårdhem alltid behöver omhändertas på sätt jag nu föreslagit. I den mån det subjekt som drivit vårdhemmet finns kvar behåller detta ansvaret för förvaringen av journalerna. I många fall kan det också förutsättas att ansvaret för journalerna övertagits av någon annan före eller i samband med nedläggningen av vård- hemmet. Exempelvis kan dessa ha överlämnats till den offentliga vården med patientens samtycke eller för att vårdhemmet funnit vara motiverat med hänsyn till patientens fortsatta vård och be- handling och kunna ske utan hinder av bestämmelserna om tyst- nadsplikt. Genom en överenskommelse om ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännen (prop. 1985/86:167, SfU 1, rskr. 9) har slutlig reglering skett av frågan om ersättning till sjukvårdshuvudmännen för uppgiften att ta hand om journalarkiv huvudsakligen efter privatpraktiserande läkare, tandläkare, psykologer m.fl. som avlidit eller mist sin legitimation. har fört fram omsorgen om patienternas integritet som ett starkt skäl för att överföra journalarkiven till länsstyrelserna. 1991/92:104 Utredningen anser det vara mindre lämpligt att överlåta ansva- ret för de privata journalerna på landstingen eftersom handlingarna rör patienter som kanske av personliga skäl valt en privat vårdgivare. Självfallet anser jag att det är angeläget att i detta sammanhang ta hänsyn till patienternas integritet. Sådana hänsyn anser jag dock kunna tas även om de privata journalarkiven tas om hand av landstingen och särskilt om förva- ringen sköts av arkivmyndigheterna. Skulle den medicinska kom- petensen hos arkivmyndigheten inte vara tillräcklig vid mer komplicerade sekretessbedömningar och annat bör samråd kunna ske med annan personal inom . Min bedömning är alltså att den myndighet som är lämpligast att sköta förvaringen av omhändertagna patientjournaler är arkivmyndigheten i respektive landsting. När det gäller de landstingsfria kommunerna bör förvaringen anförtros arkivmyn- digheten i respektive kommun. För att den enskilde inte skall behöva tveka om vilken arkivmyndighet som skall sköta förvaringen bör detta uttryckligen anges i beslut om omhän- dertagande. En bestämmelse om detta bör införas i patientjournallagen. Däremot anser jag det inte vara nödvändigt att föreskriva att något särskilt register skall upprättas rörande var omhändertagna journalhandlingar finns. Denna information kan hämtas från omhändertagandebeslutet och det torde för övrigt ofta framstå som naturligt vilken arkivmyndig- het som kan vara aktuell. Att arkivmyndigheterna måste hålla sådan ordning på handlingarna att dessa lätt kan återfinnas vid förfrågan skall jag strax återkomma till. 5 Utlämnande av uppgifter ur omhändertagna journalhandlingar Mitt förslag: I sekretesslagen införs en bestämmelse om sekretess för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden i omhändertagna patientjournaler och när sådan uppgift i övrigt kan förekomma i verksamhet som avser omhändertagande av patientjournaler. Enligt huvudregeln skall en sådan uppgift få lämnas endast om den som uppgiften rör har medgett det eller om uppgiften begärs av hälso- och sjukvårdspersonal och behövs för vård eller behandling samt det är av synnerlig vikt att uppgiften lämnas. I förhållande till patienten skall samma sekretess gälla som inom den offentliga hälso- och sjukvården. I patientjournallagen införs vidare en bestämmelse enligt vilken bl.a. en arkivmyndighet som förvarar en omhändertagen patientjournal har samma skyldighet att lämna uppgifter som den som var ansvarig för journalen innan denna överlämnades till myndigheten. Myndighetens skyldighet att lämna uppgift begränsas dock till att uppgiften begärts för särskilt fall. Utredningens förslag: Utredningen föreslog att samma sekretess skulle gälla för uppgifter i omhändertagna patientjournaler som för uppgifter i patientjournaler inom den offentliga hälso- och sjukvården. Remissinstanserna: Ett fåtal instanser berör dessa frågor. De flesta som gör det är i stort sett positiva till utredningens förslag. Några, bl.a. Föreningen arkivverksamma i landsting och kommun, anför dock att den personliga integriteten