prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Remissyttrandena finns tillgängliga ilagstifmingsärendet (dnr 85-1318). Medstöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen förJustitiedepartementet en kommission med uppdrag att motverkavåldet och förbättta stödet till brottsoffren. 1 uppdraget låg att öka skyddetför grupper som löper särskild risk att utsättas för våld, att främja åtgärdersom är ägnade att motverka våldet, särskilt på gator och torg, samt attförbättta möjligheterna att ingripa mot våldsverkare. Våldskommissionenöverlämnade till dåvarande chefen för enpromemoria om aUcohol och gatuvåld. I promemorian föreslår kommissionen bl.a.att lagen (1977:293) om handel med drycker kompletteras med en bestämmelse somålägger den som har fått tillstånd till servering av alkoholdrycker att svaraför att ordning råder i och utanför serveringslokalen. Promemorian finnsintagen som bilaga till kommissionens slutbetänkande (SOU 1990:92) Våld ochbrottsoffer Våldskommissionensförslag har remissbehandiats. En sammanställning av remissytttandena harupprättats i och finns tillgänglig ilagstiftningsärendet (dnr 90-2825). Jagavser nu att behandla de frågor som har tagits upp iOrdningsstad-geutredningens slutbetänkande, den inom Justitiedepartementetupprättade promemorian angående möjligheterna att ingripa mot störandegatumusik, skrivelse med förslag till undantag från krav på tillståndför korttidsuthyrning av möblerad bostadslägenhet samt förslag,såvitt det avser ordningshållning i anslutning till lokaler där alkoholdryckerserveras. Jagavser också att i detta sammanhang behandla vissa frågor som har väckts i olikaskrivelser och som i allt väsentiigt rör allmän ordning och säkerhet. Sålundabör här nämnas att jag bl.a. kommer att ta upp frågor som har väckts avStockholms kommun och om regleringen avianspråktagande av allmän plats, av i Prop. 1992/93:210Halmstad om ordningshållningen vid restauranger m.m. samt från ochGöteborgs kommuner om utökade möjligheter att från allmän plats avlägsnaaffischer, skyltar m.m. som har satts upp utan tillstånd. Vidare kommer jag attbehandla framställningar från (), i och som rör beslag ochförverkande av varor som säljs på allmän plats utan tillstånd för platsensianspråktagande. Slutligen bör också nämnas att jag kommer att gå in påregleringen av bl.a. användningen av fyrverkerier och andra pyrotekniska varorsom har tagits upp i skrivelser från RPS och . Deförslag som berör kommuner och länsstyrelser tas upp i samråd med chefen förCivildepartementet. Jag har också i andra delar samrått med de ■statsråd som anges i det följande. Regeringenbeslutade att inhämta Lagrådets ytttande över förslag som iärendet upprättats inom tiU ny ordningslag samt till lagom änching i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelserå allmän plats, m.m., lag om ändring i renhållningslagen (1979:596), lag omändring i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157), lag om änching i lagen (1977:293)om handel med ckycker, lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga chycker m.m., lag om ändring i lagen (1943:459) om tillsyn överhundar och katter, lag om ändring i lagen (1975:688) om skydd för visstjänsteutövning, lag om änch-ing i lagen (1976:633) om kungörande av lagar ochandra författningar, lag om ändring i lagen (1980:578) om ordningsvakter, lagom ändring i lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor och lag omändring i lagen (1990:1183) om tillfällig försäljning. De till Lagrådet remitteradelagförslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 8. Lagrådethar ytttat sig över de remitterade förslagen. Ytttandetbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 9. I samband med att jagbehandlar de enskilda lagförslagen kommer jag in på Lagrådets synpunkter. Jag kanemellertid redan nu säga att jag godtar Lagrådets förslag till änchingar i denmån inte annat framgår. Utöver dessa ändringar har vissa justeringar gjorts iförhållande till de lagförslag som