prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Mitt förslag, som på denna punkt överensstämmermed uttedningens, innebär att bestämmelser tas in i den nya ordningslagen medbemyndigande för regeringen och, efter regeringens bestämmande, kommunema attmeddela de föreskrifter för en kommun eller del av en kommun som behövs för attförebygga att människors hälsa äventyras till följd av användningen avpyrotekniska varor. 1 den mån syftet med en föreskrift om utökat tillståndskravför eller förbud i visst avseende mot användning av pyrotekniska varor är attmotverka ordningsstöming på offentlig plats kan lokala föreskrifter meddelasmed stöd av den allmänna bestämmelsen om bemyndigande att meddela sådanaföreskrifter om ordningshållning på offentlig plats, som jag sttax återkommertill (avsnitt 4.3.6). Närdet så gäller själva tillståndsförfarandet bör samma ordning gälla som i dag.Polismyndigheten på orten där användningen av pyrotekniska varor är avsedd attske bör alltså vara tUlståndsmyndighet även i fortsättningen. Vidsidan av de nu behandlade fallen bör det enligt min mening införas ett obligatorisktkrav på tillstånd för användning av pyrotekniska varor i vissasärskilda situationer, nämligen då en sådan vara används inomhus vid Prop. 1992/93:210 aUmänna sammankomster eUer offentliga tUlställningar. Enligt7 § andra stycket LAS och 16 § tredje stycket AOst får polisen meddela devilUcor som behövs för att upprätdiåUa ordning och säkerhet vid en allmänsammankomst resp. offentiig tillställning. Polisen har alltså i och för sigbefogenhet att i dessa sammanhang begränsa eller helt-förbjuda användningen avpyrotekniska varor. Att denna befogenhet sällan eller aldrig utnyttjas berornaturligtvis på att polisen inte i förväg får kännedom om att pyrotekniskavaror kommer att användas vid sammankomster eller tiUstäUningar. 1lagstiftningsärendet har emellertid dåvarande satt i frågaom pyrotekniska varor bör få användas inomhus vid allmänna sammankomster elleroffentiiga tillställningar bara efter medgivande av polisen. Depyrotekniska varor som används i de nu aktuella sammanhangen vid t.ex. rock-eller popkonserter eller teaterföreställningar brukar avse endast rök- ellerljuseffekter. Man bör emellertid enligt min uppfattning inte underskattarisken för att användningen av sådana varor t.ex. kan försvåra räddningsarbetetvid en brand. Jag anser därför att det från säkerhetssynpunkt är motiverat attinföra krav på tillstånd av polisen för att få använda pyrotekniska varor vidallmänna sammankomster och offentliga tillställningar som äger rum inomhus. Omkraven på ordning och säkerhet tillåter det, bör emellertid enligt min meningpolisen kunna befria anordnaren från att söka sådant tillstånd försammankomster eller tillställningar av visst slag. Mitt förslag innebär att enbestämmelse om detta tas in i den nya ordningslagen i anslutning tillföreskrifterna om allmänna sammankomster och offentiiga tillställningar. Vadgäller en föreställning som är avsedd att uppföras på sammaplats, t.ex. en teaterföreställning, bör, om ordnings-och säkerhetsaspekternainte kräver något annat, enligt min mening polisen kunna meddela ett tillståndför samtliga föreställningar. Detfår förutsättas att polismyndigheten i denna tillståndsfråga utnyttjarmöjligheten att höra den eller de nämnder i kommunen som svarar för räddningstjänsten. Sprängämnesinspektionenhar i en skrivelse till den dåvarande regeringen tagit uppfrågan om tUlstånd att sälja fyrverkerier och pyrotekniska varor inom vissabostadsområden när användningen av dessa kan förväntas medföra betydande obehagför de omkringboende. Inspektionen anser att det är angeläget att man genomlagstiftning förhinchar försäljning av explosiva varor även i sådana fall dären användning av varorna medför olägenheter främst från ordningssynpunkt. RPShar i en skrivelse till den dåvarande regeringen tagit upp sammaproblem. RPS förordar, om det skulle visa sig omöjligt att begränsaförsäljningen av pyrotekniska vaior, en närmare