prop · GG0332 · 1992-12-31 00:00:00 — I ett av fallen hävdar den berörda samebyn att enskogsavverkning strider mot 30 § och byn har yrkat att avverkning inte fär skeförrän lagakraftägande dom föreligger. Frågan om denna säkerhetsåtgärd harprövats av tingsrätt och hovrätt. Tingsrätten fann att samebyn inte visatsannolika skäl för sin fastställelsetalan och lämnade begäran omawerkningsförbud utan bifall. Beslutet fastställdes av hovrätten. Hovrättenuttalade att samebyn inte visat sannolika skäl för påståendet att de aktuellaavverkningarna innebar ändrad markanvändning enligt 30 § rennäringslagen.Hovrätten påpekade att "nya avverkningar eller awerkningsmetoder i och försig kan innebära ändring av markanvändningen i rennäringslagens mening".I detta fall var dock avverkningarna, i förhållande till samebyns sammantagnabetesarealer, av mycket begränsad storlek. Målet är i huvudsaken inte avgjort i tingsrätten. Jaghar i avsnitt 2.2 pekat på svårigheterna att precisera det skydd renskötselrättenger gentemot markägaren. Det är angeläget att understryka att bestämmelsen i30 § rennäringslagen inte ger något uttömmande svar på den frågan. Enligtförarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51) är bestämmelsen inte avseddatt fungera som en materiell regel som fastslår vilka intrång de renskötandesamerna är skyldiga att tåla utan ersättning. Man måste enligt uttalandena ipropositionen skilja mellan frågan huruvida det är tillåtet att ändra markensanvändning eller inte och den vidare frågan om och i vad mån rätt tillersättning för intrång i renskötselrätten föreligger. Som jag redan har nämnt är30 § rennäringslagen närmast att se som ett komplement till bestämmelsen i 26 §om upphävande av renskötselrätten. Tillsammans ger bestämmelserna derenskötande samerna ett skydd mot ett markutnyttjande som är till hinder förfortsatt renskötsel. Därutöver kommer emellertid, utan att frägan är regleradi rennäringslagen, att åtgärder av mindre ingripande slag kan leda till attmarkägaren blir skadeståndsskyldig gentemot renägarna. Renskötselrätten framstårefter Högsta domstolens dom i skattefjällsmålet som en betydligt mer konkretoch påtaglig bruksrätt än den gjorde vid tiden för rennäringslagens tillkomst.Det har tUl följd att samerna som bärare av bruksrätten på civilrättslig grundkan göra anspråk pä ett bättre skydd mot ingrepp i deras rätt än det somhittills förelegat. Det är emellertid. Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. somjag redan har påpekat, en vansklig uppgift att reglera förhållandet mellan debåda rättighetshavama, dvs. markägaren och utövaren av renskötselrätten. Det förekommer attrenbetesmark tas i anspråk för företag som innebär att mark exploateras ochdärmed permanent undandras renskötseln. Regelmässigt prövas sådana företagenligt särskild lagstiftning som är anknuten till skyddsreglerna i lagen(1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. (NRL). Bestämmelserna innebär iallmänhet att företagets tillåtlighet prövas med avseende bl.a. på det intrångföretaget kan innebära för renskötseln. bestäms ersättningför det intrång som uppstår. Skogsbruketkan inte jämställas med sådana exploaterande företag. Vissa åtgärder iskogsbruket kan emellertid innebära att de naturliga förutsättningarna för attutöva renskötselrätten på en fastighet omintetgörs för en mycket . Densom utövar renskötselrätten måste då ges en möjlighet att få komma tUl tals ochhävda sin rätt gentemot markägaren. Det ligger då nära till hands att hänvisatill 30 § rennäringslagen. Som framgår av min redogörelse i det föregående äremellertid den bestämmelsen utformad på ett sätt som gör den mindre väl ägnadatt vara skyddsregel mot åtgärder i skogsbruket. Regeringenlade i prop. 1990/91:3 om skogsbruket i fjällnära skogar fram ett förslag omlagstadgad samrådsskyldighet när det gäller skogsbruket inomåret-runt-markerna. Förslaget, som överensstämde med Samerättsutredningensförslag, godtogs av . Enligt 19 d§ skogsvårdslagen (1979:429) gällersedan den 1 juli 1991 att