prop · GF0359 · 1992-01-01 00:00:00 — Som jag tidigare redovisat tar den nämnda bestämmelsen i passlagen sikte på patienter som har beretts vård på grund av domstols förordnande eller som under inflytande av psykisk sjukdom har begått brott mot annans personliga säkerhet för vilket åtal inte väckts. Bestämmelsen tar också sikte på patienter som har varit intagna i av påföljd för brott och för anstaltsvården eller i samband med att denna upphört har intagits enligt LSPV och inte skall föras åter till anstalten. Dessutom omfattar bestämmelsen motsvarande grupper av patienter med psykisk utvecklingsstörning. Såvitt gäller LSPV motsvaras patientkategorierna närmast av de patienter som avses i lagen om rättspsykiatrisk vård, dvs. sådan patient som efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård, sådan som är anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller sådan som är intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt. Vissa skillnader mellan de två grupperna finns dock. Det är enligt min mening inte nödvändigt att låta samtliga patienter som avses i lagen om rättspsykiatrisk vård omfattas av regler om obligatoriskt passtillstånd. För den som är anhållen eller häktad gäller för övrigt enligt 7 § passlagen att passansökan skall avslås oavsett om några regler om passtillstånd är tillämpliga eller inte. För patienter som är intagna i kriminalvårdsanstalt finns andra regler enligt vilka passtillstånd kan krävas. Dessutom kan chefsöverläkaren anmäla att passtillstånd krävs enligt vad jag anfört även för dessa patienter. Endast den patientgrupp där det typiskt sett kan antas finnas ett särskilt starkt intresse för vårdmyndigheterna att ha inflytande över passfrågan bör omfattas av sådana regler som jag nämnde. De patienter för vilka ett sådant antagande kan göras måste enligt min mening vara de som efter beslut av domstol enligt 31 kap. 3 § överlämnats till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. För sådana patienter bör således pass aldrig få utfärdas utan passtillstånd. Beträffande de patienter som efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning bör samma regler gälla som för de patienter som vårdas med stöd av lagen om psykiatrisk tvångsvård, dvs. passtillstånd fordras endast om chefsöverläkaren gjort anmälan härom eller om tidigare utfärdat pass har återkallats. När det slutligen gäller patienter enligt LSPV som fått sitt pass återkallat efter framställning enligt 24 § andra stycket passlagen finns det inte tillräcklig anledning att ändra reglerna i sakligt hänseende. Beträffande frågan om passtillstånd för psykiskt utvecklingsstörda gör jag följande bedömning. I propositionen med förslag till passlag anförde det föredragande statsrådet att han för egen del ansåg det uppenbart att frågan om särskilda regler för den som är omhändertagen enligt omsorgslagen har mycket liten praktisk betydelse (prop. 1977/78:156 s. 27). Främst med hänsyn till att en psykiskt utvecklingsstörd som har gjort sig skyldig till brott kan överlämnas till vård i specialsjukhus av domstol, ansågs dock inte tillräckliga skäl föreligga att frångå gällande ordning i vad denna innebär att en särskild passprövning kan ske beträffande den som oberoende av eget samtycke är föremål för vård på sådant sjukhus. Som redovisas i prop. 1990/91:58 s. 469 har endast ett fåtal personer med stöd av 31 kap. 3 § överlämnats till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. Genom den nya lagstiftningen kommer möjligheten att överlämna en lagöverträdare som är psykiskt utvecklingsstörd till sådan vård att avskaffas (SFS 1991:1138). När det gäller behovet av den särskilda övergångsregleringen som alltjämt gäller för vård oberoende av samtycke enligt 35 § äldre omsorgslagen befanns dock, med tanke på antalet ännu intagna enligt nämnda bestämmelse, att denna inte kunde upphävas i samband med ändringarna beträffande den psykiatriska tvångsvården (prop. 1990/91:58 s. 186). Som också uttalades ligger dock inriktningen mot att upphäva dessa tvångsbestämmelser fast. hade ingen erinran mot denna bedömning (1990/91:SoU13, rskr. Mot bakgrund av att bestämmelserna i äldre omsorgslagen inte helt kunnat avskaffas föreslår jag ingen ändring såvitt gäller den grupp av patienter med psykisk utvecklingsstörning som skall omfattas av de särskilda reglerna om passtillstånd. Jag delar i och för sig den tidigare nämnda bedömningen att utskrivningsnämndernas och psykiatriska nämndens befattning med frågor om passtillstånd och om återkallelse av pass inte bör gå över till domstol. Passtillstånd skall vägras, om det med hänsyn till ändamålet med vården är olämpligt att patienten har pass. Chefsöverläkaren är den som i första hand