bäst skulle respekteras om de omhändertagna patientjournalerna kunde behålla sin privaträttsliga status. Skälen till mitt förslag: En patientjournal innehåller uppgifter om bl.a. patientens hälsotillstånd och andra per- sonliga förhållanden. Till skydd för sådana uppgifter gäller inom den offentliga hälso- och sjukvården sekretess enligt sekretesslagen. Sekretess gäller för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden och innebär att uppgifterna inte får röjas på något sätt vare sig det sker muntligen, genom utlämnande av handlingen eller på annat sätt, om det inte står klart att de kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. I förhållande till patienten själv gäller att uppgift om hans hälsotillstånd inte får röjas om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom. Vidare finns en särskild sekretessbestämmelse till skydd för anmälan eller annan utsaga av enskild om någons hälsotill- stånd eller andra personliga förhållanden. För hälso- och sjukvårdspersonal inom den enskilda vården finns i tillsynslagen bestämmelser av i princip samma innehåll. Dessa bestämmelser gäller inte bara den som tillhör hälso-och sjukvårdspersonalen utan också den som har tillhört sådan personal. Att en uppgift får lämnas ut eftersom tystnadsplikt inte gäller för den i förhållande till patienten eller annan innebär i sig inte att denne har rätt att ta del av uppgiften. Handlingar i patientjournaler inom den offentliga hälso- och sjukvården är dock allmänna handlingar. För sådana gäller enligt tryckfrihetsförordningen (TF) att alla enskilda som begär det har rätt att ta del av innehållet i handlingarna. Denna rätt kan begränsas med hänsyn till vissa förhållanden, bl.a. skyddet för enskilds personliga förhållanden, något som skett genom tidigare omnämnd reglering i sekretesslagen. Motsvarande generella rätt för enskilda att ta del av uppgifter i journalhandlingar finns inte när det är fråga om patientjournaler inom den privata vården. Patienten har emellertid genom en särskild bestämmelse i patientjournallagen fått en sådan rätt i fråga om journalhand- lingar som rör honom. Journalhandlingar som omhändertas efter beslut av skall enligt mitt förslag överlämnas till vissa arkivmyndigheter för förvaring. Enligt en huvudregel i TF anses de då, i och med att de kommer in till arkivmyndigheten, vara allmänna handlingar hos denna myndighet (2 kap. 3 § första stycket TF). Från denna regel finns i 2 kap 11 § 3 TF ett undantag som innebär att handlingar som under vissa förutsätt- ningar lämnas till en myndighet inte anses vara allmänna handlingar. Då emellertid ett sådant undantag bör tolkas restriktivt och det får anses tveksamt om förutsättningarna i bestämmelsen är uppfyllda vid det av mig 1991/92:104 föreslagna förfarandet för omhändertagande av patientjournaler, bör regleringen i förevarande sammanhang inte bygga på un- dantagsbestämmelsen. Regleringen bör alltså utgå från att en journalhandling som omhändertagits efter beslut av och förvaras hos en arkivmyndighet är en allmän handling. Den i TF föreskrivna rätten att ta del av handlingen gäller då om inte annat föreskrivs i sekretesslagen. I sekretesslagen saknas emellertid sekretessbestämmelser som är tillämpliga på uppgifter i en sådan handling. Erforderliga bestämmelser bör därför införas i den lagen. Den sekretess som bör gälla för arkivpersonal och andra som kommer eller har kommit i kontakt med omhändertagna patientjournaler liksom ärenden om omhändertagande eller återlämnande av patientjournaler, bör i stort sett ha samma innehåll som den som gäller inom hälso- och sjukvården. Detta gäller exempelvis i förhållande till patienten själv. När det gäller sekretess i förhållande till annan än patienten måste man dock beakta att berörda patientjournaler kommer från den enskilda sektorn där det saknas en allmän rätt för annan än patienterna att ta del av uppgifterna i journalerna. Många patienter har också valt att vända sig till den enskilda hälso- och sjukvården just med hänsyn härtill. Detta talar för att uppgifter ur omhändertagna journalhandlingar borde få lämnas till annan än patienten endast efter medgivande