undersökning av möjligheternaatt motverka att pyrotekniska artiklar används som vapen mot bl.a. poliser ochsom hjälpmedel vid skadegörelse. Vid redovisningen avnuvarande ordning har utförligt redogjorts för bestämmelserna i lagen om brandfarliga och explosiva varor. Jag vill här peka på att det av regeln i 7 § första stycket följer en skyldighet för bl.a. 124 användarenatt vidta de åtgärder och försiktighetsmått som behövs för att Prop.1992/93:210 förhindrabrand eUer explosion som inte är avsedd och för att förebygga och begränsaskador på liv, hälsa eller egendom genom brand eller explosion. Detstora flertalet av dem som använder smällare och fyrverkerier följer ocksåbestämmelsema om aktsamhet vid användningen. Som jag ser det finnsdet inte någon framkomlig väg att genom generella och lätt tillämpliga bestämmelserförhindra att pyrotekniska varor kommer till användning vid t.ex.brott som innefattar våld mot person eller skadegörelse. ocksåpeka på att den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot bestämmelseni 7 § första stycket kan dömas till böter eller fängelse i högst (21 § förstastycket I lagen om brandfarliga och explosiva varor). Enligtnuvarande ordning regleras försäljningen av pyrotekniska artiklar i lagen ombrandfarUga och explosiva varor. Den som hanterar sådana varor skall enligt 11§ första stycket ha tillstånd till det. Ett tillstånd skall begränsas tillviss tid och innehålla de villkor som kan förutses erforderliga från brand- ochexplosionssynpunkt under tillståndets giltighetstid (14 § första stycket). 1 förarbetenatill bestämmelsen (prop. 1987/88:101 s. 36) uttalades att villkoren kan avseockså brukarens skyldigheter; rätten att uppställa villkor är emellertid alltidknuten till de syften som lagstiftningen har att tillvarata, och villkorenskall således alltid vara påkallade från brand-eller explosionssynpunkt. Om detbehövs från sådan synpunkt, får tillståndsmyndigheten föreskriva att nya ellerändrade villkor skall gälla för tillståndet (14 § andra styckeO- Under vissa ilagen närmare angivna förhållanden får ett tillstånd återkallas (15 §). Attbegränsa möjligheten för den som uppfyller kraven för tillstånd enligt lagen ombrandfarliga och explosiva varor att saluföra pyrotekniska produkter endast pågrund av att varoma kan komma till användning på ett sätt som vållarolägenheter från ordningssynpunkt framstår som tveksamt. Det är förenat medstora svårigheter att utforma kriterier för när tillstånd till försäljningskall kunna vägras på grund av ordningsskäl, vilka inte medför enoacceptabel inskränkning i näringsfriheten och även i konkurrensfriheten inomhandeln. Inteheller framstår en bestämmelse med sådant innehåll som effektiv. Den som önskarköpa pyrotekniska varor kan ju med lätthet göra sina inköp i ett område därnågot sådant försäljningsförbud som RPS och harföreslagit inte finns. Vidare anser jag att ett sådant förbud, av samma skälsom kan anföras mot ett användningsförbud enligt vad jag har angett, kanmedföra en inte försumbar risk för att tillverkningen av s.k. hemmagjordabomber ökar i de områden där försäljning är förbjuden av ordningsskäl. Mittställningstagande blir således att något förbud mot försäljning av pyrotekniskavaror på grund av att användningen av dem kan komma att välla olägenheter frånordningssynpunkt inte bör införas. 1denna fråga hai-jag sarru-ått med chefen för . 4.3.4 Sprängning ochanvändning av skjutvapen m.m. Mittförslag: Tillståndskravet vid sprängning och skjutning med eldvapen utvidgastill att omfatta, förutom stadsplanelagt område såsom , varje område somomfattas av detaljplan. Samma utvidgning görs beträffande bestämmelsema omtillståndskrav vid skjutning med luft- eller fjädervapen. Det skall finnasmöjlighet att i lokal ordningsstadga utsttäcka tillståndskravet till anchaområden. överensstämmelse med nuvarande ordning skall en skjutbana som inte hörtill försvarsmakten få användas bara efter tUlstånd av polisen. Regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter omutförande och besiktning av skjutbanor. Utredningensförslag överensstämmer med mitt i fråga om en utvidgning av tillståndskravetvid sprängning och skjutning med eldvapen. Enligt uttedningens förslag är tillämpningsområdetför tillståndskravet inte avsett att kunna utsttäckas genom lokalaföreskrifter. Uttedningens förslag om tillståndskrav beträffande skjutbanoröverensstämmer med mitt. Utredningsförslaget saknar motsvarighet till mittförslag om bemyndigande att meddela vissa föreskrifter om skjutbanor. Remissinstanserna: Ettmindre antal instanser, i huvudsak inom poUsväsendet, har berört uttedningensförslag. i anser att tillståndskravet vidsprängning och skjutning med eldvapen bör kunna genom lokala föreskrifterutsträckas till att omfatta även områden som inte omfattas av detaljplan.Enligt i bör målskjutning med eldvapen som förekommerutanför godkända skjutbanor kräva tUlstånd. Från några håll pekas på attpolisen bör kunna efterge kravet på tillstånd till skotdossning inom obebyggdaområden som omfattas av detaljplan men som har reserverats för framtidabebyggelse. i tillstyrker förslaget omtillståndskrav beträffande skjutbanor medan i Helsingborganser att bör vara tillståndsmyndighet. Från flera håll pekas påatt begreppet skjutbana är oklart och att det behövs enhetiiga normer förutförande och besiktning av skjutbanor som inte hör till försvarsmakten. Skälen för mitt förslag:Föreskrifter om bl.a. sprängning och användning av skjutvapen finns i 6 §AOst. EnUgt första stycket får bl.a. sprängning och skjutning med eldvapen inteäga rum inom stadsplanelagt område utan tillstånd av polismyndigheten. Den sominte har fyUt får enligt ancha stycket inte heller utan tillstånd förskjutning utomhus använda luft- eller fjädervapen, med vilket kulor, hageleller andra projektiler kan skjutas ut; detsamma gäller även utanförstadsplanelagt område, om inte skjutningen sker under uppsikt av en person somhar fyllt . Av ttedje stycket i paragrafen följer att en skjutbana sominte hör till försvarsmakten inte får tas i bruk innan den har godkänts avpolismyndigheten. 1likhet med uttedningen anser jag att bestämmelser som motsvarar de Prop.1992/93:210 nämnda föreskriftema i 6 § AOst bör tas in i den nya ordningslagen. Närdet gäller kravet på tillstånd till sprängning och skjutning med eldvapen villjag peka på att flertalet kommuner genom föreskrifter i den lokalaordningsstadgan har utvidgat tillämpningsområdet för den aktuella bestämmelsentill att omfatta också byggnadsplanelagda områden och i vissa fall även andraområden. Som uttedningen anför är det motiverat att tillståndskravet utvidgastill att omfatta alla områden med sammanhållen bebyggelse. För att få en klaroch i övrigt från tillämpningssynpunkt lämplig avgränsning bör man därförenligt min uppfattning knyta an till områden som omfattas av detaljplan enligt PBL. Behovetav att genom lokala föreskrifter kunna utsttäcka tillståndskravet vidsprängning och skjutning med eldvapen till ytterligare områden får anses varamycket begränsat. Jag vill likväl, till skillnad från uttedningen, inteutesluta möjligheten att meddela sådana föreskrifter. Jag vill härvid peka påvad i under remissbehandlingen anfört omförhållandena i bl.a. där det finns områden som inteomfattas av detaljplan men där mycket människor rör sig och där den befintligaeller närUggande bebyggelsen är tät. Det bör därför vara möjligt att genomlokala föreskrifter kunna utsttäcka det aktuella tillståndskravet att omfattaäven sådana områden. vill jag liksom utredningen peka på att tillståndskravetvid sprängning och skottlossning inte bör utsträckas till att omfattavidsträckta områden av landsbygdskaraktär (jfr JO:s ämbetsberättelse 1965 s.489). Ocksåbestämmelser om skjutning med luft- eller fjädervapen, motsvarande 6 § andrastycket AOst, bör tas in i den nya ordningslagen. Tillämpningsområdet fördessa bör därvid utvidgas på motsvarande sätt som bettäffande de nyssnämndareglema om sprängning m.m. Närdet sedan gäller den nuvarande