prop · GG03109 · 1992-12-31 00:00:00 — 1992/93:109 skydd.Enligt utkastet skulle bestämmelsen tillämpas om den rättssökande hade enrättsskyddsförsäkring. Något krav på att den rättssökande borde ha haft enförsäkring - så som är fallet beträffande bl.a. fastighetstvister - ställdessåledes inte upp. Utkastetinnehöll vidare ett undantag som i princip var utformat efter mönster av denbestämmelse som infördes för bl.a. fastighets tvister i 8 § andrastycket RHL (prop. 1988/89:117). Det innebar att allmän rättshjälp skulle kunnabeviljas när rättsskyddsförsäkringen inte längre täcker kostnaderna. Iutkastet anfördes bl.a. följande beträffande denna s.k. ventil: "Principenbör vara att rättshjälp skall kunna beviljas först när rättsskyddsförsäkringenfaktiskt har utnyttjats fullt ut. Eftersom försäkringsbolagen inte tar slutligställning till kostnadsanspråken förrän tvisten är slutligt avgjord är detdock inte möjligt att knyta beslutet om rättshjälp till det förhållandet attförsäkringsersättningen till fullo har förbrukats. I stället bör regeln konstrueraspå samma sätt som i fråga om fastighetstvister, dvs. i lagtexten anges ettgränsbelopp som kostnaderna i tvisten minst skall ha uppgått till för atträttshjälp skall kunna beviljas. Detta gränsbelopp bör ligga så nära rättsskyddsförsäkringamashögsta belopp som möjligt. Det är därför lämpligt att bestämma gränsen tilltre gånger basbeloppet, vilket motsvarar det högsta belopp rättsskyddsförsäkringaraavanligtvis bmkar ersätta och det belopp som redan gäller för fastighetstvister.Rättshjälp skall alltså kunna beviljas när den rättssökandes egna kostnader iangelägenheten har uppgått till minst det basbelopp som anges i 6 §första stycket RHL, dvs. Eftersom det är fråga omsökandens egna kostnader blir det inte aktuellt att ta hänsyn tillmotpartskostnader. Endast kostnader av sådant slag som kan antas komma attbetalas från den rättssökandes rättsskydd skall beaktas vid bedömningen av omgränsbeloppet uppnåtts eller inte. Den myndighet som skall besluta irättshjälpsärendet skall också göra den bedömningen. Det torde i de flesta fallvara fråga om kostnader för ombudsarvode, utredning och bevisning. Bedömningenav vilka kostnader som kan godtas får ytterst göras mot bakgrund av vadförsäkringsvillkoren föreskriver och vad som sålunda kan antas komma attbetalas ut försäkringsvägen. Detta innebär t.ex. att självrisk på försäkringeninte kan åberopas som en ersättningsgill kostnad eftersom denna kostnad betalasav den rättssökande och inte från rättsskyddet." Vidöverläggningarna i framfördes kritik mot den i ut kastet föreslagna lösningen från bl.a. advokathåll och från försäkringsbola gen. En gemensam synpunkt som framfördes av kritikerna var att förslagets konsekvenser i olika hänseenden inte har utretts tillräckligt. Från bl.a. advo kathåll befarades att förslaget skulle kunna leda till orättvisor mellan dem som har och dem som inte har rättsskyddsförsäkring. Försäkringsbolagen sade sig inte kunna garantera att rättsskyddsförsäkringarna behålls i nuva rande form . Det kan t.ex. bli fråga om att konstmera rättsskyd det som en tilläggsförsäkring som många människor inte skulle utnyttja. Man kunde också räkna med premiehöjningar som följd av förslaget. Kritik riktades också mot utformningen av ventilen eftersom de högsta belopp som ersätts ur olika rättsskyddsförsäkringar varierar mellan olika typer av försäk ringar och olika bolag. Från flera håll efterlystes mer fördjupade ekono miska analyser och beräkningar. För egen del instämmer jagi den principiella uppfattning som redovisas i utkastet, nämligen att denallmänna rättshjälpen generellt bör vara subsidiär i förhållande tillrättsskyddsförsäkringar och liknande rättsskydd på så sätt att rättshjälp intefår beviljas i angelägenheter som omfattas av rättsskydd. Enligt min meningskulle en sådan ordning innebära att rättshjälpens karaktär av socialskyddslagstiftning renodlas, utan att människor som saknar rättsskydd ställsutanför möjligheten till rättsligt