av patienten. Jag anser dock att detta skulle leda för långt och att - även om huvudregeln skall vara att medgivande inhämtas från patienten - vissa begränsade möjligheter bör finnas att få lämna ut uppgifter ur omhändertagna journalhandlingar utan ett sådant medgivande. När förfrågningar skett om att få del av uppgifter ur omhändertagna journalhandlingar har det oftast gällt en begäran från läkare eller andra vårdgivare. En sådan förfrågan bör kunna tillmötesgås om det, med hänsyn till vård eller behandling, är starkt motiverat att begärd uppgift utlämnas. Sekretessen för arkivpersonal och andra som kommer eller har kommit i kontakt med omhändertagna journalhandlingar m.m. bör därför inte gälla om den som begär en uppgift tillhör hälso- och sjuk- vårdspersonalen och uppgiften som begärs utlämnad behövs för vård eller behandling samt det är av synnerlig vikt för denna vård eller behandling att uppgiften lämnas. Detta innebär i princip att endast läkare, tandläkare eller andra vårdgivare inom offentlig eller enskild hälso- och sjukvård som verkligen behöver uppgifterna för vård eller behandling skall ha rätt att ta del av dessa utan patientens medverkan. I övrigt måste patientens samtycke först inhämtas. Sekretesskyddet för uppgifter om enskilds hälsotillstånd och andra personliga för- hållanden i omhändertagna patientjournaler m.m. blir därmed starkare än vad som gäller inom offentlig hälso- och sjukvård. Jag kommer att i specialmotiveringen närmare beröra situationer då nämnda typ av uppgifter bör kunna lämnas utan att patientens samtycke inhämtats. Vissa undantag måste göras från nämnda regler. Främst gäller detta i fall då den som varit ansvarig för journalhandlingarna före beslutet om omhändertagande varit skyldig att lämna ut i övrigt sekretessbelagda 1991/92:104 uppgifter i handlingarna. Sådan uppgiftsskyldighet föreligger exempelvis för uppgifter som kan behövas i ett tillsynsärende hos och uppgifter som smittskyddsläkaren behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter enligt smittskyddslagen (1988:1472) m.m. Hänsyn bör dock tas till att arkivpersonal m.fl. endast har i uppgift att förvara handlingarna och normalt inte har anledning att studera dessa. Detta bör medföra att sådan personal inte skall ha skyldighet att lämna ut uppgifter utan att detta särskilt begärts. Vidare bör i övrigt sekretessbelagda uppgifter kunna lämnas till domstol som i anledning av ett överklagande har att pröva en fråga om utlämnande av uppgifterna liksom till åklagare m.fl. som kan behöva sådana uppgifter för förundersökning m.m. i anledning av misstanke mot någon arkivtjänsteman för brott i tjänsten. Föreskrifter om att sekretess inte hindrar att uppgifter lämnas i dessa fall finns i 14 kap. 2 § första stycket 1 och 2 sekretesslagen. Också flertalet bestämmelser i övrigt om utlämnande av annars sekretessbelagda uppgifter som finns i det kapitlet bör, i den mån bestämmelserna är tillämpliga på motsvarande uppgifter inom offentlig hälso- och sjukvård, vara tillämpliga på uppgifter om enskilds hälsotillstånd m.m. i omhändertagna patientjournaler och ärenden som rör om- händertagande eller återlämnande av sådana journaler. Flera av dessa bestämmelser torde emellertid, med hänsyn till att uppgifter i omhändertagna patientjournaler inte rör skeenden efter omhändertagandetidpunkten, i praktiken inte bli aktuella. Några särskilda sekretessregler behövs inte för den situationen att arkivpersonal samråder med mer medicinskt kun- nig personal inom för att kunna avgöra exempelvis om det är av synnerlig vikt att lämna en uppgift som behövs för vård eller behandling eller om det är uppenbart att en journal som patienten begärt få förstörd inte behövs för dennes vård. De personer med vilka samråd skett är nämligen bundna av samma sekretessregler som arkivpersonalen (jfr. 1 kap 6 § sekre- tesslagen). 6 Bevarandetid och andra frågor som rör förvaringen av omhändertagna journalhandlingar Mitt förslag: De omhändertagna journalhandlingarna skall bevaras hos arkivmyndigheten räknat från det att de inkom till myndigheten. Längre tid för bevarande skall dock kunna beslutas av arkiv- myndigheten. De skall hållas avskilda från andra handlingar. Utredningens förslag: Handlingarna skall bevaras men skall kunna föreskriva längre bevarandetid. 