bestämmelsen om att en skjutbana som inte hörtill försvarsmakten inte får tas i bmk innan den har godkänts avpolismyndigheten vill jag här bara peka på att jag sttax (avsnitt 4.3.9) kommeratt behandla möjligheten att under vissa förutsättningar återkallatillståndsbeslut som har meddelats enligt ordningslagen. Jag anser att enordning med tillståndsbeslut bör gälla även i fråga om skjutbanor, vilketinnebär att det blir möjligt att återkalla ett tillstånd att använda enskjutbana, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Under remissbehandlingenhar det från något håll föreslagits att läns styrelsen i stället för polismyndigheten skall pröva frågan om tillstånd att använda en skjutbana som inte hör till försvarsmakten och att polis myndigheten ges rollen av remissmyndighet i förhållande till . Det kan enligt min mening anföras vissa skäl för en sådan lösning. Jag vill här peka på att länsstyrelserna redan har tillagts prövning enligt miljö skyddslagstiftningen av vissa frågor om skjutbanor. Enligt miljöskydds förordningen (1981:574) krävs det sålunda tillstånd av för att få anlägga en skjutbana som hör till försvarsmakten; för att få anlägga en skjutbana av det nu aktuella slaget är det i stället föreskrivet skyldighet att göra anmälan till kommunen (se 2, 3 och 16 §§). är enligt 5 § 127 miljöskyddsförordningeni båda fallen tillståndsmyndighet vid sådan frivillig prövning av miljöfarligverksamhet som avses i miljöskyddslagen (1969:387). Intresset av en bättresamordning med det förfarande som är föreskrivet enligtmiljöskyddslagstiftningen skulle sålunda kunna tala för att den nu aktuellatillståndsprövningen förläggs till i stället för såsom nupolismyndigheten. Någonegentlig kritik mot den nuvarande ordningen med polismyndigheten som prövningsorgani fråga om godkännande av skjutbanor har emellertid i övrigt inte framkommitvid remissbehandlingen. Vad som däremot har påpekats från flera håll gällerbehovet av enhetliga normer för tillståndsprövningen om vad som omfattas avbegreppet skjutbana och om utförande och besiktning av skjutbanor. Om uppgiftenatt vara tillståndsmyndighet i fråga om skjutbanor läggs på polismyndighetenäven i fortsättningen, får man naturligtvis räkna med att ärenden av dettaslag liksom inte blir särskilt ofta förekommande hos de enskildapolismyn-dighetema. Jaganser emellertid att man bör behålla ordningen med polismyndigheten somtillståndsmyndighet i de nu aktuella ärendena men att regeringen, eller denmyndighet som regeringen bestämmer, bör få meddela föreskrifter om utförandeoch besiktning av skjutbanor. Om förslaget genomförs, avser jag att återkommatill regeringen med förslag till ett bemyndigande för RPS att meddelaföreskrifter av det aktuella slaget. 4.3.5Ordning och säkerhet vid fritidsanläggningar m.m. Min bedömning:Några allmänna föreskrifter om ordning och säkerhet vid anläggningar förfriluftsliv och andra fritidsanläggningar, utöver vad som följer av den sttaff-eller skadeståndsrättsliga lagstiftningen, bör inte införas i ordningslagen. Utredningensställningstagande överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna:Uttedningens ställningstagande godtas eller lämnas utan erinran av deremissinstanser som har berört dessa frågor Skälen för min bedömning:AOst innehåller inte några generella ordnings- och säkerhetsföreskrifterrörande bad, camping, idrott eller andra former av fritidsaktiviteter. Sådanaregler finns inte heller i någon annan lagstiftning. AOst ger emellertidkommunerna en möjlighet att meddela föreskrifter om idrott och friluftsliv medlokalt begränsat tillämpnings-omiide. De lokala ordningsstadgoma innehållerockså i stor utsträckning föreskrifter om livräddningsmateiiel vid badplatserm.m. 1 övrigt är lokala bestämmelser om ordning och säkerhet i samband medidrott och friluftsliv mindre vanliga. I sammanhanget bör också nämnas polisensbefogenhet enligt 8 § AOst att för särskilda fall meddela ordningsföreskrifterför bl.a. användandeav badplatser och lägerområden samt lokaler eller platser för sport. 