prop · GF032 · 1992-01-01 00:00:00 — Enligt promemorian kan det dock finnas vissa situationer då domstolen inte bör inhämta yttrande trots att åtal har väckts och påföljdsfrågan är sådan att det i och för sig finns behov av ett yttrande. Det kan vara därför att brottet verkar vara preskriberat eller att det annars finns särskilda skäl att anta att åtalet kan komma att ogillas. De remissinstanser som har behandlat frågan om förutsättningarna för att inhämta ett yttrande från frivårdsmyndigheten har ställt sig bakom promemorians förslag. Också för egen del anser jag att övervägande skäl talar för att domstolen skall kunna inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten så snart allmänt åtal är väckt mot den misstänkte. Detta torde inte heller i praktiken innebära någon större skillnad i förhållande till vad som tillämpas. I de fall då allmänt åtal ännu inte är väckt liksom när det gäller enskilt åtal bör, i likhet med vad som föreslås i promemorian, de nuvarande kraven på erkännande eller sannolika skäl gälla. Jag kan också instämma i att det finns vissa undantagsfall när domstolen, trots att allmänt åtal har väckts, inte bör begära något yttrande. En annan fråga som tas upp i promemorian är om domstolen i beslutet om att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten också bör ange i vilket syfte yttrandet begärs. I den nuvarande ordningen skall domstolen vid behov ange "vilken behandlingsform personundersökningen företrädesvis bör avse" (1 § förordningen 1964:567 om personundersökning i brottmål). Det är dock sällan som domstolen i beslutet om personundersökning anger att undersökningen skall inriktas på någon speciell påföljd. Enligt promemorian är det vanligare att frivårdsmyndigheten, åklagaren, försvararen eller domstolen under hand tar upp frågan om vilken inriktning undersökningen bör ha. Det är förmodligen sällan som domstolen redan vid beslutet om att inhämta ett yttrande har tillräcklig grund för att styra in personutredningen på förutsättningarna för någon viss typ av åtgärd. Allmänt sett gäller naturligtvis att yttrande normalt kommer att inriktas på om det finns särskilda skäl för att döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn. När så är fallet finns det inte anledning att särskilt ange detta i beslutet. När det gäller sådana skäl som kan föreligga för att välja ett fängelsestraff, dvs. brottslighetens straffvärde och art samt om den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott, är dessa av ett sådant slag att det regelmässigt saknas anledning för frivårdsmyndigheten att yttra sig i den delen. Har emellertid åklagaren eller den tilltalade väckt frågan om exempelvis kontraktsvård eller andra särskilda föreskrifter inom ramen för en skyddstillsyn, bör domstolen enligt min mening i beslutet om att inhämta yttrande upplysa om detta. Samma sak bör gälla om det exempelvis finns anledning att anta att det föreligger personliga förhållanden av det slag som avses i 29 kap. 5 § BrB eller yttrandet begärs enbart för att utgöra underlag för beslut i en viss fråga. Detta kan exempelvis gälla beslut om utvisning förutsatt att personutredningen i en sådan fråga inte bättre inhämtas genom invandrarverket. och yttrandet Som underlag för sitt yttrande enligt den nya ordningen bör enligt promemorian frivårdsmyndigheten ta in den utredning som bedöms nödvändig i det särskilda fallet. Utgångspunkten skall vara domstolens behov av underlag för sin påföljdsbestämning. I sitt yttrande skall frivårdsmyndigheten lämna en sammanfattning av utredningen. Den föreslagna ordningen innebär att det nuvarande formaliserade personundersökningssystemet måste ersättas av ett mer flexibelt utredningsförfarande. Utredningarna bör vara betydligt mer anpassade till förhållandena i det enskilda fallet än vad personundersökningarna Det kan enligt promemorian ibland kanske vara tillräckligt att frivårdsmyndigheten konstaterar att det inte behövs någon ytterligare utredning