1991/92:104 Remissinstanserna: Bevarandetiden berörs av flera remissinstanser. anser t.ex. att journaler från läkare som fråntagits sin legitimation bör bevaras än , eftersom det kan förekomma att legitimation kan återfås varvid journalarkivet bör kunna återlämnas. Även flera arkivmyndigheter anför att journalhandlingarna inte alltid bör gallras så tidigt som . Som skäl anförs, förutom att längre be- varandetid underlättar för yrkesutövare som fråntagits sin legitimation att kunna återfå sina handlingar, att erfarenheten visar att behovet av uppgifter för vård av patienten sträcker sig längre än och att vissa journalhandlingar kan vara av intresse för forskningen. Bl.a. anför som skäl för längre bevarandetid för vissa journalhandlingar att ett långsiktigt behov av handlingar kan föreligga när det gäller prövning enligt lagstiftningen om arbetsskadeförsäkring. pekar på tandvårdsjournalernas värde för rättsmedicinen. Skälen för mitt förslag: Som jag anfört är det av stor vikt att en yrkesutövare inom den enskilda hälso- och sjukvården kan få tillbaka sina omhändertagna journalhandlingar om förhållandena så medger. Detta förutsätter dock att handlingarna inte gallrats ut. Någon särskild gallringstid är inte föreskriven för denna typ av handlingar. Patientjournallagen föreskriver endast den minsta tid journalhandlingar skall bevaras. När gått ut får den enskilde vårdgivaren förstöra dessa om han så önskar. Den längsta föreskrivna bevarandetiden för en journalhandling inom den enskilda hälso- och sjukvården är efter det att den sista uppgiften fördes in i handlingen. Så är exempelvis fallet beträffande journalhandlingar som rör en patient vars sak prövas eller har prövats enligt tillsynslagen, enligt ersättningsreglerna för patient- eller läkemedels- försäkringen eller enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäk- ring. Detta framgår av förordningen (1986:203) om förlängd bevarandetid för vissa journalhandlingar inom hälso- och sjukvården. Huvudregeln, som finns i patientjournallagen, är dock att journalhandlingar skall bevaras efter det den sista uppgiften fördes in. Samma regler gäller den offentliga hälso- och sjukvården. Vissa särskilda regler gäller dock för journaler med uppgifter om spermagivare enligt lagen (1984:1140) om insemination. Vidare är allmänna råd som rör gallringen av patientjournaler inom den hälso- och sjukvård som landsting och landstingsfria kommuner bedriver enligt 3 och 4 §§ hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) samt tandvård enligt 5 och 6 §§ tandvårdslagen (1985:125) under utarbetande. Dessa torde komma att bygga på uttalanden i förarbetena till patient- journallagen om att väsentliga delar av patientjournaler i offentlig öppen och sluten vård bör bevaras under patientens livstid samt att, med hänsyn till forskningens intressen, jour- nalhandlingar rörande personer födda allmänt skall undantas från gallring. Som flera remissinstanser påpekat kan en så kort bevarandetid som , när det gäller journalhandlingar som omhändertagits från en vårdgivare som fråntagits sin legitimation, innebära att vårdgivaren riskerar 1991/92:104 att inte kunna få tillbaka handlingarna även om han återfår sin legitimation. Detta är inte tillfredsställande. Också andra skäl kan motivera än för bevarande av omhändertagna journalhandlingar. För vissa fall tillgodoses sådana synpunkter genom den tidigare nämnda förordningen. Emellertid omfattas där exempelvis när det gäller handlingar som kan vara av betydelse för prövning enligt lagen om arbetsskadeförsäkring endast handlingar som rör en patient vars sak prövas eller redan prövats enligt nämnda lagstiftning. Att, som flera remissinstanser påpekar, vissa journalhandlingar, t.ex. inom företagshälsovården, kan bli aktuella i kommande arbetsskadeprövningar är inte ett förhållande som förlänger bevarandetiden enligt förordningen. Jag finner med hänsyn till det anförda att omhändertagna journalhandlingar alltid bör bevaras . För att