prop · GG0395 · 1992-12-31 00:00:00 — Vid en bedömning av vad som i detta samraanhang är skäligtbör hänsyn kunna tas till bl.a. hur viktiga de uteblivna tjänstema var förresan som helhet, hur mycket som återstår av resan och hur kostsam transportenblir för arrangören. Kan resan sägas ha blivit förstörd för resenären, bör han nästanalltid ha rätt till fri hemtransport. Transport skall ordnas till "platsen för avresaneller till någon annan ort som resenären godkänner". Detta torde inteföranleda några tillämpningsproblem. Det sägs också att transporten skall vara"likvärdig", vilket motsvarar "equivalent" i den engelskaversionen av direktivet. Härmed torde avses att transporten skall varalikvärdig vid en jämförelse med den transport som inte blir av på gmnd av atthemtransport sker . Givetvis kan andra stycket inte avse andra paketresor änsådana där transport ingår. Har den förändring som skett i resan inneburit enförsämring för resenären, är denne enligt tredje stycket berättigad tillprisavdrag och skadestånd, om det är skäligt. Inte bara rätten till skadestånd utan också rätten attgöra prisavdrag fömtsätter alltså att "det är skäligt". Det tordedock i de flesta fall få anses skäligt att resenären erhåller ett prisavdrag.Ett undantag kan emellertid vara om resenären själv i betydande mån är skuldtill det sora inträffat Ofr 16 § första stycket). Prisavdraget torde få bestämraas enligt vanliga principerför prisavdrag vid kontraktsbrott, varvid en järaförelse får göras mellan åena sidan vad som faktiskt tillhandahölls och å andra sidan vad resenärenskulle ha fått ut enligt avtalet. När det gäller rätten till skadestånd får i uttrycket"om det är skäligt" ("where appropriate" enligt denengelska versionen av direktivet) anses ligga bl.a. att skadestånd inte skallutgå när bristen i arrangemangen inte alls kan tillskrivas arrangören ellernågon som han svarar för. I övrigt torde man vid prövningen få tillämpade bedömningsgmnder som anges i 16 §. måste dock Prop. prövningenutgå från allmänna skälighetsöverväganden, där det bl.a. färbeaktas om arrangören tillgodosett resenärens intressen på ett Sådana överväganden får göras bl.a. när frågan uppkommerom arrangören gjort vad han borde för att ordna ett En försämring för resenären mäste anses föreligga i defall då han på gmnd av uteblivna tjänster inte fullföljer resan, liksom däersättningsarrangemang håller lägre kvalitet eller i övrigt inte på ettgodtagbart sätt motsvarar de tjänster som skulle ha tillhandahållits enligt avtalet. 16 § Vid andra fel i de avtalade tjänsteraa än sådana soraanges i 15 § har resenären rätt till prisavdrag och skadestånd, om inte feletberor på honom. Resenären har inte rätt till skadestånd, ora arrangörenvisar att felet beror på ett hinder utanför anangörens kontroll sora denne inteskäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följderdenne inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Om felet beror på någon som anangören har anlitat, ärarrangören fri från skadeståndsansvar enligt andra stycket endast om också densora han har anlitat skulle vara fri enligt den bestäraraelsen. Detsararaagäller om felet beror på någon annan i ett tidigare led. Vid fel sora har sin gmnd i omständigheter som beskrivs iandra eller tredje stycket skall anangören genast ge resenären den hjälp sombehövs. (Jfr 17 § i proraeraorieförslaget.) I denna paragraf behandlas andra fel i de avtaladetjänsteraa än sådana som avhandlas i 15 §. Bestämmelseraa har i den allmännamotiveringen diskuterats i avsnitt 2.8.2. De motsvaras i direktivet främst avartikel 5.2, första och andra styckena. De fel som regleras i 16 § är exempelvis fel av den typenatt en transport blivit försenad, att inkvarteringen inte håller vad somutlovats, att ett studiebesök äger mm utan kvalificerad guidning eller att enstrand ligger längre bort från hotellet än som sagts i avtalet. Men det kanockså vara fråga om att resenären eller hans tillhörigheter