eftersom det i det enskilda fallet står klart att det inte finns någon risk för fortsatt brottslighet, medan det andra gånger kanske behövs en förhållandevis omfattande utredning och planering av behandlingsinsatser t.ex. när det gäller kontraktsvård. I likhet med de flesta av remissinstanserna delar jag denna uppfattning. I normalfallet bör enligt promemorian personalen vid frivårdsmyndigheten genomföra utredningen och svara för yttrandet till domstolen. Några remissinstanser har uttryckt farhågor för att detta i grunden kommer att förändra frivårdsarbetet och att det blir ett utredningsarbete i stället för som ett behandlingsarbete. Vidare har det vid remissbehandlingen framhållits att det kan bli svårt för en mindre frivårdsmyndighet att klara variationer i mängden yttranden som domstolarna kommer att begära. För egen del ser jag det inte så. Som jag skall återkomma till bör självfallet frivårdsorganisationen tillföras resurser som motsvarar behovet på grund av att nya uppgifter läggs på den. Även med sådana nya uppgifter kommer dock behandlingsarbetet att utgöra det klart dominerande inslaget i verksamheten. Med de kunskaper och den erfarenhet som finns inom frivården bör också förutsättningarna för ett ändamålsenligt och effektivt utredningsarbete förbättras väsentligt. Hur resurserna bäst utnyttjas är en fråga som torde lösas bäst på den lokala nivån. Det kan dessutom naturligtvis i vissa fall bli nödvändigt att anlita en särskilt förordnad personutredare. Detta gäller särskilt inom frivårdsmyndigheter vars versamhetsområde omfattar geografiskt så stora områden att det är svårt för den fast anställda personalen hos myndigheten att utan alltför stora insatser genomföra utredningen. Som framgår av vad jag har anfört skall utgångspunkten för utredningen vara domstolens behov av underlag för påföljdsbestämningen. Detta innebär att utredningen bör koncentreras på sådana omständigheter rörande den misstänkte som i allmänhet tillmäts betydelse vid denna prövning. Tyngdpunkten bör ligga på den misstänktes aktuella situation. Det är från effektivitetssynpunkt viktigt att -- såsom också sker i flertalet fall -- alla möjligheter tas till vara att utnyttja redan existerande utredning, t.ex. kriminalvårdens och akter. Jag utgår ifrån att vissa uppgifter som den misstänkte själv lämnar bör kontrolleras på något sätt, i vart fall om de skall läggas till grund för yttrandet till domstolen. I det nu gällande systemet med personundersökningar är det regel att under utredningen höra en eller flera referenspersoner. Behovet av att kontrollera uppgifter genom referenser eller på annat sätt bör avgöras från fall till fall. Min bedömning är att frivårdsmyndigheterna bör kunna avgöra vilka uppgifter som här behöver kontrolleras. Vid sidan om en bedömning av hur grovt brottet är -- vilken inte ankommer på frivårdsmyndigheten -- och eventuell tidigare kriminalitet torde enligt promemorian domstolen vid valet av påföljd i de flesta fall framför allt fästa avseende vid risken för fortsatt brottslighet samt behovet av och de praktiska förutsättningarna för sådana åtgärder som kan vidtas inom ramen för en dom på skyddstillsyn. En kortfattad redogörelse för sådana omständigheter som kan ha betydelse i detta avseende bör därför enligt promemorian lämnas i yttrandet. Jag anser, i likhet med remissinstanserna, att yttranden som mer direkt än dagens personundersökningar tar sikte på möjliga åtgärder för att minska risken för återfall i brott bättre fyller domstolarnas behov av personutredning än nuvarande ordning. Beträffande sådana brott där fängelse är normalstraffet och endast starka personliga skäl eller sådana särskilda skäl som avses i 30 kap. 9 § andra stycket BrB kan medföra att en icke frihetsberövande påföljd väljs är det, som påpekas i promemorian, viktigt att en noggrann redogörelse lämnas för de speciella omständigheter som erfarenhetsmässigt tillmäts betydelse av domstolarna. I vissa typer av mål är det