inom område där renskötsel enligt rennäringslagen fårbedrivas skall innan avverkning får ske berörd sameby beredastillfälle till samråd enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller denmyndighet som regeringen bestämmer. Enligt §skogsvårdsförordningen (1979:791) får meddela föreskrifter omsamråd före slutawerkning inom renskötselns året-runt-marker. Om parterna intekommit överens om annat innebär föreskrifter och allmänna rådtill 19 d § skogsvårdslagen följande för de samrådsmöten som skall hållas. Församrådet bör finnas en översiktskarta kompletterad med en skogskarta och enmarkanvändningsredovisning för samebyn. Vid samrådsmötena, som bör ske minst engång för större skogsägare med återkommande skogsbruksåtgärder,bör ett protokoll upprättas som justeras av båda parter. Av protokollet börklart framgå vilka omräden och åtgärder som berörts vid samrådet, vad somöverenskommits och vilka skiljaktiga uppfattningar som kvarstår. Förutomaktuella åtgärder bör samrådet mer översiktligt behandla planerade åtgärderför en 3-5 årsperiod. Avser samrådet byggandet av skogsbilväg bör för dennärmaste även planerade avverkningar och skogsvårdsåtgärder inomvägens båtnadsområde redovisas. Part kan till samråd kalla personal frånskogsvårdsstyrelsen. Närdet gäller utredningens förslag att bör prövatill-låtligheten av vissa avverkningar lades i lagrådsremissen den 17 maj 1990fram ett förslag som skiljer sig från utredningens. Där förordades i stället enändring av 30 § av innebörd att paragrafen i fortsättningen skall gälla ocksäannat markutnyttjande än sådant som innebär att användningen av marken 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. ändras.Förslaget syftade till att undanröja varje tvivel om bestämmelsens tillämplighetnär det gäUer åtgärder i skogsbruket. För att ytterligare förtydligatillämpningsområdet förordades att paragrafen i ett andra stycke kompletterasmed exempel på vad som skall anses vara otillåtet. Exemplet formulerades tillatt gäUa skogsavverkning och därmed sammanhängande åtgärder som antingenmedför ett sådant väsentligt betesbortfall att möjligheterna påverkas atthålla tiUåtet renantal eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning avrenar. I den framlagda lagrådsremissen om skogsbruket i fjällnäraskogar föreslogs en ny bestämmelse i skogsvårdslagen. Enligt den bestämmelsenskall i beslut om tillstånd till avverkning i svärfötyngradskog närmare ange vilka hänsyn som skall tas till rennäringen som allmäntintresse när tillståndet tas i anspråk. Lagrådet har i sittyttrande haft invändningar mot förslagen i den här delen.Lagrådet har inte godtagit tankegången att den nyssnämnda föreslagnabestämmelsen i skogsvärdslagen, i motsats till 30 § rennäringslagen, kan sägasröra enbart rennäringen som ett allmänt intresse. Bestämmelserna måste enligtLagrådet som helhet främst anses innebära en gränsdragning meUan två enskildaintressen, skogsbruksintresset och rennäringsintresset. Från den utgångspunktenfinns det alltså inte någon anledning att splittra bestämmelserna omskogsavverkningar på de två skilda lagarna. Lagrådet framhåller att det därförmåste vara en stor fördel om en bedömning enligt det föreslagna andra stycketi 30 § rennäringslagen kan göras i tillståndsärendet i stället för att samebynskall vara hänvisad till att väcka talan vid domstol, i värsta fall sedanavverkningen redan skett. Lagrådet har förklarat sig dela uppfattningen att detkan ifrågasättas om är den lämpliga myndigheten att göraen civilrättslig bedömning av vad renskötselrätten innefattar. Efter att haövervägt också ett annat alternativ har Lagrådet emellertid funnit att denbästa lösningen i en svår lagstiftningsfråga är att anförtro skogsvårdsstyrelsenuppgiften att i tillståndsärendena göra den prövning som är fömtsatt i detföreslagna andra stycket i 30 § rennäringslagen. Enligt Lagrådet beskriverbestämmelsen åtgärder som är så ingripande att det inte gärna kan röra sig omnågra mer komplicerade avvägningar. Lagrådet har hänvisat till att deskogsvårdande