har förutsättningar att göra denna bedömning. Chefsöverläkarens uppgifter på detta område bör emellertid med hänsyn till dennes vårdansvar begränsas till att göra anmälan om att passtillstånd krävs i enlighet med vad jag tidigare redovisat. I likhet med vad som gäller enligt passlagen bör ett sådant beslut inte kunna överklagas. Enligt min mening är den myndighet som har de bästa förutsättningarna att på ett både rättssäkert och ekonomiskt försvarbart sätt klara uppgiften att besluta i frågor om passtillstånd och återkallelse av pass. Inom finns redan den medicinska och juridiska kompetens som behövs. Styrelsen har också ett tillsynsansvar över den psykiatriska tvångsvården och andra uppgifter på området. Med tanke på det fåtal passärenden som kan förväntas få att handlägga torde inte heller någon resursförstärkning behövas. Övervägande skäl talar därför för att bör pröva dessa passfrågor. Inte minst av rättssäkerhetsskäl måste dock styrelsens beslut kunna överklagas. Reglerna om passtillstånd har, som jag redan nämnt, ett nära samband med den grundlagsfästa rätten att lämna riket. En motsvarande rättighet att lämna vilket som helst land, inbegripet sitt eget, finns i tilläggsprotokoll nr 4 till den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Det torde inte helt kunna uteslutas att denna frihet kan anses som en sådan civil rättighet som enligt konventionen berättigar till rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. kan inte anses som ett sådant domstolsliknande organ som skulle kunna anses som en domstol i konventionens mening. Trots vad jag tidigare anfört om att passfrågor inte bör gå över till domstol, måste därför beslut i dessa frågor kunna prövas i domstol. En möjlighet att överklaga till kammarrätt bör därför införas. Det blir fråga om endast enstaka mål av detta slag i kammarrätten. Jag vill i sammanhanget anmärka att domstolsutredningen (Ju 1989:06), som har i uppdrag att göra en översyn av domstolarnas uppgifter, arbetssätt och organisation, utreder också frågor som berör instansordningen enligt passlagen. Utredningen beräknas avsluta sitt arbete före utgången av detta år. I lagen om psykiatrisk tvångsvård resp. lagen om rättspsykiatrisk vård finns bestämmelser som innebär att andra läkare än en chefsöverläkare kan få fullgöra dennes uppgifter. Dessa bestämmelser föranleder en ändring i 34 § passlagen. 4.1 Uppgiftslämnande mellan hälso- och sjukvården och kriminalvården Mitt förslag:Chefsöverläkaren skall till kriminalvården lämna ut uppgift om en patient som efter den rättspsykiatriska vårdens upphörande skall förpassas till ett häkte eller en kriminalvårdsanstalt, om uppgiften behövs inom kriminalvården. Skälen för mitt förslag: Vårdinrättningar där rättspsykiatrisk vård ges omfattas av sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100, omtryckt 1989:713). Det innebär att sekretess gäller för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sådan sekretess gäller också i förhållande till den vårdbehövande själv i fråga om uppgift om hans hälsotillstånd, om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är av synnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom (7 kap. 3 §). En sekretessbelagd uppgift får inte heller röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar (1 kap. 3 §). En sådan hänvisning finns i 14 kap 1 § sekretesslagen enligt vilken sekretess inte hindrar att uppgift lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Enligt en annan undantagsregel får sekretessbelagd uppgift lämnas till myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda (14 kap. 3 §). Detta undantag, den s.k. generalklausulen, gäller dock inte i fråga om bl.a. sekretess inom hälso- och sjukvården. Också inom kriminalvården finns sekretessregler med hänsyn främst till skyddet för enskilds personliga förhållanden. Med vissa undantag gäller där sekretess för uppgift om sådana förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men eller att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs (7 kap. 21 § sekretesslagen). För uppgifter som finns inom hälso- och sjukvården vid en kriminalvårdsanstalt eller ett häkte rörande intagnas och häktades hälsotillstånd och andra personliga förhållanden gäller däremot hälso- och sjukvårdssekretess enligt den tidigare redovisade bestämmelsen i 7 kap. 1 § sekretesslagen. En konsekvens av denna sekretessreglering är att hälso- och sjukvårdspersonal inom kriminalvården normalt inte kan lämna uppgifter om en intagen vidare till övrig personal inom anstalten, om inte den intagne själv samtycker till det. Uppgift om att en intagen lider av en sådan smittsam sjukdom som enligt smittskyddslagen (1988:1472) utgör en samhällsfarlig