nödvändigt att tämligen utförligt redogöra för en misstänkts missbruksproblem och de åtgärder som har vidtagits eller som planeras för att komma till rätta med problemen. I likhet med flera remissinstanser vill jag betona att ett väl fungerande personutredningsförfarande förutsätter att det finns väl utvecklade och regelbundna kontakter mellan framför allt domstolar och frivårdsmyndigheter såväl när det gäller inriktningen av enskilda yttranden, vilken även bör diskuteras med den misstänkte och hans försvarare, som när det gäller uppläggningen av och underlaget för yttrandena i olika typer av situationer. Ett av de främsta syftena med mitt förslag är att skapa förutsättningar för ett mer flexibelt och till domstolens behov avpassat personutredningsförfarande. För att detta syfte skall kunna uppnås är det nödvändigt att berörda myndigheter gemensamt och i samråd verkar för att tillgängliga resurser utnyttjas på ett så ändamålsenligt och effektivt sätt som möjligt. i anser i sitt remissvar att det nya förfarandet kan komma att försvåra § 7-undersökningarna och göra de rättspsykiatriska undersökningarna mer tidskrävande och att det därför bör finnas bestämmelser som gör det möjligt att införskaffa socialutredning som underlag för § 7-undersökningar. har i sitt remissvar påpekat att läkare, när de utfärdar § 7-intyg, normalt har tillgång till en personundersökning. Styrelsen förmodar att kvalitén på personutredningarna, i jämförelse med nuläget, kommer att höjas när de i det föreslagna systemet kommer att utföras av frivårdsmyndigheten. Min bedömning är att även i fortsättningen ett beslut om att inhämta § 7-intyg normalt kommer att föregås av ett yttrande från frivårdsmyndigheten. Domstolen torde i regel inte ha underlag för ett beslut om § 7-intyg förrän det finns någon annan social utredning tillgänglig i brottmålet som pekar på behovet av ett sådant intyg. Jag vill i detta sammanhang även peka på bestämmelsen i 8 § som innebär att de uppgifter om den misstänkte som finns hos hälso- och sjukvården och och som behövs för ett § 7-intyg skall lämnas ut till undersökningsläkaren. I den mån dessa uppgifter inte redan finns tillgängliga för läkaren kan denne alltså själv införskaffa dem. Jag anser därför att det nya förfarandet inte behöver innebära att läkaren vid utfärdandet av ett § 7-intyg har ett sämre underlag . I sammanhanget vill jag emellertid peka på den kvalificerade form av § 7-intyg som enligt vad beslutat skall kunna ligga till grund för överlämnande till psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd (rättspsykiatrisk vård) i vissa fall (prop. 1990/91:58, JuU34, SoU13, rskr. Ordningen med sådana kvalificerade § 7-intyg, som i princip skall utfärdas av rättspsykiatriker, införs . I dessa fall är det naturligtvis särskilt angeläget att undersökningsläkaren har tillgång till tillräcklig social utredning om den misstänkte för att kunna ta ställning till om de medicinska förutsättningarna för rättspsykiatrisk vård är uppfyllda. Det får ankomma på som tillsynsmyndighet att här noga följa tillämpningen och ta de initiativ som kan visa sig behövas för att säkerställa att undersökningsläkaren får tillgång till det underlag som behövs. Det kan ibland vara svårt att få fram en personutredning på grund av att den misstänkte inte svarar på kallelser eller helt låter bli att komma till avtalade samtal. När det gäller § 7-intyg har läkaren möjlighet att få handräckning från polismyndigheten för att få den misstänkte till en undersökning. I promemorian diskuteras, utan att något förslag läggs fram, om inte också frivårdsmyndigheten bör ha sådan möjlighet. kan använda sig av handräckning från polismyndigheten för att få kontakt med den som har en pågående övervakning (38 kap. 12 § BrB). I praktiken används denna möjlighet i liten utsträckning beroende på att polisen sällan prioriterar denna typ av uppgifter och att det ofta rör sig om personer som saknar fast bostad och arbete och som därför