bistånd. Jag är emellertid medveten om attdet finns invändningar mot förslagets utformning och att det finns skäl för attytterligare studera saken innan ett definitivt lagförslag läggs fram. Bl.a. böranalyseras hur stora besparingarna skulle bli på rättshjälpsanslaget ochdärmed i sin tur vilka ekonomiska konsekvenser förslaget kan få förförsäkringsbolagen. En annan, inte helt okomplicerad, fråga är utformningen avden s.k. ventilen. Svårigheten beror främst på att rättsskyddsförsäkringarnashögsta belopp varierar mellan bolagen som gränsbeloppet förrättshjälpen rimligen måste sättas så nära rättsskyddsförsäkringarnas högstabelopp som möjligt. uppgår rättsskyddsförsäkringarnas högstabelopp mestadels till eller till basbeloppet. Men detförekommer andra - ibland betydligt högre -belopp. Försäkringsbolagen bör ocksåfå bättre tid att anpassa sig till nyordningen. Jag vill därför inte nuföreslå några förändringar när det gäller den allmänna rättshjälpensförhållande till rättsskyddsförsäkringar. Jag har emellertid siktet inställtpå att den tilltänkta förändringen av rättshjälpens förhållande till annaträttsskydd skall kunna genomföras längre fram. 2.3 Allmän rättshjälp till näringsidkare Min bedömning:Rättshjälpslagens regler om allmän rättshjälp för näringsidkare ändras inte. Utkastetinnehöll samma bedömning. Överläggningamai : Inga erinringar framfördes. Skälen för min bedömning:Huvudregeln enligt 8 § första stycket 3 RHL är att allmän rättshjälp inte fårbeviljas den som är eller har varit näringsidkare i angelägenhet som uppkommiti näringsverksamheten. Undantag görs dock om det ändå finns skäl för rättshjälpmed hänsyn till verksamhetens art och begränsade oinfattning, näringsidkarensekonomiska och personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt.Bestämmelsen fick sitt nuvarande innehåll genom en lagändring (prop.1978/79:90, bet. 1978/79:JuU30, rskr. 1978/79:268). Ändringen innebar enförsiktig utvidgning av möjligheten för näringsidkare att få allmänrättshjälp. Ett förtydligande av lagtexten gjordes i samband med 1988 årsrättshjälpsreform (prop. 1987/88:73 s. 43). Bakom ordningen att ennäringsidkare som regel inte får allmän rättshjälp i angelägenhet som harsamband med näringsverksamheten ligger tanken att rättshjälpen är en socialförmån som i första hand bör ge skydd för oförutsedda händelser som berörenskildas personliga och ekonomiska förhållanden. Alltsedanrättshjälpslagens tillkomst har det diskuterats i vilken utsträckning allmänrättshjälp skall kunna beviljas näringsidkare i rättsliga angelägenheter somrör näringsverksamheten. Somjag tidigare nämnt bör de besparingskrav vi nustår inför leda till en ytterligare koncentration av rättshjälpsresursernatill de områden där de bäst behövs. Det måste mot denna bakgrund ifrågasättasom de nuvarande reglerna beträffande rättshjälp för näringsidkare kan ändras i kostnadsdämpandesyfte. Något som starkt talar förbegränsningar i näringsidkamas rätt till allmän rättshjälp är att de kanförsäkra sig mot kostnader för tvister som kan upp-konrnia med anledning avnäringsverksamheten genom s.k. företagarförsäk-ringar. Näringsidkare har oftaockså möjlighet att få hjälp av branschorganisationer och liknande. I det utkast tilllagrådsremiss som diskuterades vid överläggningarna i Justitiedepartementetföreslogs inga ändringar när det gäller näringsidkares rätt till allmänrättshjälp. Ställningstagandet motiverades främst av att en stor del av derättshjälpsärenden som rör näringsidkare automatiskt skulle försvinna om denallmänna rättshjälpen generellt blir subsidiär i förhållande tillrättsskyddsförsäkringar. Jag är, somjag redovisat (avsnitt 2.2), inte bereddatt redan i detta lagstiftningsärende föreslå en sådan ändrad ordning. Jag ärinte heller beredd att på det föreliggande materialet föreslå några andraändringar när det gäller näringsidkares rätt till allmän rättshjälp. Den nuvaranderegleringen är redan mycket restriktiv och de besparingar som kan göras påområdet är enligt preliminära beräkningar relativt måttliga. Jag föreslårdärför inte nu några ändringar när det gäller näringsidkares rätt till allmänrättshjälp. 