remitterades till Lagrådet. Föreskrifterom allmän ordning och säkerhet finns i bl.a. allmänna ordningsstadgan(1956:617, AOsO. lagen (1956:618) om allmänna sammankomster (LAS) ochförordningen (1874 nr 26 s. 11) angående hamnordningar och andraoidningsföreskrifter för allmänna hamnarne i riket (hamnordningsförordningen).Till ordningslagstiftningen bör räknas även Prop. 1992/93:210 10 §länsstyrelseinstmktionen (1971:460, L Instt. ), som fortfarande skall gälla enligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna till förordningen (1990:1510) medlänsstyrelseinstmktion. AOstttädde i kraft och ersatte orchiingsstadgan för riketsstäder (nr 22). Tillkomsten av AOst föregicks av betänkandena(SOU 1944:48) med förslag till allmän ordningsstadga och (SOU 1954:37) Allmänordningsstadga. betänkande utsattes vid remissbehandlingen för såkraftig kritik att det inte ansågs kunna ligga till grund för lagstiftning. utredning tillsattes och den avlämnade sitt betänkande . Dettainnehöll förutom förslag till allmän ordningsstadga även förslag till en lagom allmänna sammankomster och en lag angående skyldighet att renhålla gata m.m.Efter remissbehandling av betänkande lades en proposition fram.Propositionen bifölls av riksdag (prop. 1956:143, bet. 1956:1LU 37,rskr. AOstinnehåller dels allmänna ordningsföreskrifter, dels föreskrifter om offendigatillställningar. De allmänna ordningsföreskrifterna gäller i vissa fall förendast allmänna platser. Begreppet allmän plats definieras i 1 § första stycketAOst som gata, torg, park och annan plats som enligt fastställd stads- ellerbyggnadsplan utgör allmän plats och som har upplåtits för avsett ändamål, förallmänheten tillgänglig del av hamnområde samt allmän väg liksom annat områdesom är upplåtet till eller annars används för allmän ttafik. Begreppetallmän plats har en viktig rättslig funktion i AOst. Sålunda ligger det tillgrund för avgränsningen av tillämpningsområdet för krav på tillstånd för att fäta i anspråk ett område som används för allmän trafik m.m. Begreppet allmänplats används också för att avgränsa tillämpningsområdet för olUca lokalaordningsföreskrifter. 12 § finns bestämmelser om krav på polismyndighetens tillstånd för att få ta ianspråk en allmän plats för något annat ändamål än det för vilket platsen harupplåtits eller anvisats eller som är allmänt vedertaget. Vidare finns i 3-6 §§bestämmelser om renhållningsåtgärder, om tillsyn av byggnader, om avlägsnandeav snö och is från takrännor, om säkerhetsåtgärder vid grävning, schaktning ochliknande arbeten, om skyddsanordningar vid brunnar, om sprängning, fyrverkerioch skjutning med olUca typer av vapen samt om krav på godkännande av civila skjutbanor. Enligt7 § första stycket får regeringen meddela de ytterligare ordningsföreskrifteri fråga om den allmänna ordningen som - utöver de allmännaordningsföreskrifterna i AOst - behövs för en kommun eller del av en kommun.Sådana föreskrifter får enligt nämnda bestämmelse efter bemyndigande frånregeringen meddelas av en länsstyrelse eller en kommun i en lokalordningsstadga. Vidare får i en lokal ordningsstadga enligt 1 § andra stycketAOst bestämmas att sådana till allmänt begagnande upplåtna områden som inte ärallmän plats enligt huvudregeln i 1 § första stycket skall varalikställda med allmän plats vid tillämpningen av de aUmänna ordnings- Prop. 1992/93:210 föreskrifterna i AOst eller av föreskrifter i en lokalordningsstadga. Regeringenhar i förordningen (1982:1173) med bemyndigande för kommuner och länsstyrelseratt meddela lokala ordningsföreskrifter bemyndigat landets kommuner ochlänsstyrelser att i lokal ordningsstadga meddela sådana föreskrifter om denallmänna ordningen som avses i 7 § första stycket AOst. Enligt förordningen fårföreskriftema emellertid inte innebära en inskränkning i den enskildes frihetatt framföra ett musUcaUskt eller något annat konstnärUgt verk. I23 § AOst föreskrivs att en lokal ordningsstadga skall antas av kommunfullmäktige.Beslutet skall underställas . Fullmäktiges beslut att anta enlokal ordningsstadga får enligt 27 § andra stycket AOst överklagas genomkommunalbesvär (numera laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen, 1991:900).Däremot skall beslut i ett underställningsärende enligt fjärdestycket i den aktuella paragrafen överklagas till regeringen. EnUgt8 § AOst får en poUsmyndighet meddela de ordningsföreskrifter som behövs försärskilda fall. Föreskriftema (rätteUgen villkor enligt nuvarande terminologi,se avsnitt 2.2) får ta sikte på dels viss verksamhet som bedrivs på allmänplats, dels på användande av badplats o.d. dit allmänheten har tillträde samthållande av lokal eller plats för sport, spel eller liknande. Föreskrifternafår emellertid inte vara sådana generella föreskrifter för en kommun som skallmeddelas i en lokal ordningsstadga (jfr 8 § ttedje stycket AOst). I25 § AOst finns en bestämmelse om befogenhet för en länsstyrelse att efterhörande av kommunfullmäktige utfärda lokala taxor och reglementen för åkare,spårvägsföretag m.m. Förseelsermot de aUmänna ordningsföreskriftema i AOst eller mot en bestämmelse i en lokalordningsstadga, taxa eller reglemente eller mot ett villkor som en polismyndighethar meddelat med stöd av 8 § kan besttaffas enligt 28 §. AOst innehåller ocksåi 29-31 §§ bestämmelser om förverkande och om vitesföreläggande ellertvångsutförande på den enskildes bekostnad i vissa fall. Offendigatillställningar regleras i 9-22 §§ AOst. Enligt 9 § första stycket avses medoffendig tillställning tävling eller uppvisning i sport och idrott,danstillställning, cirkusföreställning, tivoli- och marknadsnöjen, festtågsamt tillställning av något annat slag, som anordnas för aUmänheten och sominte avses i LAS. Bestämmelsema om offentiiga tillställningar avser i övrigtbl.a. krav på polismyndighetens tillstånd i vissa fall (12 §), anmälningsskyldighet(13 §), ordningshåUning (16 §), inställande och upplösning (19 §) samt förbudmot förnyande av en offentiig tillställning (20 §). Vidare finns bestämmelserom överklagande (27 §), om sttaff (29 §) och om förverkande (30 §). Lagen om aUmännasammankomster Prop. ILAS regleras sådana sammankomster som omfattas av regeringsformens (RF)bestämmelser om mötes- och demonstrationsfrihetema. Lagen är enligt 1 § förstastycket tillämplig på en aUmän sammankomst som hålls för överläggning,opinionsyttting eller upplysning i någon allmän eller enskild angelägenheteller som avser föreläsning eller förechag för undervisning eller meddelande avnågon allmän eller medborgerlig bildning eller religionsutövning. Enligt sammastycke gäller lagen också för en allmän teaterföreställning, konsert,biografföreställning eller någon annan sammankomst för framförande av ettkonstnärligt verk. LASinnehåller vidare bestämmelser om bl.a. krav på polismyndighetens tillstånd föratt få anordna en allmän sammankomst på allmän plats (3 §), omanmälningsskyldighet i ancha fall (4 §), om vad en ansökan och anmälan skallinnehålla (5 och 6 §§), om ordningshållning vid en sammankomst (7 §), ominställande och upplösning av en sammankomst (10 §), om förbud mot förnyande aven sammankomst (11 §) samt om överklagande (13 §), om sttaff (15 §) och omförverkande (16 §). Regleringeni LAS sammanfaller i stort med vad som enligt AOst gäller för offentiigatillställningar. Bestämmelserna om allmänna sammankomster är emellertid i alltväsentligt mindre långtgående än de som gäller för offentliga tillställningar. Skälettill det och till att allmänna sammankomster och offentUga tillställningarreglerats i skilda författningar med olika statsrättslig valör var attsammankomsterna med hänsyn till mötesfriheten ansågs kräva ett starkarerättsUgt skydd än tillställningarna (jfr prop. 1956:143 s. 143). Sominledningsvis har nämnts bör även bestämmelsen i 10 § L Instt. Enligt den paragrafen har en länsstyrelse rätt attförelägga vite för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, i de fall dåpåföljd inte är bestämd i lag eller någon annan författning. Länsstyrelsema