myndigheterna uppenbarligen utöver sin ingående skogligakompetens också har en stor erfarenhet av hur naturvårds- ochrennäringsintressena skall beaktas i skogsskötseln. Lagrådet påpekar också attdet är av betydelse att en beslutad ändring i skogsvårdslageninnebär att beslut i enskilda ärenden i fortsättningen kanöverklagas till förvaltningsdomstol. Enligt Lagrådet bör följaktligen det föreslagnaandra stycket i 30 § rennäringslagen utgå och ändring i enlighet med Lagrådetsförslag i stället göras i skogsvårdslagen. Ilagrådsremissen om skogsbruket i fjällnära skogar föreslogs enhänsynsregel i skogsvårdslagen till förmån för rennäringen utformad eftermönster av bestämmelsen i 21 § skogsvårdslagen om hänsyn till naturvården.Förslaget innebar att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmerfår meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till rennäringensintressen vid skötsel av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning,beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Bemyndigandet skulle inte medföra befogenhet att meddelaföreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärtförsvåras. Enligt Lagrådet var denföreslagna regeln inte förenlig med regeringsformens regler om normgivningen.En föreskrift om vilken hänsyn som skall tas tiU rennäringens intressen vidskötseln av skog är enligt Lagrådet till sin karaktär privaträttslig, dvs. denberör väsentligen enbart förhållandet mellan den som driverrennäringsverksamheten och den som äger eller arrenderar skogsmarken. En sädanföreskrift hör till lagområdet enligt 8 kap. 2 § regeringsformen. Det kanalltså inte överlåtas till regeringen eller någon myndighet att meddela den.Att hänsyn till rennäringen också kan ha inslag av allmänintresse kan enligtLagrådet inte ändra detta förhällande. Exemplifieringen av vad föreskrifternaavsetts innehålla - bestämmelser om hyggens storlek och utläggning,skogsbilvägars sträckning m.m. - illustrerar att det är fråga om ingrepp i enprivatekonomisk sfär till förmån för en annan. Med hänsyn till vadLagrådet anförde avstod den dåvarande regeringen från att lägga fram detförslag som togs upp i lagrådsremissen om skogsbmket i fjällnära skogar.Regeringen anmärkte emellertid i prop. 1990/91:3 om skogsbruket i fjällnäraskogar att den inte i alla avseenden kunde ansluta sig till Lagrådetssynpunkter när det gäller karaktären av de aktuella hänsynsföreskrifterna. Detär självfallet riktigt att tillämpningen av sådana föreskrifter är avbetydelse för rennäringsidkarna i den berörda samebyn. Föreskrifterna har emellertidenligt regeringens mening också till syfte att bevara de grundläggandeförutsättningarna för en fortsatt rennäring inom renskötselområdet. Det ärföljaktligen fråga om ett skydd av samma slag som det skydd rennäringentillförsäkrats genom bl.a. naturresurslagen. I den lagen skyddas som ettriksintresse områden som har avgörande betydelse för möjligheten att varaktigtbedriva renskötsel i en viss sameby. Den dåvarande regeringendelade följaktligen inte till alla delar Lagrådets uppfattning om karaktären avde föreslagna hänsynsreglerna till förmån för rennäringen. Förslagen omformadesemellertid med beaktande av Lagrådets synpunkter vilket ledde till att det iskogsvårdslagen infördes dels en bestämmelse (21 a §) som direkt i lagen angervilken hänsyn som skall tas till rennäringen vid skötsel av skog, dels enbestämmelse (19 e §) som innebär att det ankommer på attpröva om en avverkning i svärfötyngrad skog medför ett sådant ingrepp irennäringen att det inte kan tillåtas. Enligt den sistnämnda paragrafen fårtillstånd till avverkning inom renskötselns året-runt-marker inte meddelas omavverkningen medför sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheterna atthålla tillåtet renantal påverkas eller att sedvanlig samling och flyttning avrenhjord omöjliggörs. När tillstånd till avverkning ges skallskogsvårdsstyrelsen besluta om vilka hänsyn som skall tas till rennäringensintressen, exempelvis i fråga om hyggets storlek och