skadas på gmnd avvårdslöshet av någon som arrangören har anlitat. Vid fel i de avtalade tjänstema har resenären enligtförsta stycket rätt till prisavdrag och skadestånd, ora inte felet beror påhonom själv. Att regeln omfattar inte bara ren förmögenhetsskada utan ocksåperson- och sakskada framgår uttryckligen av 17 §. Ersättningen torde fåfastställas enligt vanliga principer för prisavdrag och skadestånd vidkontraktsbrott. Rätten till prisavdrag och skadestånd fömtsätter att detär något fel i deavtalade tjänstema (" improper performance of the contract" enligt Prop. den engelskspråkiga versionen av motsvarande bestämmelse i direktivet).Fel föreligger inte bara när arrangören bryter mot en uttryckligbestämmelse i avtalet. ett kontinuerligt ansvar för att tjänsteraa håller den kvalitet somresenären har rätt att förvänta sig. Sålunda föreligger fel i de avtaladetjänsterna t.ex, om en chaufför som arrangören anlitat vållar entrafikolycka genom oaktsamhet. Detsamma gäller normalt om det hotellmmdär resenären skall bo är ostädat, liksom om resenärens bagageblir kvar på flygplatsen på gmnd av slarv från reseledarens Detfär överlämnas åt rättstillämpningen att närmare slå fast när det skallanses vara "fel i de avtalade tjänsteraa". Om felet beror på resenären förlorar han både rätten tillprisavdrag och rätten till skadestånd. Ett exempel kan vara att en transportförsenas på gmnd av att resenären inte anlänt till avreseplatsen . Det äratt märka att "fel" enligt paragrafen alltså anses föreligga även omfelet beror på resenären. I det avseendet torde felbegreppet i lagen ompaketresor skilja sig från vad som annars anses gälla. Resenären får anses ha bevisbördan för att ett felföreligger, medan arrangören torde ha bevisbördan för ett påstående om attfelet beror på resenären. I vissa fall har resenären inte rätt till skadeståndfastän ett fel föreligger och fastän felet inte kan skyllas på honom. Dessafall anges i andra och tredje styckena. Regleraa i andra och tredje styckena innehåller ettundantag från rätten till skadestånd utformat enligt principema för s.k.kontrollansvar. Regeln är formulerad på sarama sätt som motsvarandebestämmelser i 14 § första stycket 2 och andra stycket, som handlar omresenärens rätt till skadestånd när resan ställts in. Det innebär bl.a. attarrangören har bevisbördan för att sådana omständigheter föreligger som befriarhonom från ansvar. Angående iimebörden i övrigt av kontrollansvaret hänvisastill prop. 1989/90:89 s. 129 f. Ifrärde stycket föreskrivs att anangören i vissa fall därskadeständsskyldighet inte föreligger ändå skall ge resenären den hjälp sombehövs. Detta blir aktuellt främst om resenären av någon anledning har fåttproblem på gmnd av felet. Skyldigheten att hjälpa resenären gäller i de fallsom närans i andra och tredje styckena. Däremot är arrangören inte skyldig atthjälpa resenären när felet beror på denne själv (första stycket). Skyldigheten att ge resenären nödvändig hjälp får anses iprincip följa redan av avtalet. Regeln skall därför ses främst som ettförtydligande av att denna arrangörens plikt gäller även om det inte föreliggernågon skadeståndsskyldighet. Arrangören skall bistå resenären "genast". Ipraktiken får arrangören givetvis ofta lita till någon annan för denna hjälpåt resenären. Det ärdock arrangören sora har ansvaret. På gmnd av regeln i 9 § Prop. 1992/93:95andra stycket har återförsäljaren motsvarande ansvar, om han är part i avtaletmed resenären. Det kan inträffa att det skulle vara förenat med orimligabesvär eller kostnader för arrangören att hjälpa en resenär som råkat isvårigheter. Även om det inte sägs uttryckligen torde regeln få läsas med denreservationen att man inte kräver oproportionerliga hjälpinsatser avarrangören. En sådan reservation kan anses följa därav att - som sagts -regeln bör ses främst som en påminnelse om det som fär anses vara arrangörensförpliktelser redan enligt avtalet. Vad som sagts lär också