harmed stöd av 10 § L Instr. meddelat såväl individuella vitesförelägganden motenskilda som generella vitessanktionerade föreskrifter för var och en. Enligt2 kap. 1 § RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkradyttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet, demonstrationsfrihet,föreningsfrihet och religionsfrihet. Ytttandefrihetendefinieras som en frihet att i tal, skrift eller bild eller på något annat sättmeddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Med mötesfrihetavses en frihet att anordna eller bevista en sammankomst för upplysning,meningsyttting eller något lUcnande syfte eller för framförande av ettkonstnärligt verk. Demonstrationsfriheten innebär frihet att anordna och deltai en demonsttation på allmän plats. mötes-och demonsttationsfriheterna brukar med ett gemensamt uttryck Prop.1992/93:210 benämnas som opinionsfriheter. Begränsningarav de olika opinionsfrihetema får ske endast för att tillgodose för varjefrihet särskih angivna syften. Sålunda får ytttandefriheten enUgt 2 kap. 13 §första stycket RF begränsas endast med hänsyn till rikets säkerhet,folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivetshelgd eller för att förebygga och beivra brott. Vidare får friheten att ytttasig i näringsverksamhet begränsas. 1 övrigt får begränsningar avyttrandefriheten ske endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. Enligtandra stycket i den aktuella paragrafen skall vid bedömningen av vilkabegränsningar som får ske med stöd av första stycket särskilt beaktas vikten avvidaste möjliga ytttandefrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapligaoch kulturella angelägenheter. 1 ttedje stycket i förevarande paragrafföreskrivs att som begränsning av yttrandefriheten inte skall anses meddelandeav föreskrifter som utan avseende på yttrandets innehåll närmare reglerar ettvisst sätt att sprida eller ta emot ytttanden. Hit räknas bl.a. bestämmelsen i2 § första stycket AOst om krav på polismyndighetens tillstånd i vissa fall QfTprop. 1975/76:209 s. 155 f.). Mötes-och demonstrationsfriheterna får enligt 2 kap. 14 § första stycket RF begränsasav hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationeneller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyntill rikets säkerhet eller för att motverka farsot. Reglernaom normgivningsmakten, dvs. rätten för och regeringen att besluta omrättsregler, finns i främst 8 kap. RF. Rättsregler har karaktär av generellaföreskrifter - normer - som i princip är bindande för såväl myndigheter somenskilda. Av förarbetena till RF (prop. 1973:90 s. 203 i.) framgår att en normanses uppfylla kravet på generell tillämpbarhet, om den avser t.ex. situationerav ett visst slag eller vissa typer av handlingssätt eller om den riktar sigtill eller på något annat sätt berör en i allmänna termer bestämd personkrets.En föreskrift kan sålunda vara generell även om den har tidsbegränsad giltigheteller gäller endast inom ett lokalt avgränsat område. Som generellaföreskrifter anses t.ex. lokala förbud mot allmänna sammankomster eller offendigatillställningar vid krig, krigsfara eller farsot (2 § LAS resp. 11 § AOst). Decenttala delarna av normgivningsmakten ankommer på . I 8 kap. RF angesett antal ämnen i vilka det i första hand ankommer på att besluta,det s.k. primäia lagområdet. Hit hör frågor av bl.a. privat- ' rättslig natur,dvs. föreskrifter om enskildas personliga ställning och om deras personligaoch ekonomiska förhållanden inbördes (8 kap. 2 §). Till detta område hör vidareföreskiifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna som gälleråligganden för enskilda och i övrigt avser ingrepp i den enskildes personligaeUer ekonomiska förhållanden, s.k. betungande offentligrättsliga föreskrifter(8 kap. 3 §). Till den betungande offentligrättsliga lagstiftningen hör bl.a.föreskiifter om brott och rättsverkan av brott. angesatt föreskrifter om kommunernas befogenheter och åligganden skall Prop.1992/93:210 ha lagform (8 kap. 5 §). Dit hör bl.a. bestämmelser som tillåterkommunema att själva meddela föreskrifter Inomdelar av det primära lagområdet är delegation till regeringen av riksdagensnormgivningsmakt inte möjUg, det s.k. obligatoriska lagområdet. Detobligatoriska lagområdet innefattar huvuddelen av den civilrättsligalagstiftningen samt föreskrifter som begränsar de grundläggande fri- ochrättigheterna. Inom andra delar av det primära lagområdet kan rUcsdagenemellertid genom lag delegera sin normgivningskompetens till regeringen. 