2.4 Alhnän rättshjälp i vissa familjemål Min bedömning:Nuvarande regler behålls oförändrade. Utkastetinnehöll samma bedömning. Överläggningamai Justitiedepartemenetet: Ingen erinran lämnades. Skälen för min bedömning:Riksrevisionsverket har i sin rapport (s. 64) tagit upp ett parärendekategorier på familjerättens område där den allmänna rättshjälpen enligtverkets mening skulle kunna begränsas. Det gäller dels vårdnadsärenden, därRiksrevisionsverket för fram tanken på att s.k samar-betssamtal skall haprövats innan allmän rättshjälp kan komma ifråga, dels inskränkningar i ärendensom avser gemensam ansökan om äktenskapsskillnad. Verket uppskattar statenskostnader för rättshjälp i sådana äktenskapsskillnadsärenden till mellan 20och . pekar här på möjligheterna attersätta allmän rättshjälp med rådgivning, överlåta beräkningen av underhållsbelopp till försäkringskassorna samt att utveckla information ochblanketter för att parterna själva i större utsträckning skall kunnaadministrera äktenskapsskillnaden. tar isitt betänkande (SOU 1991:106) Domstolarna Prop. 1992/93:109 inför 2000-talet,som bereds inom , upp frågor som rörfamiljemålen (betänkandet del A, s 57 ff). Bl.a. redovisas ett finländsktsystem där föräldrar kan lösa vårdnads- och umgängesfrågor genom avtal, somfastställs av socialnämnden. Några ändringar föreslås dock inte, även omutredningen konstaterar att det finns mycket som talar för att en lösningmotsvarande den finländska skulle vara en framkomlig väg. Genom en sådanordning skulle skapas förutsättningar för lösningar som är gmndade påfrivilliga överenskommelser, som det kan medföra en avlastning pådomstolarna. Utredningen föreslår inte heller några ändringar när det gällerhanteringen av mål om underhållsbidrag med hänvisning till att frågornaövervägs i annan ordning inom med sikte bl.a. på en lösningsom minskar problemen med s.k. skenprocesser. inom upprättad promemoria. Ensamförälderstöd(Ds 1992:53), förslås nya regler för beräkning av bidrag till ensamståendeföräldrar med barn. Enligt förslaget skall bidragsförskottet i fortsättningenvara ett rent förskott på fastställt underhållsbidrag. Samhällsstödet, somalltså frikopplas från underhållsbidraget, skall inte längre utgå som utfyllnadsbidragutan i form av ett inkomstprövat bostadsbidrag. Genom dessa förslag torde man bl.a.kunna komma tillrätta med de s.k. skenprocesserna, dvs. processer som föranledsav att inte godtar ett fastställt underhållsbidrag.Promemorian har remissbehandlats. Eftersomsålunda centrala frågor på familjerättens område är underberedning i olika sammanhang är jag inte beredd att nu föreslå några ändringarnär det gäller allmän rättshjälp i angelägenheter som avser äktenskapsskillnad,underhållsbidrag eller vårdnad. Vid överläggningarna i framfördesingen annan uppfattning. Jag nöjer mig därför med att konstatera att ändringari den familjerättsliga lagstiftningen får återverkningar också pårättshjälpskostnaderna. Om exempelvis det av redovisadefinländska systemet beträffande vårdnads-och umgängesfrågor skulle införas iSverige torde det kunna leda till minskade rättshjälpskostnader. Om förslageti promemoria leder till lagstiftning torde å ena sidanenskilda parter få ett mer direkt intresse av att underhållsbidraget fastställspå en riktig nivå, vilket torde leda till en ökad belastning pårättshjälpsanslaget. Å andra sidan kan man räkna med en minskad belastning pårättshjälpsanslaget om man kan konmia tillrätta med skenprocessema. Jagåterkommer senare till olika frågor om rättshjälpstaxor på familjerättensområde (avsnitt 2,9). 