förläggning samt tillåtenawerkningsform. Villkoren får dock inte avse annat än som uppenbart påkallasmed hänsyn till renskötselrätten. Den ändring som börgöras i 30 § rennäringslagen är följaktligen endast att det bör klarläggas attparagrafens tillämpningsområde inte är begränsat till att gälla ändradmarkanvändning. Detta är befogat mot bakgrund av den innebörd begreppet fått isenare lagstiftning. Eftersom bestämmelsen i öv- 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. rigt lämnas oförändradkommer den liksom bara att gälla allvarligare intrång som rubbarförutsättningarna för fortsatt renskötsel. Paragrafen skall ocksåfortsättningsvis vara ett komplement till reglerna om upphävande avrenskötselrätten. Bestämmelsen skall liksom inte gälla företag varstillåtlighet skall prövas i särskild ordning. Till sådana företag får ifortsättningen räknas slutawerkningar inom den del av året-runt-markerna somligger inom området för svärfötyngrad skog. Tillåtligheten när det gällerdessa avverkningar, även med avseende på rennäringens intressen, prövas, somjag redogjort för, enligt skogsvårdslagen av . När detgäller skogsbruket kan 30 § rennäringslagen därför i fortsättningen närmastbara få aktualitet inom den del av året-runt-markerna som ligger utanför detsvårföryngrade området. De bestämmelser som gäller för skogsvårdsstyrelsensprövning bör kunna vara tUl ledning vid en domstolsprövning enligt 30 § närdet gäller den nyssnämnda delen av året-runt-markerna. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. 2.5 Rennäringens folkrättsliga skydd Min bedömning:Rennäringen har i gällande lagstiftning ett starkare skydd än vad som kan ansesfölja av folkrätten. Lagstiftningen behöver därför inte ändras med hänsyn tillSveriges folkrättsliga förpliktelser. Samerättsutredningensförslag: Utredningen föreslår att det i rennäringslagen, naturresurslagen ochexpropriationslagen tas in bestämmelser som erinrar om att det finns ettabsolut folkrättsligt skydd mot intrång som äventyrar det fortsatta utövandetav rennäringen. Remissinstensema:Remissutfallet är blandat. De som avstyrker förslaget anser att rennäringensintressen vid planläggning eller tillståndsprövning beaktas på ettsätt som torde gå längre än vad den folkrättsliga skyddsregeln kräver. anser att resurser måste tillföras samebyarna så attmarkanvändningsplaner och konsekvensbeskrivningar kan göras inför aktueUaexploateringar. Det bör enligt förbundet också räcka med att samebyn görsannolikt att angiven effekt uppstår för att skyddsregeln skall kunna tUlämpas. Skälen för min bedömning:FN antog en konvention om avskaffande av alla former avrasdiskriminering (rasdiskrimineringskonventionen) och delskonventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, dels konventionen omekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. I konventionerna finns reglerom skydd för minoritetsgrupper. har ratificerat dessa även för samernaviktiga konventioner. Särskilda kommittéer har upprättats enligt konventionernamed uppgift att övervaka att konventions-staterna fullgör sina åtaganden enligtkonventionerna. De kommittéer som har upprättats enligtrasdiskrimineringskonventionen och konventionen om medborgerliga och politiskarättigheter kan också pröva klagomål från enskilda över påståddakonventionsbrott i den mån konventionsstaten erkänt sådan klagorätt. Detta ärfallet med bl.a. . Rasdiskrimineringskonventionenshuvudsakliga ändamål är att förhindra alla former av diskriminering på grund avbl.a. Samerna är en etnisk grupp som skyddas av konventionen.Konventionen ålägger också staterna en skyldighet tUl positiv särbehandling.Konventionsstaterna skall således vidta "särskilda och konkreta åtgärderpå sociala, ekonomiska, kulturella och andra områden för att åstadkommatillfredsställande utveckling och skydd för vissa rasgmpper eller därtillhörande enskilda personer i syfte att tillförsäkra dem fullt likaberättigatåtnjutande av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter". Denpositiva särbehandlingen enligt