1förarbetena till AOst (prop. 1956:143 s. 112 f) förordade föredragandestatsrådet att ordningsföreskrifter för bad- och campingplatser skulle tas in ilokala ordningsstadgor och att AOst borde innehålla endast en bestämmelse somgav polisen möjlighet att i särskilda fall ingripa med ordningsföreskrifterför bl.a. bad, camping och sport. 1 likhet med uttedningenanser jag att det inte finns något egentiigt behov av generella bestämmelsersom ålägger innehavare av anläggningar för idrott och friluftsliv att vidtaåtgärder för att förebygga olycksfall bland dem som använder anläggningarna.Tillämpningsområdet för sådana generella bestämmelser skulle inte kunnaavgränsas med tillräcklig tydlighet. De anläggningar som sådana bestämmelser skulleta sikte på är av vitt skilda slag och avser många olika verksamheter.Bestämmelserna skulle därför med nödvändighet få utformas på ett så allmäntsätt att de inte skulle ge något klart besked om vad som åligger innehavaren aven viss anläggning. Som jag ser det är sålunda den straff- ochskadeståndsrättsliga lagstifmingen tillräcklig i detta avseende. Jag föreslårdärför inte några allmänna föreskrifter om ordning och säkerhet vidanläggningar för friluftsliv och andra fritidsanläggningar. I det följande tarjag emellertid upp frågan om det behövs bestämmelser för att främja säkerhetenvid anläggningar för särskilda former av idrott och andra fritidsaktiviteter. Mitt förslag: Dennuvarande befogenheten enligt allmänna ordningsstadgan för polisen att meddelaordningsföreskrifter för en viss bad- eller campingplats ges en motsvarighet iordningslagen. Några särskilda föreskiifter om säkerheten vid badplatserinförs inte. För bad- eller campingplatser som utgör offentiig plats skalläven i fortsättningen lokala ordningsföreskrifter kunna meddelas. Någonmöjlighet införs inte att vid sidan av sjölagstiftningen kunna meddela förbudmot motorbåtsttafik, vattenskidåkning o.d. vid en badplats. Utredningensförslag överensstämmer med mitt Remissinstanserna:Uttedningens förslag godtas eller lämnas utan erinran av flertalet av deremissinstanser som har berört dessa frågor. SvenskaLivräddningssäUskapet-Simfrämjandet anser att en skyldighet för ägare ochinnehavare av badplatser att hålla badvakter bör övervägas. Förening anser att terrängttafUcregleringen bör stramas upp föratt motverka "vild/fri" camping. Enligt föreningens uppfattning börvidare frågor som rör förhållandena på campingplatser kunna regleras genomlokala ordningsföreskrifter. i och Helsingborgskommun anser att i lokala ordningsföreskrifter badplatser bör kunna omfattaäven vattenområden. pekar därvid på att 9 1992/93. uttedningensförslag inte gör det möjligt att ta in förbud mot fiske från Prop.1992/93:210 sttand eller med långrev i vattenområde vid badplatser underbadsäsong. Bakgrundentill mitt förslag: I förarbetena till AOst (prop. 1956:143 s. 99) anfördeföredragande statsrådet att det var synnerligen angeläget att man genom olikaåtgärder försökte minska antalet drunkningsolyckor och att det uppenbarligenvar av väsendig betydelse att det vid alla större badplatser fanns tillgängliglivräddningsmateriel. Förhållandena i detta hänseende var enligt föredragandenlångt ifrån tiUfredsstäUande även om kommunema då i vissutsttäckning hade försett allmänna badplatser med livräddningsmateriel. Enbestämmelse om skyldighet att hålla sådan utrustning var därför i och för sigbefogad. Föredraganden ställde sig dock tveksam till om man borde införa engenerell föreskrift, främst med hänsyn till svårighetema att ge en sådanföreskrift en utformning som gjorde det möjligt att beakta de skildaförhållandena inom olUca kommuner. För andra större utomhusbad än kommunalaborde bestämmelser i ämnet tas in i den lokala ordningsstadgan. Enligt föredragandenskulle frågan få tas upp till fömyad prövning , om kommunerna,bettäffande de egna utomhusbaden, inte löste frågan på ett tillfredsställandesätt. Föreskrifterom badförbud och om livräddningsmateriel