2.5 Egenavgifteri ärenden med allmän rättshjälp Mittförslag: De avgifter som de rättssökande skall betala höjs. En rättssökande sombeviljas allmän rättshjälp skall i princip alltid betala en inkomstrelateradgrundavgift om . Grundavgiften ersätter det nuvarande maximibeloppetför rättshjälpsavgiften. Utöver grundavgift skall alla rättshjälpstagare somhar en beräknad årsinkomst över ett basbelopp bidra till kostnadema genom attbetala tilläggsavgift. Tilläggsavgiften är både inkomst- och kostnadsrelateradoch skall till skillnad från beräknas på i princip samtliga kostnader iärendet. I de lägre inkomstskikten utgår tilläggsavgift efter en procentuellandel av kostnaderna som är lika med den som gäller, dvs. Iinkomstlägen mellan tre och fem basbelopp utgår tilläggsavgift med tjugoprocent av kostnaderna, medan avgiften uppgår till i de högstainkomstlägena. Tilläggsavgiften kan dock aldrig bli högre än gAndavgiften.Om biträde har förordnats skall tilläggsavgiften avseende arbete, tidsspillanoch utlägg betalas till biträdet allteftersom kostnaderna uppstår. Utkastetöverensstämmer med mitt förslag. Överläggningama iJustitiedepartementet: I allt väsentligt tillstyrks eller länmas förslaget utanerinran. Dock framförs vissa synpunkter på olika enskildheter i förslaget. Skälenför mitt förslag: Avgiftssystemeti rättshjälpslagstiftningen innehåller både preliminära och slutliga avgifter. Depreliminäraavgiftema - maximibeloppet för rättshjälpsavgiften och det högsta beloppet förtilläggsavgiften - fastställs när rättshjälpen beviljas. De slutliga avgiftema- rättshjälpsavgiften och tilläggsavgiften - fastställs när den rättsligaangelägenheten har avslutats eller när rättshjälpen upphör. När angelägenhetenhar avslutats gör avräkning bl.a. mellan denrättssökande och staten. Först då kan man se exakt hur mycket den rättssökandeskall betala av kostnaderna för rättshjälpen och hur mycket staten skallbetala. Nivån på maximibeloppetbestäms, när det gäller fysisk person, med hänsyn till sökandens årsinkomst, försöijningsbörda,förmögenhetsinnehav och skuldsättning. meddelar med stöd av 22 §rättshjälpsförordningen (1979:938) föreskrifter för beräkning avmaximibeloppet (DVFS 1991:24, B28). Maximibeloppet för rättshjälpsavgiftenfastställs i samband med att allmän rättshjälp beviljas. Det skall i principbetalas i förskott av sökanden. Vid allmän rättshjälp med biträdesförordnandebetalas maximi-belopppet till biträdet eller, i bodelningsärenden, till bodelningsförrättaren.I andra fall betalas maximibeloppet till staten. Maximibeloppet utgör den högstafasta avgift som sökanden normalt sett betalar för sin rättshjälp, men omsökandens inkomster förändras under ärendets gång kan maximibelop- Prop.1992/93:109 pet ändras. Grundbeloppkallas det maximibelopp för rättshjälpsavgiften som skall betalas av en sökandesom inte har en högre beräknad årsinkomst än som motsvarar två gångerbasbeloppet (för ). Om sökanden bidrar till underhållet avexempelvis make eller barn höjs inkomstgränsen med ett halvt basbelopp för varoch en till vilkens underhåll han bidrar. Grundbeloppet uppgår för till890 kronor. Sedan den Ijuli 1988 bestäms gmndbeloppet till samma belopp somtimkostnadsnormen. Isamband med att rättshjälp med biträdesförordnande beviljas fastställs fömtommaximibeloppet för rättshjälpsavgiften även det belopp vartill till-läggsavgiftenhögst kan uppgå. Om ersättningen till biträdet för arbete överstiger enfemtedel av basbeloppet utgår tilläggsavgift på detöverstigande beloppet. Om ersättningen till biträdet är lägre utgår ingentill-läggsavgift alls. Är rättshjälpsavgiften högre än ett belopp som motsvararen femtedel av basbeloppet beräknas tilläggsavgift endast på 4en del av biträdetsersättning för arbete som överstiger rättshjälpsavgiften. Högsta belopp förtilläggsavgiften är maximerat till ett belopp som uppgår till två gångersökandens maximibelopp för rättshjälpsavgiften. Tilläggsavgiften skall till skillnadfrån maximibeloppet för rättshjälpsavgiften inte erläggas i förskott i sinhelhet, utan sökandens biträde fömtsätts avkräva sökanden ett skäligt förskottsbeloppallteftersom kostnader för biträdets arbete uppkommer (prop. 1982/83:61 s. 22).Om maximibeloppet för rättshjälpsavgiften jämkas, jämkas även högsta beloppetför tilläggsavgiften i motsvarande