7-10 §§ RF anges uttömmande de fall där delegering tiU regeringen kanske. Enligt8 kap. 7 § första stycket RF kan regeringen, utan hinder av 3 eller 5 § i sammakapitel, efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter ombl.a. skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa (punkt 1) samt ttafik ellerordningen på allmän plats (punkt 5). Bemyndigandet ger enligt förevarandeparagrafs andra stycke inte regeringen rätt att besluta om någon annanrättsverkan av brott än böter. kan dock i den lag som innehållerbemyndigandet föreskriva om någon annan rättsverkan än böter för enöverttädelse av en föreskrift som regeringen meddelar med stöd avbemyndigandet, s.k. blankettsttaffstadgande. Av ett lagstiftningsärendeangående följdlagstiftning med anledning av den nya regeringsformensbestämmelser om normgivning (prop. 1975:8 s. 45) framgår att regeringen ocksåbör kunna förena föreskrifterna med någon annan sanktion än böter, omsanktionen inte begränsar någon av fri- och rättighetema. Sålunda ansesregeringen med stöd av ett bemyndigande i lag kunna meddela föreskrifter ombl.a. Föredragande statsrådet uttalade (a. prop. s. 45) attdenna befogenhet bör tillkomma regeringen utan att det särskilt behöveromnämnas i rUcsdagens bemyndigande. Regeringenhar också en direkt på regleringen i RF grundad behörighet att besluta normer.Hit hör dels föreskrifter som enligt RF inte skall meddelas av , dens.k. restkompetensen, dels föreskrifter om verkställighet av lag (8 kap. 13 §RF). Med föreskrifter om verkställighet av lag avses i första handtillämpningsföreskrifter av rent administtativ karaktär. 1 motiven till denaktuella bestämmelsen uttalade emellertid föredragande statsrådet (prop.1973:90 s. 211) att det i viss mån torde vara ofrånkomligt att tillåta attregeringen med stöd av sin behörighet att besluta verkställighetsföreskrifteri materiellt hänseende "fyller ut" en lag även om lagen i och för sigskulle befinna sig inom det obligatoriska lagområdet. Enligt föredragandenmåste en fömtsättning för att regeringen skall få göra detta vara att denlagbestämmelse som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen intetillförs något väsentiigt nytt genom den av regeringen beslutade föreskiiften.Föredraganden var av den uppfattningen att i verkställighetsföreskriftens forminte får beslutas om något som kan upplevas som ett nytt åliggande för enskildaeller om något som kan bettaktas som ett tidigare ej föreliggande ingrepp ienskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Närriksdagen bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ett visst Prop. 1992/93:210 ämne kan den enligt 8 kap. 11 § RF medge attregeringen överlämnar åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddelaföreskrifter i ämnet, s.k. vidaredelegation. EnUgt8 kap. 13 § andra stycket RF får regeringen däremot delegera rest-kompetensenendast till en förvaltningsmyndighet. Samma begränsning gäller i fråga omverkställighetsföreskrifter. Rättenför kommunema att meddela föreskrifter genom lokala ordningsstadgor grundadesig tidigare i stor utsttäckning på författningar som beslutats av Kungl.Maj:t - med eller utan hörande - inom ramen för den s.k. ekonomiskaoch administrativa lagstiftningen regeringsform. Enligt punkt 6 iövergångsbestämmelsema tUl nuvarande RF gäller dessa äldre författningar utanhinder av att de inte har tillkommit i den ordning som föreskrivs i RF.Bemyndiganden som har beslutats av Kungl. Maj:t och gemensamt ellerav ensam får enligt samma punkt i övergångsbestämmelsema utnyttjasäven efter det att nya RF har trätt i kraft, till dess bestämmernågot annat. Genom1974 års grundlagsreform fördes stora delar av befogenheten att beslutaföreskrifter inom den ekonomiska och administtativa lagstiftningen över tilllagområdet. 