sjukdom undantas emellertid härifrån. Enligt en bestämmelse i 37 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall hälso- och sjukvårdspersonal inom kriminalvården som får kännedom om ett sådant förhållande underrätta styresmannen om detta, om det behövs med hänsyn till fara för att smittan skall spridas. Denna underrättelseskyldighet bryter igenom sekretessen som en följd av den tidigare omnämnda bestämmelsen i 14 kap. 1 § sekretesslagen. En motsvarande bestämmelse om underrättelseskyldighet finns i 4 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Såvitt gäller förhållandet till hälso- och sjukvården finns vidare en bestämmelse i 6 § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. enligt vilken föreståndaren för förvaringslokalen, då en intagen förs över till sjukhus, skall underrätta den läkare som är ansvarig för vården om ändamålet med frihetsberövandet och övriga förhållanden av betydelse för den intagnes vistelse på sjukhuset. Någon motsvarande bestämmelse då det gäller överförande från en kriminalvårdsanstalt till ett sjukhus har däremot inte ansetts erforderlig. Det finns inte heller någon uppgiftsskyldighet från hälso- och sjukvården till kriminalvården. Om en häktad person som förts över till en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård inte längre har behov av sådan vård innan beslutet om frihetsberövande upphört att gälla, skall han föras tillbaka till häktet. Motsvarande gäller en intagen i kriminalvårdsanstalt intill dess att frigivning skall ske. Från vårdinrättningen kan uppgifter om patienten lämnas till kriminalvården endast om det står klart att den enskilde eller någon honom närstående inte lider men om uppgiften röjs eller med patientens samtycke. Det är emellertid enligt min mening uppenbart att uppgifter om en patient måste få vidarebefordras till kriminalvården från de enheter inom hälso- och sjukvården där rättspsykiatrisk vård har getts i en situation när patienten skall återföras till kriminalvården. Jag tänker härvid inte minst på uppgifter om pågående medicinering eller om fortsatta stöd- eller behandlingsåtgärder som inte kräver rättspsykiatrisk vård. Inom kriminalvården förutsätter dessa åtgärder att den intagne accepterar dem. Man torde också kunna utgå från att de allra flesta i en sådan situation kommer att samtycka till att uppgifterna vidarebefordras. I de enstaka fall där samtycke inte ges måste det dock finnas en möjlighet att trots detta lämna ut uppgifterna. Jag föreslår därför en regel med denna innebörd. Den föreslagna bestämmelsen kan lämpligen tas in i en ny paragraf i lagen om rättspsykiatrisk vård och utformas som en uppgiftsskyldighet för chefsöverläkaren. En sådan föreskrift gör att annars sekretessbelagda uppgifter kan lämnas ut med stöd av 14 kap. 1 § sekretesslagen. Det förtjänar att framhållas att uppgifterna också inom kriminalvårdens hälso- och sjukvård och i den egentliga kriminalvårdsverksamheten kommer att omfattas av sekretesskydd. Av bestämmelsen bör framgå att uppgiftsskyldigheten -- och därmed möjligheten att utan hinder av sekretess lämna ut uppgiften -- endast omfattar uppgifter som behövs inom kriminalvården. Med sådana uppgifter avses t.ex. uppgifter om pågående medicinering och andra vård- eller stödinsatser som kan behövas inom kriminalvården för att anstaltsvistelsen skall kunna utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Uppgifter om den avslutade rättspsykiatriska vården och vad som därvid förevarit bör däremot vanligen inte lämnas ut. Att uttömmande ange vilka uppgifter som kan behövas inom kriminalvården låter sig knappast göra. Det måste dock betonas att bestämmelsen är avsedd att tillämpas med urskillning och varsamhet. I första hand bör den enskildes samtycke till utlämnandet eftersträvas. Denne bör vanligen också informeras om vilka uppgifter som lämnas till kriminalvården. I den mån sekretess gäller även gentemot den enskilde själv med stöd av 7 kap. 3 § skall givetvis så inte ske. Sådana uppgifter som rör medicinering eller annan hälso- och sjukvård bör lämnas ut till hälso- och sjukvården vid kriminalvårdsanstalten eller häktet medan andra uppgifter lämnas ut till styresmannen för anstalten resp. föreståndaren för häktet. 