ofta kräver inte obetydliga insatser för att polisen skall få tag i dem. Som skäl för att inte lägga fram något förslag om möjlighet för frivårdsmyndigheten att begära polishandräckning anförs i promemorian att den misstänkte i de flesta fall har ett eget intresse av att inställa sig hos frivårdsmyndigheten för personutredning eftersom det kan vara fråga om att ersätta fängelse med en annan påföljd. Vid remissbehandlingen har flera remissinstanser, bl.a. , och Föreningen , framhållit att det enligt deras mening bör vara möjligt för frivårdsmyndigheten att besluta om polishämtning för att kunna genomföra personutredningen. Det finns regler som både under förundersökningen i ett brottmål och i samband med huvudförhandlingen medger rätt för berörd myndighet att med tvångsmedel verkställa olika åtgärder mot den misstänkte. De personliga förhållandena har stor betydelse för bl.a. domstolens val av påföljd. Att utredningen i denna del genomförs snabbt och effektivt är också en förutsättning för att prövningen i domstol inte skall fördröjas i onödan. Om, såsom förutsätts i promemorian, den misstänkte i eget intresse inställer sig till utredningen behövs självfallet inte någon polishandräckning. Att genomgående enbart förlita sig på att den misstänkte uppfattar personutredningen som något för honom meningsfullt är enligt min mening orealistiskt. Jag anser därför att frivårdsmyndigheten bör få möjlighet att begära polishandräckning för att kunna genomföra personutredningen. 2.4 Kurativa åtgärder Mitt förslag: En förtroendeman skall även i fortsättningen kunna förordnas för att ge en misstänkt i brottmål hjälp och stöd under personutredningen. Promemorians förslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller lämnat förslaget utan erinran i denna del. Skälen för mitt förslag: Det finns inget skäl att göra några ändringar i de åligganden som frivårdsmyndigheterna har när det gäller att lämna den misstänkte stöd och hjälp under utredningsskedet. Möjligheten att förordna förtroendeman bör därför finnas kvar. Förordnande av en förtroendeman kan vara ett bra sätt att få en snabb start på en lekmannaövervakning. Frågan om lekmannaövervakare behandlas närmare i promemorian (Ds 1991: 10) Frivårdens arbetsformer och resurser som remissbehandlas. Min avsikt är att förslagen i den promemorian skall behandlas i samband med budgetproposition. Med en aktivare insats från frivårdspersonalen under personutredningen bör enligt min mening även förutsättningarna att få fram fler lekmannaövervakare kunna öka. 3 Genomförande Som framgår av vad jag tidigare anfört är avsikten med de föreslagna ändringarna inte att begränsa domstolarnas möjligheter att införskaffa särskild personutredning i brottmål. Förslagen syftar i stället till att åstadkomma ett mera nyanserat och flexibelt utredningsförfarande. Självfallet bör man undvika att utföra mer omfattande utredningar än som behövs i det enskilda fallet. För att frivården skall klara av de nya arbetsuppgifterna skall medel som används för personundersökningar föras över till kriminalvården. Flera remissinstanser har ifrågasatt om dessa resurser räcker för att klara de krav som domstolarna kommer att ställa när det gäller kvalitén på utredningarna. Min bedömning är att de medel som avsätts för personundersökningar kan användas på ett effektivare sätt i det av mig föreslagna systemet. Det är naturligtvis svårt att i detalj förutse hur domstolarna kommer att tillämpa de nya reglerna. Min bedömning är att det totalt inte kommer att bli fler utredningar men att utredningarnas omfattning kommer att variera mer än i det nuvarande systemet. Avsikten är att domstolar, åklagare och frivårdsmyndigheter tillsammans skall komma fram till hur yttrandena och den för dessa nödvändiga utredningen skall utformas. För att utnyttja resurserna inom frivården på bästa sätt bör, som jag tidigare påpekat, de lokala myndigheterna ha ett avgörande inflytande över hur de nya resurserna skall användas. Jag avser att återkomma till denna fråga i samband med budgetproposition. Den nya lagstiftningen bör träda i kraft , dvs. vid ingången till /93. Jag förutsätter att och , inom ramen för vad som åligger dem beträffande utvärdering m.m. av verksamheten på sina områden, kommer att följa upp tillämpningen av den nya lagstiftningen. 