mån. Minautgångspunkter för förändrade regler Blandde tänkbara besparingsåtgärder som nämndes budgetproposition togsfrågan om den enskilde rättssökandens möjlighet att bära en större andel avkostnaderna för rättshjälpen upp. Det framhölls att det också gäller att hittaett system som kan bidra till en ökad kostnadsmedvetenhet hos den enskilderättssökande. Riksrevisionsverketanser i sin rapport (s. 63) att förändringar av nivån på egenavgifteraa börövervägas. Syftet med detta skulle vara att åstadkomma ett störrekostnadsmedvetande bland rättshjälpstagarna. har beräknatatt drygt hälften, , av de fastställda rättshjälpsavgifterna varmindre än . En tredjedel, , av avgifterna fastställdes tillnoll kronor medan låg i intervallet 351 till 1 670 kronor.Domstolsverket har i anslagsframställningen 1992/93-1994/95 angett dengenomsnittliga avgiften till . Tilläggsavgift fastställdesi av ärendena och den genomsnitfliga tilläggsavgiften var 680kronor. Enperson utan allmän rättshjälp har alltid anledning att göra processeko- nomiska överväganden innan han ger sig in i en rättegång. Rättshjälpssyste met bör enligt min mening vara utformat på ett sådant sätt att liknande pro cessekonomiska bedömningar görs även då parten har beviljats rättshjälp. Ett avgiftssystem måste alltså konstrueras så att det ger den enskilde anled ning att göra dessa bedömningar. Framtill bidrog rättshjälpshavaren till kostnaderna endast Prop.1992/93:109 genom att betala en fast avgift. När ärendet fortskridit så långtatt kostnaderna överskridit maximibeloppet för rättshjälpsavgiften var denfortsatta behandlingen i princip helt kostnadsfri för honom. Det är givet atten sådan ordning inte bidrar till att stärka kostnadsmedvetandet. Genominförandet av en tilläggsavgift (prop. 1982/83:61) hoppades man uppnåett ökat kostnadsmedvetande hos rättshjälpstagarna och motverka uppkomsten av storaoch för staten dyrbara processer. Enligt min mening är de nuvarande reglernaemellertid inte så utformade att de ger den enskilde anledning att göraprocessekonomiska överväganden i den utsträckning som man rimligen kan kräva. Detär ofrånkomligt att åtgärder för att stärka kostnadsmedvetandet lätthamnar i konflikt med intresset att hålla de enskildas egenavgifter på enrimlig nivå. Det gäller alltså att hitta en systemkonstmktion av egenavgiftemasom i rimlig utsträckning tillgodoser båda dessa intressen. Detnuvarande systemet för egenavgifter har kritiserats för att vara alltförkomplicerat och detaljerat. Att systemet har utformats på ett sådant sätt kansägas vara en följd av ambitionen att varje rättssökande utifrån sin individuellaförmåga skall bidra till kostnadema för rättshjälpen. Detta är en ambition somjaganser i princip bör vidmakthållas. måste man komma ihåg att ambitionenatt uppnå ett fullkomligt rättvist system alltid tenderar att medföra envidlyftig och dyr administration. konstaterar dock(rapporten s. 44) att de förändringar som gjorts av de administrativarutinerna mnebär att hanteringen vid myndigheterna är relativt smidig. Föratt uppnå de beslutade besparingarna på rättshjälpsanslaget och för att främjakostnadsmedvetenheten föreslårjag vissa ändringar i avgiftssystemet. Jag hadehelst sett att vi därmed hade kunnat förenkla regleraa för beräkningav avgifterna. Jag hade således gärna velat tillmötesgå det önskemålDomstolsverket framfört under ärendets beredning om att slopa begreppet gmndbeloppi rättshjälpslagen. Ett i gmnden helt förändrat avgiftssystem kräver dock meringående överväganden och analyser än som varit möjliga att göra på detföreliggande materialet. Ett ändrat avgiftssystem försvårar dessutommöjligheterna att med någon säkerhet garantera att förändringarna leder till deavsedda besparingseffekterna. Mitt förslag bygger därför på det nuvarandesystemet. Förslaget innehåller likväl vissa förenklingar jäinfört med detnuvarande systemet. Vid överläggningarna i framfördeRättshjälpsmyndigheten tanken på att ta ut lägre avgifter i utomprocessuellaärenden än i ärenden som