betydelse för tillämpningenav uttrycket "den hjälp som behövs". Vid bedömningen av vad som iolika fall kan anses "behövas" torde man få väga resenärens behov ochönskemål mot kostnaderaa och besvären för arrangören. Det får krävas avarrangören att han gör vad som i varje enskilt fall framstår som rimligt. Sora bestämmelsen är utformad talar den bara omarrangörens plikt att hjälpa resenären i de fall dä denne inte har någon rätttill skadestånd. Givetvis har dock arrangören en motsvarande plikt i de falldå rätt till skadestånd föreligger. Detta följer av vad som sagts tidigare, attredan avtalet som sådant får anses innefatta en skyldighet för arrangören attge resenären den hjälp sora behövs. 17 § Skadestånd enligt 15 och 16 §§ omfattar, fömtomersättning för ren förmögenhetsskada, ersättning för personskada och sakskacfi. I paragrafen - som behandlats i avsnitt 2.8.2 i denallraänna motiveringen och som saknar direkt raotsvarighet i direktivet -förtydligas att resenärens rätt till skadeständ omfattar inte bara renförmögenhetsskada utan också personskada och sakskada. Detta sammanhänger medatt arrangörens förpliktelser enligt ett reseavtal är sådana att person- ochsakskador kan bero på "fel i de avtalade tjänstema" (för exempel sesjjecialmotiveringen till 16 §). Skadeständ för person- och sakskada torde i praktikensällan aktualiseras i andra fall än vid fel enligt 16 §. Åtminstone teoretisktkan det dock förekomma även vid fel enligt 15 §. Beräkningen av den ersättning som skall betalas torde fåske enligt allraänna skadeståndsrättsliga principer (se bl.a. 5 kap.skadeståndslagen). 18 § Skador sora orafattas av bestäraraelseraa isjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) eller lagen (1985:193) ora interaationell järavägstrafik ersätts enligt de lagama i stället för enligt denna lag. Anangören är dock alltid skyldig att ersätta resenären för vad denne har att fordra enligt de näranda lagarna. (Jfr 19 § i promemorians förslag.) Paragrafen - som har sitt urspmng i artikel 5.2 tredjestycket i EG-direktivet - har behandlats i avsmtt 2.3 i den allmänna motiveringenoch även kort i avsnitt 2.8.2. Den hänvisar i fråga ora vissa transp>ortertill skadeståndsreglerna i de lagar som specifikt reglerar dessa transporter.De skadeståndsregler som närmare bestämt avses är de som rör skador påpassagerare och deras resgods vid transporter till sjöss, med flyg och medjäraväg. Bakgmnden till regeln är att de aktuella lagama - som bygger påinteraationella konventioner, jfr artikel 5.2 tredje stycket i direktivet - innehållerdetaljerade regler om skadeståndsansvar för den som svarar för transporten.Bland annat gäller begränsningar i fråga om skadeständsbelopp. Utan en särskildregel skulle det uppkomraa lagkollisioner raellan bestämmelsema i detransporträttsliga lagama och paketreselagens bestäraraelser. I bestäraraelsen sägs att skador som omfattas av detransporträttsliga lagama- sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen (1957:297),järavägstrafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193) om interaationelljämvägstrafik - ersätts enligt de lagama i stället för enligt lagen ompaketresor. Men det sägs också att arrangören alltid svarar gentemot resenärenför vad denne har att fordra. Principen i 9 § första stycket att arrangörengenomgående bär ett primärt ansvar mot resenären behålls alltså även i dessafall. Effekten av dessa bestäraraelser blir att detransporträttsliga lagama gäller i fråga om fömtsättningama förskadeståndsansvar och i fråga om beräkning av skadestånd. Vem som bär detslutliga ansvaret för transporten saknar betydelse såvitt gäller resenärensrätt, eftersom han alltid kan vända sig till anangören. Lagen om paketresorbefattar sig inte med frågan om i vad mån anangören i sin tur kan krävaersättmng av någon annan. Detta torde vara en komplicerad fråga(se Konsumentskydd vid sällskapsresor, NEK rapport 1985:4 s. 281 f.). Den skallinte behandlas