4 Upprättade lagförslag I enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om särskild personutredning i brottmål, m.m., 2. lag om ändring i sekretesslagen (1980: 100), 3. lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 4. lag om ändring i lagen (1991: 000) om rättspsykiatrisk under sökning. 5 Specialmotivering 5.1 Förslaget till lag om särskild personutredning i brottmål, m. m. Övergången till ett nytt eller åtminstone i väsentliga delar ändrat system sker genom att LPU ersätts av en ny lag. Av rubriken framgår att lagen innehåller bestämmelser om vissa former av personutredning i brottmål. I lagen har också bestämmelserna om § 7-intyg inarbetats i enlighet med det förslag som har lagts fram i propositionen om psykiatrisk tvångsvård, m.m. (prop. 1990/91: 58). 1 § När det i ett brottmål för att avgöra påföljdsfrågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet, skall rätten inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Ett sådant yttrande behöver dock inte inhämtas, om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller om rätten inhämtar utredningen på annat sätt. I paragrafen slås fast under vilka omständigheter rätten skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten. Om domstolen beslutar att inhämta ett yttrande, är frivårdsmyndigheten skyldig att lämna ett sådant. I avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen har angetts några typfall då en domstol i allmänhet vid påföljdsbestämningen bör vara betjänt av någon form av personutredning. I avsnitt 2.3 i den allmänna motiveringen behandlas frågan om ordningen för att inhämta personutredning, bl.a. frågan om när yttrande skall inhämtas från frivårdsmyndigheten. Beträffande dom på skyddstillsyn är avsikten att domstolen normalt bör inhämta ett yttrande. Endast i undantagsfall bör skyddstillsyn ådömas utan att frivårdsmyndigheten har fått tillfälle att yttra sig. Även om rätten har tillgång till utredning från någon annan myndighet kan det finnas anledning att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten i frågan om åtgärder som kan antas bidra till att den misstänkte avhåller sig från fortsatt brottslighet. Den tillgängliga utredningen bör då bifogas med begäran om yttrande. Bestämmelsen i första stycket innebär att rätten skall inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten, om det behövs för att avgöra påföljdsfrågan eller annars. Den misstänktes personliga förhållanden kan ha betydelse förutom i påföljdsfrågan även när det gäller t.ex. särskild rättsverkan av brott enligt 36 kap. BrB och utvisning på grund av brott enligt 4 kap. 7 § utlänningslagen (1989:529). 2 § Beslut att inhämta yttrande från frivårdsmyndigheten skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Om allmänt åtal inte har väckts, får beslut meddelas endast under förutsättning att den misstänkte har erkänt gärningen eller det annars finns sannolika skäl för misstanken att han har begått brottet. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) har redogjorts för i vilket skede domstolen skall begära yttrande från frivårdsmyndigheten. Skillnaden mot vad som gäller enligt LPU är att domstolen kan inhämta yttrande så snart allmänt åtal är väckt mot den misstänkte. Domstolen bör i sitt beslut ange inom vilken tid yttrandet För att frivårdsmyndigheten skall ha rimlig tid att genomföra utredningen och lämna ett yttrande bör myndigheten normalt få minst till sitt förfogande. Är den misstänkte häktad kan naturligtvis tiden för yttrande behöva sättas väsentligt kortare. 