behandlas av domstol. En annan tanke, som framfördesfrån bl.a. domstolshåll, är att ny avgift skall erläggas i högre instans elleratt rättshjälpen skall omprövas i samband med överklagande. Det finns inom ramenför detta lagstiftningsärende inte utrymme för att gå fram med sådanalösningar. Jag har emellertid tagit de olika uppslagen till mig och avser attnärmare låta undersöka deras fördelar och nackdelar. Istora drag är mitt förslag i detta ärende uppbyggt så att den rättssökande alltid skall betala en viss inkomstrelaterad avgift, en gmndavgift, i samband med att rättshjälp beviljas. Utöver gmndavgiften skall en tilläggsavgift beta las. Den skall vara relaterad både till den rättssökandes inkomst och tillkost- 27 naderna i ärendet.Tilläggsavgift skall beräknas på inte bara biträdets ersätt- Prop. 1992/93:109 ningför arbete, utan på samtliga rättshjälpskostnader enligt 9§ andra stycket RHLoch den bör i princip betalas allteftersom kostnaderna uppkommer. På så sättskärps kostnadsmedvetandet inte bara hos rättshjälpstagarna utan också hosbiträdena. När ärendet har avslutats skall precis somidag fastställa de slutliga avgifterna och göra avräkning. Mitt förslagöverensstämmer i allt väsentligt med förslaget i utkastet. Vid överläggningarnai har förslaget mottagits genomgående positivt. Vissasynpunkter har lämnats på enskildheter i förslaget. Jag återkommer till dem idet följande. Jag skall nu närmare presentera mina förslag till ändrade regler. Grundavgift(och grundbelopp) Enrimlig utgångspunkt bör vara att det alltid skall kosta den rättssökande någotatt få allmän rättshjälp, precis som det alltid kostar något att t.ex. gå tillläkare eller tandläkare. En avgift bör därför alltid tas ut i ärenden med allmänrättshjälp. Maximibeloppet lär väl en gång ha varit tänkt att spegla denrättssökandes maximala betalningsförmåga. har emellertid äventilläggsavgift, som bygger på ett annat synsätt, införts. Mina förslag innebärbl.a. att tilläggsavgiften får en alltmer framträdande roll när det gäller avgiftsuttagetsamtidigt som en fast avgift i princip alltid skall tas ut. Jag föreslårdärför att det nuvarande maximibeloppet i stället betecknas g/wndavgiyj. Grundavgiftenbör, liksom maximibeloppet, vara inkomstrelaterad. Närdet gäller frågan om till vilken nivå den lägsta gmndavgiften bör bestämmaskan olika lösningar tänkas. En lämplig utgångspunkt kan vara att den minstskall motsvara ansökningsavgiften i ett tvistemål vid domstol, dvs. 350 kronor.De nu gällande reglerna utgår från &n grundbelopp som fastställs för varjekalenderår (11 § RHL; 890kronor för ). Enligt 12§ RHL utgörmaximibeloppet för samtliga rättssökande som har en årsinkomst som inteöverstiger två gånger basbeloppet (för ) gmndbeloppet,dvs. Med stöd av föreskrifter på området (DVFS1991:25, B29) sätts dock maximibeloppet generellt ned för dem med lägstinkomster. Detta innebär att ingen avgift alls betalas i inkomstlägen upp tillett basbelopp () och att avgiften sätts ned till i inkomsflägenmellan ett och ett och ett halvt basbelopp (). Det är av flera skäländamålsenligt att i rättshjälpslagstiftningen behålla den basbeloppsanknytning som återinfördes (prop. 1987/88:73, bet. 1987/88:JuU21, rskr. 1987/88:193). Det basbelopp som beaktas i rättshjälp ssammanhang är det basbelopp som gällde året innan rättshjälp begärs (6 § första stycket RHL). Av skäl somjag var inne på bör också gmndbelop pet behållas. Jag förordar mot denna bakgmnd att gmndavgiften för de rättssökande som har en beräknad årsinkomst som inte överstiger ett och ett halvt basbelopp, dvs. för är 1992, bestäms till hälften av gmndbeloppet. blir avgiften således, avrundad, . För de rättssökande som har en inkomst över ett och ett halvt men inte två basbe lopp bör grundavgiften liksom motsvara gmndbeloppet, . Är den beräknadeårsinkomsten högre än två basbelopp bör grundavgiften, Prop. 1992/93:109 liksomenligt de gällande reglerna, uppgå till grundbeloppet ökat med vissa procentuellaandelar av den beräknade årsinkomsten.