ytterligare här. Att arrangören har ett primärt ansvar enligt lagen ompaketresor i dessa fall hindrar inte resenären att, om ett transportföretag bärdet slutliga ansvaret för skadan, i stället rikta sina anspråk mot dettaföretag. Givetvis reglerar inte de transporträttsliga bestämmelsemaalla skador som kan tänkas uppkomma vid de aktuella transportema. Ett exempelpå en skada som faller utanför det transporträttsliga ansvaret är att enrepresentant för anangören av försummelse orsakar att resenärens bagagedestineras till fel ort. Ett annat exerapel är att inkvarteringen på en båt -utan att den som ansvarar för transporten kan lastas för något fel - intehåller den standard som arrangören utlovat i resekatalogen och i avtalet. Idessa fall ansvarar givetvis arrangörenenligt lagen om paketresor för skadan, närmare bestämt Prop. 1992/93:95enligt 15 och 16 §§. 19 § Resenären får inte åberopa fel som avses i 15 eller16 §§, ora han inte inora skälig tid efter det att han raärkt felet underrättararrangören eller återförsäljaren om felet. Utan hinder av första stycket får resenären åberopa fel,om arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i stridmot tro och heder. Resenärens skyldighet att reklaraera enligt första stycketskall framgå tydligt av avtalet. (Jfr 20 § i promemorians förslag.) Paragrafen avser resenärens reklamationsskyldighet. Denhar behandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna raotiveringen och motsvaras iEG-direktivet av artikel 5.4. Iförsta stycket föreskrivs en skyldighet för resenären attreklamera när han vill göra gällande att fel föreligger. Reklamation skall ske"inora skälig tid efter det att han raärkt felet" och den skall görastill arrangören eller återförsäljaren. Reklamerar inte resenären, förlorar hansin möjlighet att åberopa felet. Det betyder att han inte kan göra gällandepåföljder enligt 15 eller 16 §. Uttrycket "inom skälig tid efter det att han märktfelet" motsvarar delvis regler av samma slag i konsumentköplagen (23 §)och konsumenttjänstlagen (17 §). En skillnad finns däri att det saknarbetydelse enligt lagen om paketresor humvida resenären "bort märka"felet innan han faktiskt raärkt det. Denna skillnad hänger samman med hurEG-direktivet utformats i denna del. Vad som är "skälig tid" torde få avgöras frånfall till fall. Det kan bero bl.a. på vilken typ av fel det rör sig om och hursvårt eller lätt det är för resenären att komma i kontakt med anangören elleråterförsäljaren. Vidare kan det få betydelse om resenären haft skäl att antaatt den som skulle fullgöra prestationen på platsen skulle åtgärda felet. Iövrigt torde ledning för tillämpningen kunna hämtas i förarbetena till konsumentköplagen(prop. 1989/90:89 s. 112 f.) och konsumenttjänstlagen (prop. 1984/85:110 s. 216f.). Därvid är dock att märka att det, som sagts, saknar betydelse omresenären "bort märka" felet. Resenären kan reklamera till antingen anangören eller återförsäljaren.Det gäller även om återförsäljaren inte är part i avtalet. Har anangören enrepresentant på platsen, kan reklamation göras till denne. Reklamationen kangöras muntligen, men i praktiken är det klokt av resenären att lärana enskriftlig reklaraation. Resenären skall lämna undenättelse "ora felet".Det fordras inte att han talar om vad han anser bör göras, inte heller att hananger vilken kompensation han anser sigberättigad till e.d. Prop. Enligtandra stycket har resenären kvar sin rätt att åberopa fel i sådana fall dåarrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mottro och heder. Detta överensstämmer med vad som i allmänhet föreskrivs ibestämmelser om reklamationsplikt (jfr exempelvis 24 § konsumentköplagen,1990:932, och 17 § andra stycket konsumenttjänstlagen, 1985:716). Itredje stycket sägs att reklamationsskyldigheten skall framgå tydligt avavtalet. Denna regel, sora motsvarar en bestämmelse i artikel 5.4 iEG-direktivet, är inte försedd med någon sanktion i lagen. Att avtalet saknarföreskrift om reklaraationsskyldigheten torde därför inte befria resenären frånhans skyldighet att reklamera "inom skälig tid". Men bristen iavtalet torde inverka på bedömningen av vad som är skälig tid. I ett sådantfall är det raöjligt att resenären inte bör anses skyldig att reklamera fönäninora viss efter det att han fått klart för sig att han är skyldigatt reklamera. 