4.2 Sekretess för beslut m.m. Mitt förslag: På motsvarande sätt som skall sekretess inte gälla inom hälso- och sjukvården för beslut enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. Den särskilda bestämmelsen om att hälso- och sjukvårdssekretess inte gäller beslut av utskrivningsnämnd eller psykiatriska nämnden skall upphävas. I övrigt ändras sekretessreglerna för beslut enligt den nämnda lagstiftningen endast redaktionellt. Skälen för mitt förslag: Beslut inom den psykiatriska tvångsvården omfattas av den tidigare redovisade hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen. Utan någon undantagsregel skulle även beslut inom tvångsvården om frihetsberövande åtgärder omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess. Ett sådant undantag finns dock i 7 kap. 2 § 2 sekretesslagen. Enligt denna bestämmelse gäller hälso- och sjukvårdssekretess inte beslut i ärende enligt lagstiftningen om viss psykiatrisk vård, om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. Härmed avses inte bara beslut om intagning för tvångsvård utan även t.ex. beslut om utskrivning, tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område och återkallande av sådant tillstånd. Rättssäkerhetsintresset av möjlighet till insyn i dessa beslut gör sig alltjämt gällande. Bestämmelsen bör dock jämkas i redaktionellt hänseende. Undantagsregeln gäller även i fortsättningen endast uppgifterna i beslutet och inte de uppgifter som beslutet grundar sig på. Enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen gäller hälso- och sjukvårdssekretess också i sådan verksamhet hos myndighet som innefattar omprövning av beslut i hälso- och sjukvården. Sekretessen gäller dock inte beslut av utskrivningsnämnd eller psykiatriska nämnden (7 kap. 2 § 1 sekretesslagen). Som jag tidigare nämnt skall organisationen med utskrivningsnämnder och psykiatriska nämnden upphöra vid utgången av . Den rättsliga prövningen av frågor om psykiatrisk tvångsvård skall göras av de allmänna förvaltningsdomstolarna med länsrätterna som första instans. En ändring behöver därför göras i 7 kap. 2 § 1 sekretesslagen. Det finns däremot inte någon anledning att införa en ny reglering i sak på området (jfr prop. 1990/91:58 s. 206). I sekretesslagen finns särskilda bestämmelser om sekretess hos domstolar (12 kap. sekretesslagen). Dessa bestämmelser blir tillämpliga även på förvaltningsdomstolarnas beslut enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård resp. lagen om rättspsykiatrisk vård. Av bestämmelserna följer att om en domstol i sin rättskipande verksamhet erhåller en uppgift som är sekretessbelagd hos annan myndighet, gäller sekretessen också hos domstolen (12 kap. 1 § sekretesslagen). Sekretessen upphör dock att gälla i målet eller ärendet om uppgiften förebringas vid offentlig förhandling i samma mål eller ärende (12 kap. 3 § sekretesslagen). Detsamma gäller om uppgiften tas in i dom eller beslut. Domstolen kan dock i denna situation förordna att sekretessen skall bestå. Sådant förordnande får endast i undantagssituationer omfatta domslutet eller motsvarande del av annat beslut (12 kap. 4 § sekretesslagen). Mot den nu redovisade bakgrunden behövs inte någon särskild reglering för beslut hos domstol, motsvarande den som gäller hos utskrivningsnämnderna och psykiatriska nämnden. I domstolarna skall i stället tillämpas de särskilda reglerna om sekretess hos domstolar som redan finns. Härmed uppnås en likställighet med vad som gäller t.ex. beslut angående frihetsberövande åtgärd enligt smittskyddslagen (1988:1472). Eftersom den nuvarande 7 kap. 2 § 1 sekretesslagen kan upphävas bör paragrafen i övrigt jämkas i redaktionellt hänseende. I 7 kap. 19 § sekretesslagen bör slutligen en redaktionell ändring göras. 4.3 Underrättelseskyldighet vid rymning m.m. Mitt förslag: Chefsöverläkaren får skyldighet att, om den som är målsägande i förhållande till den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning önskar det, underrätta målsäganden om att patienten har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd eller inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför inrättningen har gått ut eller tillståndet har återkallats. Om det finns särskilda skäl skall underrättelse få lämnas utan att målsäganden begärt att bli underrättad. Skälen för mitt förslag: I den av antagna lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård finns en bestämmelse (28 §) som innebär att en chefsöverläkare är skyldig att, om den som är målsägande i förhållande till den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning önskar det, ge målsäganden information om beslut om att tvångsvården skall upphöra. Detsamma gäller för beslut om att patienten får vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Bestämmelsen syftar till att stärka brottsoffrens ställning. Bakgrunden till bestämmelsen och dess närmare innebörd finns redovisad i prop. 1990/91:58 (s. 205 f., 211 och 327 f.). Under riksdagsbehandlingen av förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård uttalade sig såväl justitieutskottet (1990/91:JuU34 s. 34 och 51 f.) som socialutskottet (1990/91:SoU13 s. 70) för att regeringen bör överväga en skyldighet