prop · GG03200 · 1992-12-31 00:00:00 — Enfömtsättning för att bevUja tiUstånd tiU radioanvändning bör således vara atttiUståndsgivande myndighet mot bakgmnd av sin kunskap om befindigradioanvändning har anledning att ante att sökandens radioanvändning intekommer att ske under sådana förhåUanden att annan radioanvändning blir skadUgtpåverkad. Genomatt denna gmnd för prövningen måste vara uppfyUd för att ansökningen skaUkunna bifålfes säkras i betydande utsträckning att inte bryter deintemationelfe åteganden som följer av RR. För den reglering som finns i RR ärnämligen just friheten från skadUg påverkan ett bärande syfte. Viddenna bedömning bör namrUgtvis hänsyn tes inte endast tiU radioanvändningen momSverige. Även den radioanvändning som sker utanför våra gränser och som tiUföljd av radiovågomas utorednings-egenskaper kan tänkas bU skadligt påverkad aven radiosändare i skaU beaktes vid prövningen. Kunskap omradioanvändningen i andra länder finns hos den intemationeUafrekvensregistteringsbyrån (IFRB). Denna information är tiUgängUg för Telestyrelsen.Vad gäUer våra närmaste grannländer sker ett nära samarbete meUan myndighetemapå radioområdet. I vissa fåU förekommer det att det meUan myndighetema träffasöverenskommelser om umyttjande av vissa frekvensband i de geografiska områdensom ligger på sådant avstånd att radioanvändningen påverkar det andra landetsmöjUgheter att umyttja radio. Således har det meUan förvaltrungsmyndighetema påradioområdet i och träffats ett skriftligt avtal omfrekvensumyttjande och frekvens-koordmering i band för mobUa och fastastationer i de geografiska gränsområdena meUan och . Avtalet äruppbyggt på att vissa frekvenser är avsatta tiU användning i och vissai . Det är emeUertid fömtsatt att tUldelning skaU kunna förekomma istrid med denna gmnduppdelning och det är också avsatt vissa band för s.k. fritiUdelning, men då krävs ett mera arbetskrävande koordmeringsförfårande föratt säkra att inte stömingar uppstår på någondera sidan av gränsen. Beträffandede övriga grannländema sker koordineringen i princip i varje särskUt feU. HänsynentiU radioanvändningen i andra länder kan således innebära att en ansökan om användning av radiosändare i kan komma att lämnas utan bifåU med hänvisning tiU att det skuUe leda tiU stömingar på radioanvändningen i det andra landet. E)et bör påpekas att skadUghets- prövningen härvidlag inte nödvändigtvis måste ske mot en befintUg ut ländsk radioanvändning. Även om det inte finns någon pågående radio användning i udandet i det frekvensområde som är föremål för en svensk ansökan kan den regel om skadlighetsprövning som här föreslås ändå komma att leda tiU att en ansökan inte bör bifaUas. Det får nämUgen i de 196 flestafaU antes att sådan radioanvändning som sker i enUghet med RR:s bestämmelser mtemationeUtsett måste ha företräde. Kan det antas att det Prop. 1992/93:200 andra landetkommer att tUlåta en viss radioanvändning som står i överensstämmelse med RR,bör inte en svensk användning som kommer att störa den utiändska användnmgentiUåtas om denna användning inte har samma prioritet enligt RR. Vid en prövningmot RR skuUe nämUgen den svenska användningen i så faU rätteUgen vika. kan fömtse en sådan utveckling bör därför ansökan lämnasutan bifaU med hänvisning tiU risken av att den fiamticfe utländska radioanvändningenskuUe komma att bU skadUgt påverkad. Detkrav på att användningen skaU ske på sätt som inte medför risk för skadUginverkan på annans radioanvändning bör inte endast ha avseende på inpfeceringenav en ny användare i det befintUga systemet för frekvenstUldelning. Det börCKkså innebära att krav kan stälfes på den personUga kompetensen hosradioanvändaren i fråga om att hantera radioutmsttiingen när detta är motiveratutifiän risken för skadUg påverkan. Detta får tiU följd beträffandeamatörradioverksamheten, som äger mm i särskUt avsedda frekvensband, att kravetpå att det skaU kunna fömtses att skadlig påverkan inte kommer att ske fårutgöra gmnd för att StäUa upp även kompetenskrav med avseende på användarenskunskaper och färdigheter Först om dessa krav, vars huvuddrag är intemationeUtbestämda, uppfyUs bör vederbörande beviljas tUlstånd tiU att mneha och användaradiosändare. Föratt det skaU vara möjligt att uppnå den eftersträvade ordningen vad gäUeranvändning av frekvenser är det av stor betydelse vilka krav som StäUs på denradioutmstning som används. Vid tiUståndsprövningen bör som ett särskUt momentundersökas om den utmstning som sökanden viU använda svarar mot vad som börkrävas för att sä många som möjUgt skaU beredas möjUghet att använda radio. Inledningsvisbör en fråga av närmast terminologisk art beröras. Jag har i det föregåendeföresfegit att tUlståndskrav, i likhet med vad som gäUer , skalluppstallas för rätt tiU innehav eUer användning av radiosändare. Det är alltsåradiosändare som tUlståndskravet är inriktat på. Det kan synas följdriktigt attevenmeUa föreskrifter om radioutmstning då borde vara tiUämpUga på endastradiosändare. Inom den nuvarande handläggningen av fiägor om tekniska kravförekommer emeUertid att det från myndighetens sida även stäUs krav på radiomottegaren.Det finns i huvudsak två bakomUggande skäl för denna ordning. Detena skälet är betingat av att mottegaren inte får vara så utformad att den kanstöra annan radioanvändning genom att ge ifrån sig radiostrålning. Jag kommeratt kommentera dette förhåUande närmare längre fram i samband med övervägandenaom behovet av åtgärder mot radiostörningar. Detandra skälet för att stäUa upp tekniska krav på radiomottegare har sm bakgmnd idet förhåUandet att radiomottegarens tekniska kvaUteter har betydelse förmöjUghetema att bedriva en frekvenseffektiv kommu- Om mottegarenskvaUtet skaU styra skuUe detta kunna leda tiU Prop. 1992/93:200 en minskadeffektivitet i frekvensanvändningen. 