20§ resenären fraraför klagoraål som inte är obefogade, skall arrangöreneller hans lokala representant genast vidta åtgärder för att finna en lämpliglösning. (Jfr21 § i promemorieförslaget.) Närresenären framför klagoraål, ansvarar arrangören enligt 20 § för att det genastvidtas åtgärder för att finna en "lämplig lösning". Bestämmelsen haravhandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen och motsvarar artikel 6 iEG-direktivet. Avsiktenmed regeln är dels att resenären inte skall behöva vänta på åtgärder raedan dethänvisas exempelvis till att saken utreds, dels att det klart skall framgå attanangören alltid bär ansvaret för att nödvändiga åtgärder vidtas. Det är dockgivetvis inte nödvändigt att arrangören själv eller hans representant utför detpraktiska arbete som eventuellt är nödvändigt. Detta kan överlämnas åt den somskall fullgöra prestationen eller till någon annan. Det väsentliga är attanangören bär ansvaret för att något görs. En"lämplig lösning" skall alltid sökas. Vad detta innebär får avgörasfrån fall till fall. Det kan ibland vara exempelvis att resenären får byta mmpå hotellet eller byta hotell, i andra fall att arrangören eller hansrepresentant ser till att vissa reparationsåtgärder vidtas. kan enlämplig lösning vara att resenären erbjuds ekonomisk kompensation. Ipraktiken innebär anangörens ansvar ofia att han har ansvaret för att den somsvarar för tjänsten på orten vidtar åtgärder. Så ansvarar arrangören exempelvisför att hotellägaren - i den mån det kan ske -ser till att sänka temperaturenpå hotellmmmet, ora resenären klagar på attdet är för varmt. Om klagomål som framförs av resenären är obefogade, gällerinte skyldigheten att söka en lösning. kan det vara uppenbart attklagomålen är obefogade, varvid arrangören direkt kan avvisa dem. I andra fallkan det vara tveksarat. För att säkert uppfylla sin skyldighet att "genastvidta åtgärder" raåste arrangören i sådana fall söka enlösning på problemet, även om han misstänker att klagomålen är obefogade. Under mbriken finns tre paragrafer om Konsumentverketstillsyn enligt lagen, 21 - 23 §§. Bestäraraelseraa saknar motsvarighet iEG-direktivet. De har behandlats i avsnitt 2.10 i den allmänna motiveringen. 21 § utövar tillsyn över att denna lagföljs. Tillsynen skall utövas så att den inte vållar större kostnad eller olägenhetän som är nödvändigt. 22 § För tillsynen har eller den somverket utser rätt att göra inspektioner hos anangörer och återförsäljare och att ta del av alla handlingar som behövs för tillsynen. Arrangörer och återförsäljare skall lämna de upplysningar om verksaraheten som begärs för tillsynen. Öm en arrangör eller en återförsäljare intetillhandahåller handlingar eller lämnar upplysningar i ett sådant fall soraavses i första stycket, får förelägga anangören elleråterförsäljaren vid vite att fullgöra sin skyldighet. 23 § Om enligt 22 § andra stycket harförelagt en arrangör eller en återförsäljare att tillhandahålla en handling, får beslutet överklagas hos kammanätten. Andra beslut av Konsument verket enligt 22 § får inte överklagas. (Jfr 22 - 24 §§ i proraeraorieförslaget.) Regleraa ora tillsyn har utformats efter mönster avkonsumentkreditlagen (1992:830). Enligt 21 § första stycket är det Konsumentverketsom skall se till att lagen följs. Verkets tillsyn skall utövas så att den intevållar stöne kostnad eller olägenhet än som är nödvändigt (21 § andra stycket).Konsuraentverket får företa inspektioner hos anangörer och återförsäljare samtta del av de handlingar som behövs för tillsynen och begära upplysningar omverksamheten (22 § första stycket). Verket kan vitesförelägga anangören elleråterförsäljaren, om handlingar eller upplysningar inte lämnas godvilligt (22 §andra stycket). Ett sådant beslut ora vitesföreläggande får överklagas hoskammanätten, raedan andra beslut av som rör 7 1992/93. tillsyneninte får överklagas (23 §). Det kan anmärkas att tillsynsbefogenheteromfattar alla arrangörer och återförsäljare, dvs. inte bara de som är att ansesom näringsidkare. Att märka är vidare att regleraa i 5-7 §§, som handlar omarrangörens och återförsäljarens informationsskyldighet, innebär attKonsuraentorabudsraannen - sora organisatoriskt tillhör - fåren särskild tillsynsftinktion enligt marknadsföringslagens regler. 1.Denna lagträder i kraft . 2.Bestämmelseraai 5 § första stycket gäller inte för kataloger eller broschyrer som harframställts före ikraftträdandet. 3.Uppgifter ikataloger eller broschyrer som har framställts före ikraftträdandet får ändras,även om det i katalogen eller broschyren inte har gjorts nägot sädant förbehållsom sägs i 5 § andra stycket. Frågor ora ikraftträdande och övergångsbestäraraelser harbehandlats i avsnitt 2.12 i den allraänna motiveringen. I direktivet finns enbestäraraelse angående ikraftträdande i artikel 9.1. Någon regleringraotsvarande övergångsbestäraraelseraa finns inte i direktivet. I punkt 1 sägs att lagen träder i kraft den 1 januari1993. Av allmänna principer följer att den nya lagen skall tillämpas endast påsådana avtal som har träffats efter ikraftträdandet. Sådana regler i lagen sorainte fömtsätter att ett avtal har träffats tillärapas på samma sätt fr.o.m.dagen för ikraftträdandet. Punkt 2 innehåller en övergångsbestämmelse som avserreglema i 5 § första stycket. Där ställs vissa krav på innehållet i katalogeroch broschyrer som tillhandahålls. Enligt övergångsbestäraraelsen - soraraotiveras frärast av att raånga reseanangörer redan har låtit trycka sinakataloger och broschyrer sora är avsedda att gälla - skall dessabestäraraelser inte gälla för kataloger eller broschyrer sora fraraställts föreikraftträdandet. Även övergångsbestäraraelsen i punkt 3 avser innehållet ikataloger och broschyrer. Enligt 5 § andra stycket är uppgifteraa i katalogeroch broschyrer bindande för resenären. Ändringar får dock göras innan avtalträffas under bl.a. den fömtsättningen att det i katalogen eller broschyrengjorts ett uttryckligt förbehåll ora detta. Enligt övergångsregeln behövs ingetsådant förbehåll i kataloger eller broschyrer som framställts föreikraftträdandet. Uppgifter i katalogen eller broschyren får alltså ändras ävenutan att ett sådant förbehåll gjorts. 4.2Förslaget till lag om ändring i resegarantilagen Prop. Frågor angående resegaranti har behandlats i avsnitt 2.11i den allmänna motiveringen. I direktivet berörs motsvarande frågor i artikel7. Resegarantilagens tillämpningsområde har ändrats sä attdet överensstämmer med tillämpningsområdet för lagen om paketresor. Uttrycket"sällskapsresor" har sålunda i hela lagen b}s ut mot"paketresor". Angående tolkningen av detta begrepp, se specialmotiveringentill 2 § lagen om paketresor. Lagen har vidare gjorts tillämplig på resor inom ,vilka tidigare var undantagna från tillämpningsområdet. Den tidigarebegränsningen till yrkesmässig verksamhet har tagits bort. I övrigt har detinte gjorts några sakliga ändringar i lagen. Ändringaraa innebär att många fler företag än tidigarekommer att omfattas av krav på resegaranti. I vissa fall torde det komma attframstå som onödigt att kräva garanti. Det gäller särskilt när de paketresorsom företaget organiserar är mycket begränsade. För sådana fall tordebestäraraelsen i 4 § sista meningen resegarantilagen få betydelse.KomraerskoUegiura har enligt denna bestäramelse möjlighet att, "omsärskilda skäl föreligger", efterge kravet pä säkerhet helt eller delvis. 4.3 Förslaget till lag om ändring i sjölagen Ändringen i sjölagen har behandlats i avsnitt 2.6 i denallmänna motiveringen.