för chefsöverläkaren att underrätta målsäganden även i samband med att en patient som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning rymmer. gav regeringen till känna vad socialutskottet anfört. En skyldighet för chefsöverläkaren att underrätta en målsägande om att en patient har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd bör regleras i nära anslutning till bestämmelsen om underrättelser vid vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område resp. att vården skall upphöra. Också den nya regeln om underrättelseskyldighet bör tas in i 28 § lagen om rättspsykiatrisk vård och bygga på samma förutsättningar som (se angående dessa prop. 1990/91:58 s. 327 f.). Jag vill understryka vikten av att underrättelse sker sedan det konstaterats att patienten avvikit. Vid övervägandena har jag funnit att underrättelseskyldighet bör gälla även då en patient inte har återvänt till vårdinrättningen sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför inrättningens område gått ut eller tillståndet har återkallats. En sådan situation är i allt väsentligt jämförbar med att patienten utan tillstånd lämnar vårdinrättningen. En komplikation i sammanhanget är att skälen för att underrätta en målsägande om att en patient har rymt eller uteblivit från vårdinrättningen kan vara lika starka beträffande en målsägande som inte uttryckt önskemål om eller förklarat sig inte vilja ha sådan information. Om det i en sådan situation är överhängande risk för att patienten kommer att utöva våld mot målsäganden kan det vara nödvändigt att vårdinrättningen möjligt försöker få kontakt med målsäganden. I lagrådsremissen hänvisade jag till att uppgiftslämnandet då kan ske straffritt med stöd av nödregeln i 24 kap. 4 § på det sätt som redovisats i prop. 1990/91:58. Lagrådet har påpekat att det, med hänsyn till att skyldigheten att lämna uppgift till målsägande som begärt att bli underrättad fått en utförlig reglering i paragrafen, är lämpligast att bestämmelsen får avse även det fallet att underrättelse är nödvändig fastän målsäganden inte begärt att bli underrättad. Visserligen torde nödregel omfatta den åsyftade situationen. Inte minst för de myndigheter inom den rättspsykiatriska vården som har att bedöma om underrättelse till en målsägande skall eller får ske, ligger det dock ett värde i att bestämmelsen i lagen om rättspsykiatrisk vård innefattar även sådana särskilda situationer som nämndes. Jag är därför beredd att ansluta mig till lagrådets mening och föreslår en bestämmelse om att underrättelse får lämnas utan att målsäganden begärt att bli underrättad, om det finns särskilda skäl. Med särskilda skäl avses således situationer när det är överhängande risk för att patienten kommer att utöva våld mot målsäganden eller på annat sätt utsätter målsäganden för betydande fara. Eftersom målsäganden i de nu avsedda situationerna inte uttryckt önskemål om att bli underrättad eller kanske t.o.m. uttryckligen förklarat sig inte vilja bli underrättad måste det bli en bedömning från fall till fall av vad som skall anses som sådana särskilda skäl som motiverar en underrättelse. Det bör inte komma i fråga med underrättelse till en målsägande som inte framfört önskemål härom när en patient lämnar vårdinrättningen i enlighet med ett beslut av chefsöverläkaren eller domstol. Jag vill också betona skillnaden mellan underrättelse till en målsägande som, efter att ha givits möjlighet därtill, begärt att bli underrättad och en målsägande som inte framfört sådan begäran. I det första fallet skall underrättelse ske och chefsöverläkaren skall därvid inte göra någon bedömning av den aktuella faran för målsäganden. Då en målsägande inte begärt att bli underrättad måste chefsöverläkaren däremot alltid göra en bedömning av faran i den konkreta situationen. Chefsöverläkaren är då inte heller skyldig att underrätta målsäganden, däremot får chefsöverläkaren göra så om det finns särskilda skäl. En väsentlig skillnad mellan den typ av underrättelse som jag nu föreslår och den redan beslutade underrättelseskyldigheten om vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område eller om att vården skall upphöra, är att de sistnämnda besluten inte omfattas av sekretess vilket däremot en uppgift om att en patient avvikit från pågående rättspsykiatrisk vård gör. Som jag tidigare redovisat bryts sekretess av en uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Den regel i sekretesslagen, 14 kap. 1 §, som har denna följd, gäller dock endast uppgiftslämnande till myndighet. Den föreslagna bestämmelsen i lagen om rättspsykiatrisk vård behöver därför kompletteras med en regel om att sekretess inte heller gäller vid sådan underrättelse till målsäganden.