har emellertid tagits in i åtskilligalokala ordningsstadgor. Några lokala ordningsstadgor innehåller föreskriftersom bl.a. förbjuder motorbåtstrafik vid badplatser eller på vissa särskiltangivna vattendrag. Även regler om förbud mot vattenskidåkning vid badplatseroch om hastighetsbegränsning för motorbåtar förekommer. Föreskrifterför ttafiken med fartyg inom svenska farvatten finns främst isjötrafikförordningen (1986:300). I 1 kap. 1 § föreskrivs att med fartyg iförordningens mening skall avses varje farkost som används eller kan användastill ttansport på vattnet. Enligt 2 kap. 1 § i förordningen är det Sjöfartsverketsom meddelar de föreskrifter som behövs med hänsyn till sjösäkerheten vidförande av fartyg. I 2 § första stycket samma kapitel föreskrivs attlänsstyrelsen får efter samråd med meddela föreskrifter omfartbegränsning, förbud mot ankring eller begränsning i rätten att utnyttjavattenonuåde för båttävling, vattenskidåkning eller liknande sporter. Enligtanch-a stycket i paragrafen får efter samråd med Sjöfartsverketmeddela föreskrifter om ancUa begränsningar och förbud som avser rätten attanvända vattenområde för ttafik med fartyg, om föreskriften behövs bl.a. avandra säkerhetsskäl än som anges i 1 §. Enligt324 a § sjölagen (1891:35 s. 1), som trädde i kraft , kan strafffölja för den som tai- sådan färdväg, håller sådan hastighet eller annars medfartyg färdas så att han i onödan stör omgivningen (prop. 1990/91:128, bet1990/91:LU35, rskr. 1990/91:331). Föredragande statsrådet anförde (a. prop. s.19 f) i motiven till bestämmelsen att den tar sikte på bl.a. de fall däi-framförandet sker på sådant sätt att personer som idkar friluftsliv onödigtstörs eller att svallvågor rivs upp och vållar problem för badande ellerpersoner som vistas på land. Enligt PBL är skidbackarmed liftar och friluftsbad bygglovpliktiga Prop. 1992/93:210 (8 kap. 2 § förstastycket 1). Skälet för detta är främst att sådana anläggningar ärarealkrävande, att de medför konsekvenser för de närboende, t.ex. i form avökad ttafik, samt att de kan inverka på det rörliga friluftslivets inttessenoch påverka landskapsbilden (prop. 1985/86:1 s. 682). Lagrådet uttalade ilagstiftningsärendet att det var lämpligt att inte enbart byggnaderna utananläggningen i sin helhet underkastades prövning och tillsyn.Därigenom borde se tiU att säkerhetskraven enligt 3 kap. 6 §första stycket jämfört med 14 § samma kapitel PBL var uppfyUda (prop. 1985/86:1s. uttalade i det nämnda lagstiftningsärendet (a. prop. s. 684)bettäffande skidbackar och badplatser att det kan vara osäkert narbygglovplikten inttäder. Förechaganden framhöll att en anläggning över huvudinte kan anses ha kommit till stånd bara för att aUmänheten utnyttjar ennaturlig backe eller en badsttand för skidåkning resp. bad; något sådant kaninte få till följd att fastighetsägaren skall bli skyldig att söka bygglov.Enligt föredraganden krävs för att bygglovplikt skall inttäda attfastighets-ägaren vidtar åtgärder av något slag för att bereda marken för detnya ändamålet; när det gäller en skidbacke kan det vara fråga om trädfällning,markarbeten och inrättande av en skidlift och när det gäller en badstrandrensning, utfyllnad, anläggande av bryggor m.m. Bygglovplikten bör då enligtföredraganden konstitueras av åtgärderna sammantagna, i förening med derassyfte. Enligträddningstjänstlagen (1986:1102), som trädde i kraft ,åligger det ägare eller innehavare av byggnader eller ancha anläggningar att iskälig omfattning hålla utrustning för bl.a. livräddning vid brand eller någonannan olyckshändelse (41 §). I förarbetena till lagen uttalade föredragandestatsrådet (prop. 1985/86:170 s. 48) att skyldigheten att håUa utrustning ävenomfattar sådan utmstning som behövs för livräddning vid andra olyckshändelserän brand vid vissa anläggningar såsom badplatser, simhallar och andrafritidsanläggningar. Som exempel på sådan utmstning vid badplatser nämndeslivbojar, kasdinor, livbåtar och annan utmstning för livräddning (a. prop.