underlätta hanteringen för arkivmyndigheten bör räknas från det att handlingarna kom in till arkivmyndigheten. Regleringen bör göras i patientjournallagen. Den nu föreslagna tiden för bevarande av omhändertagna journalhandlingar är en minimitid. Skulle arkivmyndigheten i det enskilda fallet finna att en längre bevarandetid är motiverad bör myndigheten kunna besluta om detta. Så kan exempelvis vara fallet om myndigheten får vetskap om att den vårdgivare, från vilken handlingarna omhändertagits, före tioårsperiodens utgång har ansökt om att återfå sin legitimation och att frågan inte beräknas bli slutligt avgjord förrän efter utgången av perioden. Även i fall när det finns särskild anledning att anta att hand- lingarna är av intresse för den framtida vården av patienten bör ett beslut om förlängd bevarandetid kunna anses motiverat. Däremot bör inte uttalandena i förarbetena till patientjournallagen om ett generellt bevarande av patientjournaler så länge patienten lever regelmässigt till- lämpas i fråga om omhändertagna journaler från den enskilda hälso- och sjukvården. Omhändertagna journalhandlingar bör inte hos arkivmyndigheten sammanblandas med arkivhandlingar från den offentliga hälso- och sjukvården. I patientjournallagen bör därför föreskrivas att om- händertagna patientjournaler skall förvaras avskilda hos arkivmyndigheten. Även omhändertagna handlingar bör dock följa arkivlagens (1990:782) bestämmelser när det gäller ordning och vård m.m. 7 Möjlighet till överprövning av beslut om omhändertagande m.m. Mitt förslag: Beslut om omhändertagande resp. återlämnande av journalhandlingar skall kunna överklagas till kammarrätten. Ett omhänder- tagandebeslut skall kunna verkställas utan hinder av att det överklagats. Vidare skall polismyndigheten vara skyldig att lämna den hjälp som behövs. Utredningen redovisar inte något förslag i dessa frågor. Remissinstanserna: Kammarrätten i anför att såväl beslut om omhändertagande som beslut om återlämnande bör kunna överklagas och att sådana överklaganden bör ske hos kammarrätten. 1991/92:104 Skälen för mitt förslag: I de flesta fall torde omhändertagande av patientjournaler ligga i linje med ägarens önskemål. Detta gäller framför allt omhändertagande efter dödsfall om verksamheten inte överlåts på någon kollega som också tar över ansvaret för journalarkivet. I vissa situationer kan omhändertagandet dock komma att stå i strid mot ägarens önskan. Jag anser därför det vara väsentligt att möjlighet finns att få en rättslig prövning av beslut. På motsvarande sätt anser jag att en möjlighet till överprövning bör finnas för de fall att återlämnande av journaler inte beviljas. Lämplig instans för överprövningen är kammarrätten. Kammarrättens avgörande bör kunna överklagas hos regeringsrätten. Där prövas sakfrågan dock bara under förut- sättning att prövningstillstånd meddelats. Inställningen hos den enskilde vårdgivare eller det dödsbo från vilken journalhandlingarna skall omhändertas bör inte kunna få fördröja verkställigheten av omhändertagandebeslutet. Oavsett om överklagande skett bör därför sådana beslut vara verkställbara. bör åläggas att lämna den hjälp som behövs för verkställigheten. 8 Kostnader och ikraftträdande Den nu föreslagna lagstiftningen kommer att innebära visst merarbete för såväl som arkivmyndigheterna i landstingen och de landstingsfria kommunerna. När det gäller landsting och kommuner har emellertid, som jag tidigare nämnt, kostnaderna för förvaringen av omhändertagna journaler beaktats i samband med en överenskommelse för om ersättning till sjukvårdshuvudmännen från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. För del handlar det om att fatta beslut om omhändertagande i vissa situationer och att kontrollera eller se till att besluten verkställs. Endast ett fåtal ärenden där det kan bli aktuellt med ett omhändertagande torde vara av komplicerad beskaffenhet. Ärendehanteringen beräknas därför inte komma att orsaka några kostnader av betydenhet. Detsamma gäller handläggningen hos de allmänna förvalt- ningsdomstolarna av ett fåtal mål om överklagande av beslut av eller överprövning av sekretessfrågor.