konventionen kan upphöra först när syftet medåtgärden uppnåtts. Artikel1 båda konventioner ger utttyck för principen om folkenssjälvbestämmanderätt. Samerna i torde inte utgöra ett "folk"i konventionens mening. Genom artikel 27 konvention om politiska ochmedborgerliga rättigheter ges emellertid ett skydd åt sådana minoriteter -folkgrupper - som inte kan åberopa artikel 1. Enligt artikeln får etniska,religiösa eller språkliga minoriteter inte förvägras rätten att i gemenskapmed andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig tilloch utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. Artikel27 innebär ett skydd för rätten att ha ett eget kulturliv. Kulturbegreppet börhärvid tolkas i vid mening och även innefatta materiella förutsättningar förkulturen, t.ex. samernas rennäring. Det är enligt svårtatt närmare ange vilket skydd artikel 27 ger för t.ex. rennäringen. , upprättadenligt konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, har ocksåbl.a. haft att pröva klagomål enligt artikel 27 mot från enskUd samesom nekats medlemskap i sameby, och därmed även rätten att bedriva renskötselenligt rennäringslagen. Kommittén ansåg dock inte att någon kränkning avartikeln skett (Målet Kitok ./. 197/1985). Kommittén uttaladeemellertid betänkligheter över avsaknaden i lagstiftningen av objektivakriterier för fastställande av vem som skall anses som same, dvs. tillhörig enetnisk minoritet. Frågan om vem som skall anses vara same och därmed harenskötselrätt har jag berört i det föregående (avsnitt 2.2). är det också svårt att närmare ange hur långt detfolkrättsliga skyddet sträcker sig. Det som skyddas är förutsättningarna förden samiska kulturen. Samekulturen är emellertid inte homogen i den meningenatt den tar sig likadana utttyck inom hela det samiska bosättningsområdet. Deolika samiska språken eller dialekterna är exempel på samekulturens mångfald.Samekulturens känslighet för yttre stömingar kan därför variera från ett områdetUl ett annat. Exempelvis kan ingrepp i det sydsamiska området, vars kulturredan utsatts för stora prövningar, mycket snart utgöra ett hot mot denkulturen. Man kan därför inte säga att samekulturen som sådan tål attrennäringen i ett visst antal samebyar slås ut. Sammanfattningsvis görutredningen den bedömningen att folkrättsligt skydd enligt artikel 27 gällerden samiska kulturen och förutsättningarna för denna, vilket även tordeinnefatta rennäringens markutnyttjande. Detta skydd bör kunna påräknas förstvid så stora intrång att rennäringens fortbestånd äventyras. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Samerättsutredningenföreslår mot bakgrund av det anförda att det i författning bör slås fast attdet finns ett absolut folkrättsligt skydd mot intrång som hotar rennäringensexistens. Utredningen föreslår därför en bestämmelse som anger att åtgärdersom äventyrar förutsättningarna för det fortsatta utövandet av rennäringeninte får tillåtas. Bestämmelsen bör enligt utredningen tas in irennäringslagen, expropriationslagen och lagen om hushållning mednaturresurser, m.m. (NRL). Självgör jag följande bedömning. Enligt går det inte attgenerellt uttala sig om hur stora markförlusterna måste vara innan ettfolkrättsligt skydd kan påräknas, eftersom känsligheten för ingrepp varierarfrån område till område. Jag delar uppfattningen att det är svårt att preciseradet folkrättsliga skydd samerna har i egenskap av urbefolkning och inhemskminoritet. Statsmakterna har emellertid i olika sammanhang slagit fastsambandet mellan den samiska kulturen och rennäringens fortievnad. Detta haräven kommit till utttyck i lagstiftningen. 1976/77:80 om insatser för samerna slås fast att samerna utgör en etniskminoritet i som, i egenskap av ursprunglig befolkning i sitt eget land,intar en särskild ställning både gentemot majoritetsbefolkningen och mot andraminoritetsgrupper. I propositionen uttalades vidare att en avgörandeförutsättning för att den samiska kulturen skall kunna bevaras är attrennäringen kan fortleva som samisk näring och att ett rimligt antal samer iframtiden kan få sin utkomst inom rennäringen. Enligt 1 kap. 2 § fjärdestycket regeringsformen bör etniska, språkliga och religiösa minoritetersmöjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur-och samfundsliv främjas. 