1 lagstiftningsärendet uttalade emellertid föredragande statsrådet(prop. 1973:90 s. 207) att avsikten var att den kompetensfördelning som hadeutvecklats i praxis i huvudsak skulle gälla också . I nya RF togsdärför in de bestämmelser om delegation och vidaredelegation som harredogjorts för. Härigenom ges sålunda grundlagsstöd för den lokalaförordningsmakten. 3 Allmänna utgångspunkter 3.1 Behovet av en refonn Denmera centtala ordningslagstiftningen utgörs enligt nuvarande ordning avbestämmelsema i AOst och LAS. Till ordningslagstiftningen bör också räknasbestämmelsen i 10 § L Instt., som fortfarande skall gälla enligt punkt 4 iövergångsbestämmelsema till förordningen med länsstyrelseinstmktion, och bestämmelsema i förordningen angående hamnordningar och andra ordningsföreskrifter för allmänna hamname i riket (hamnordningsförord ningen). Även de föreskrifter med lokalt tillämpningsområde som utfärdas med stöd av AOst, L Instt. och hamnordningsförordningen utgör givetvis en väsendig del av ordningslagstiftningen. Ordningslagstiftningenär i vissa delar föråldrad. Behovet av lokala ordningsföreskrifter o.d. har inågon mån minskat till följd av tillkommen lagstiftning.Således fyller enligt min mening nuvarande ordningslagstiftning inte de kravsom ett modernt samhälle ställer på ordnings-och säkerhetsfrågor. Enligt minmening måste regleringen på det här området anpassas tilldagens behov och krav. Jag kommer därför att i det Prop. 1992/93:210följande behandla den nuvarande regleringen i ämnet och ta ställning till vilkareformer som bör genomföras. Iett modernt samhälle uppkommer ett stort antal frågor som rör ordning ochsäkerhet. Var och en av dessa frågor kan i och för sig påstås kräva författningsreglering.Enligt min mening är det emellertid inte möjligt eller ens önskvärt att genomföreskrifter av olika slag reglera varje situation som kan tänkas innebära ensäkerhetsrisk för allmänheten eller som kan tärUcas ge upphov till friktionermellan människor. Som jag ser det kan en sådan detaljreglering lätt leda tillatt den av allmänheten uppfattas som ett onödigt tvång. Det leder i sin turtill att efterlevnaden av reglema kan upprätthållas endast med stor svårighet.Enligt min mening bör därför behovet av en viss föreskrift alltid vägas motinttesset av att den enskildes handlingsfrihet inte blir föremål för opåkalladeinskränkningar. Minaställningstagande i det följande kommer således att utgå från den ståndpunktenatt regleringen av ordnings- och säkerhetsfrågor bör innehålla endastföreskrifter för vilka det finns ett allmänt och påtagligt behov. AOstär beslutad av regeringen efter hörande med stöd av den s.k.ekonomiska lagstiftningsmakten regeringsform (se avsnitt 2.2). Bådede allmänna ordningsföreskiifterna i stadgan och stadgans bestämmelser omoffentliga tillställningar är emellertid i stor utsttäckning sådana för denenskilde betungande föreskrifter som enligt 8 kap. 3 § RF i princip skallmeddelas genom lag. Detsamma gäller också flertalet lokalaordningsföreskrifter, hamnordningsföreskrifter och föreskrifter som meddelatsmed stöd av 10 § L Instr. Sålunda är en reformering av ordningslagstiftningenenligt min mening påkallad även av konstitutionella skäl. 3.2.2 Bemyndigandenatt meddela föreskrifter Deallmänna ordningsföreskrifterna i AOst och de lokala ordningsföreskrifternafordrar som nämnts i det föregående (avsnitt 3.2.1) i princip lagform. I denmån föreskrifterna rör ett ämne som är delegeringsbart enligt 8 kap. 7 § förstastycket RF, t.ex. skydd för människors liv, personliga säkerhet eller hälsa(punkt 1) eller ordningen på allmän plats (punkt 5), kan emellertid ioch för sig överlåta hela eller delar av sin normgivning i ämnet tillregeringen.