3 § skall ombesörja den utredning som behövs för yttrandet. Om det behövs för yttrandet, får frivårdsmyndigheten förordna en särskild personutredare att bistå med utredning. En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa sig för utredning på tid och plats som frivårdsmyndigheten bestämmer. Om den misstänkte uteblir, får polismyndigheten lämna handräckning för inställelsen. Frågan om innehållet i yttrandet och den bakomliggande utredningen behandlas i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3). Som framgår av paragrafen får frivårdsmyndigheten förordna en särskild personutredare för att hjälpa till med den utredning som behövs för yttrandet. Det kan vara nödvändigt för frivårdsmyndigheten att i vissa situationer anlita en extern utredare för att få fram utredningen inom rimlig tid och till en rimlig kostnad, t.ex. vid en frivårdsmyndighet som har ett till ytan stort verksamhetsområde eller för att undvika dyr övertidsersättning. I vissa fall kan det också vara befogat att utnyttja speciell sakkunskap hos en extern personutredare. Det ankommer på frivårdsmyndigheten att se till att den som förordnas som särskild personutredare har genomgått för ändamålet avsedd utbildning eller att han ändå har tillräckliga kunskaper. I andra stycket slås fast att en misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa sig för utredning på tid och plats som frivårdsmyndigheten bestämmer. får lämna handräckning för att den misstänkte skall inställa sig hos frivårdssmyndigheten. 4 § Visar det sig under utredningen att den misstänkte behöver personligt stöd eller annan hjälp, får frivårdsmyndigheten förordna en förtroendeman för honom, om han samtycker till det. Om den misstänkte begär det, skall förtroendemannen entledigas. Ett uppdrag som förtroendeman upphör när 1. förundersökningen avslutas utan att åtal väcks, 2. åtalet läggs ned, 3. dom meddelas varigenom den misstänkte frikänns eller förklaras fri från påföljd eller påföljd efterges, 4. dom meddelas varigenom den misstänkte döms till böter eller villkorlig dom, eller 5. verkställbar dom rörande annan påföljd föreligger mot den misstänkte. Paragrafen överensstämmer i sak med 4 § andra stycket LPU (se avsnitt 2.4). 5 § Om det behövs för yttrandet och om inte särskilda skäl talar mot det, får frivårdsmyndigheten eller den som frivårdsmyndigheten utsett att bistå med personutredningen ta del av anteckningar och andra handlingar från förundersökningen samt vara närvarande vid förhör som hålls med den misstänkte. Paragrafen överensstämmer i sak med 5 § LPU. 6 § En socialnämnd skall på begäran av rätten, åklagaren eller frivårdsmyndigheten lämna upplysningar om den misstänkte och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att främja hans anpassning i samhället. Paragrafen överensstämmer i sak med 6 § LPU. 7 § Rätten får, när det finns skäl till det, förordna en läkare att avge läkarintyg om en misstänkt, under förutsättning som anges i 2 § andra meningen. Om rätten särskilt anger det i förordnandet, skall intyget omfatta de medicinska förutsättningarna för att överlämna den misstänkte till rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om avfattningen av läkarintyget. Endast en läkare som får avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning får förordnas att avge ett sådant intyg som avses i första stycket andra meningen. En misstänkt som inte är häktad är skyldig att inställa sig för läkarundersökning på tid och plats som läkaren bestämmer. Om den misstänkte inte inställer sig, får polismyndigheten lämna handräckning för att han skall komma till undersökningen. beslutade nya lagar om den psykiatriska tvångsvården (prop. 1990/91: 58, JuU34, SoU13, rskr. Bl.a. beslutade om ny lydelse av 7 § LPU, s.k. § 7-intyg. Paragrafen överensstämmer i sak med den av beslutade ändringen. I förtydligande syfte har dock i första stycket första meningen tagits in en hänvisning till 2 § andra meningen så att den formella förutsättningen för att inhämta § 7-intyg är densamma som för särskild personutredning.