1förarbetena till stadgandet uttalas att ordet kultur i detta sammanhang skallges en vidsträckt tolkning och även innefatta den renskötsel som är ettcentralt inslag i samernas traditionella levnadssätt (prop. 1975/76:209). Enligt 2 kap. 5 § lagen(1987:12) om hushåUning med naturresurser m.m. (NRL) skall mark- ochvattenområden som har betydelse för rennäringen så långt möjligt skyddas motåtgärder som kan påtagligt försvåra näringens bedrivande. Område som är avriksintresse för rennäringen skall skyddas mot sådana åtgärder. I förarbetenatill lagen konstateras att rennäringen är en förutsättning för den samiskakulturen. Det erinras om att i olika sammanhang har uttalat att densamiska kulturens fortievnad måste garanteras. Detta innebär att det måstefinnas grundläggande förutsättningar för rennäringen inom i princip varjesameby, nämligen en säker tiUgång till sådana områden inom bådeåret-runt-markerna och vinterbetesmarkerna som har avgörande betydelse förmöjligheterna att bedriva renskötsel. Det kan gälla bl.a. flyttningsleder,särskilt sådana avsnitt där på grund av terränghinder m.m. alternativaframkomstvägar saknas. Det kan också gälla viktiga kalvningsland och områdenmed särskilt goda betesförhållanden. De viktigaste delarna avrenskötselmarkerna bör därför enligt förarbetena till lagen ges ett starktskydd i NRL mot exploatering. Det är därvid av största betydelse att beakta defunktionella saraband som måste finnas mellan olika delområden för attrenskötsel skall vara möjlig och samekulturens fortbestånd därmed garanteras.Departementschefen anförde vidare att med hänsyn härtill sådana områden somhar avgörande betydelse Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. förmöjligheten att varaktigt bedriva renskötsel i en viss sameby får anses vara avriksintresse. I NRL borde därför föreskrivas att dessa områden skall skyddasmot åtgärder som kan påtagligt försvåra näringens bedrivande. Härigenom kan,enligt departementschefen, staten också ingripa i den kommunala planläggningenom den skulle strida mot denna föreskrift. Isammanhanget bör också påpekas att i 3 kap. 5 § NRL skyddas de 13 s.k. obrutnafjällområdena mot åtgärder som kan förändra områdenas karaktär. Dessa områdenomfattar såväl året-runt-marker som vinterbetesmarker. Bestämmelserna i iakttas vid prövning av exploateringsföretag och andra ingrepp i miljönenligt andra lagar. 13 kap. 6 § NRL räknas dessutom ett antal vattenområden uppdär vattenföretag i princip inte får utföras. Flertalet av vattenområdena ärhelt eller delvis belägna inom renskötselområdet. Enligtmin mening innebär de nu redovisade bestämmelserna och uttalandena iförarbetena till NRL ett skydd för rennäringens markanvändning som är betydligtstarkare än det som får anses följa av landets folkrättsliga förpliktelser.Det är därför inte nödvändigt att införa nägon erinran i NRL om defolkrättsliga reglerna. Expropriationslagenär inte anknuten till NRL. Föredragande statsrådet anförde i prop. 1985/86:3att de ändamål för vilka expropriation kan ske som regel kräver att tillståndsöks enligt någon av de lagar som är anknutna till NRL. Tillståndsprövningen iexpropriationsärendet iniymmer en allmän prövning av lämpligheten av ochmöjligheterna att genomföra expropria-tionsändamålet, vilket gör det naturligtatt vägs in i prövningen. De markanvändningsförändringar somexpropriationen leder tUl kommer att mera i detalj prövas enligt de lagar somreglerar själva verksamheten. Mot bakgrund av vad jag tidigare uttalat om detskydd NRL ger för rennäringen, anser jag det inte nödvändigt att iexpropriationslagen införa något stadgande om ett sådant folkrättsligt skydd. Samerättsutredningenanför vad gäller den föreslagna folkrättsliga skyddsregeln i rennäringslagenatt tUlämpningsområdet blir begränsat.