1detta sammanhang bör också beaktes hur en radioanläggning rent faktiskt äruppbyggd. I många användningar är det på det sättet att sändare och mottagarefinns i samma apparamölje CKh apparaten är avsedd att användas för bådesändning cKh mottagning. Detta är faUet beträffandekommunikationsradioapparater, mobUtelefoner, m.m. Med undantag avmndradiotiUämpningar är innehavaren av den tiUståndspUktiga sändaren CKkså innehavareav mottagaren eUer har i vart faU ett bestämmande inflytande över mottagarensutformning, även om sändare och mottagare inte är sammanbyggda. Det synes medhänsyn härtUI namrUgt, att när tekniska krav skaU faststäUas för radiosändarenockså beakta mottagardelen av anfeggningen. Minaöverväganden leder mig aUtså tiU att de tekniska krav som skaU UppstäUas föratt nå en frekvenseffektiv radioanvändning inte bör avse enbart radiosändaren.För de mottagare som är avsedda att motta radiovågoma bör krav med sammabakomUggande syfte kunna stäUas. Härvidlag skaU de tekniska kraven utformasmed beaktande av att sändare och mottagare skaU i samverkan kunna fungera påett frekvenseffektivt sätt. Krav enUgt lagstiftningen på en mottagare fåremeUertid mte medföra att uigrepp görs i informationsfriheten. Rätten attmneha en radiomottagare för mndradiomottagning får således inte göras beroendeav att mottagaren uppfyller bestämda kvalitetskrav i nu akmeUt avseende. Beträffandesådana mottagare får evenmella kvalitetsbrister återfalla helt på den enskildeinnehavaren och inskränkas tiU att möjUghetema tiU mottagning och kvaUteten pådenna kommer att variera. Jagföreslår aUtså att det införs en möjUghet att stäUa krav på mottagaren endastför sådan radioanvändning där de olika delama av radioanläggningen finns hossamme innehavare och där sändarägaren har möjUghet tiU följd av ägande,stäUnmg av operatör enUgt avtal eUer liknande anknytning att direkt påverkakvaUteten hos mottagaren. Somjag har berört i samband med den gmndläggande fömtsättningen angående frihetfrån skadUg påverkan i radioanvändningen, innefettar denna fömtsättning ocksåvissa gmndelement som är hänförUga tiU den tekniska standard som anses lämpUgför olika radioanvändningar. Beroende på vilken kvalitet i överföringen somanses önskvärd kan det gå åt mer eUer mindre frekvensutrymme. Detta äremeUertid endast en av flera omständigheter som har betydelse förradioanvändningen. Ifiägor om vUken utioistiiing som bör vara tUlåten att använda finns det fleraandra omständigheter att beakta. Mma överväganden i denna del bygger på att defömtsätmingar som bör gälla för användningen av oUka radioanläggningar skaU hasom utgångspunkt att nå största frekvenseffektivitet. Medfrekvenseffektiv utmstning avses då radiosändare och radiomottegare som iförening har förmåga att verka på ett så Utet frekvensutrymme som möjUgt iförhåUande tiU den mängd mformation som skaU överföras . Detär mte möjUgt att i föreskrifter av så genereU karaktär som det 198 måstebU fiäga om här närmare ange vUka tekniska krav som bör stälfes. För att i någon mån antydainrikmingen och arten av dessa krav finns det Prop. 1992/93:200 emellertidanledning att exemplifiera sådana förhållanden hänförUga tiU radiosändares ochradiomottegares tekniska beskaffenhet som bör beaktes vid bedömningen. Förradiosändare bör det sålunda mgå i bedömningen vilken stebiUtet på avseddfrekvens som sändaren skaU ha. Det bör också bedömas i vilken utsträckningavvikelser från av tiUverkaren angiven bärvågsfrekvens kan gcxltes. Vidare kanett moment i bedömningen vara att bestämma i vad mån utsändning på annanfrekvens än den avsedda skaU vara acceptabel. Förmottagare bör det, med gjorcfe reservationer, ingå i bedömningenexempelvis vilken känsUghet som utmstningen bör ha CKh vilken förmågamottagaren skaU ha att skUja bort sådana signaler som Ugger vid sidan av denkanal inom vilken den önskade mottagningen skaU ske. Vidställningstagande tiU vUka krav som skaU stäUas för att viss teknisk utmsttiingskaU anses vara acceptabel ur synvmkeln om frekvenseffektivitet måste detbUfråga om en rimUghetsbedömning. De omständigheter som skaU ha betydelse viddenna bedömning måste namrUgen variera med hänsyn tiU att det rör sig om skildaslag av utmsming och olika former av användning av radio. Deneffektivitet i användningen som skaU krävas bör bestämmas med utgångspunkt ivad som är tekniskt möjligt och vad som finns tiUgängUgt på marknaden. En givenutgångspunkt är de standarder gäUande olika slag av radioutmstning somutarbetas i intemationelfe sammanslutningar. På radioområdet är det särskUt attbeakta de standarder som utarbetas inom ramen för den () och inom det europeiskastandardiseringsinstimtet för telekommunika-tionsutmsming (ETSI). Detfinns också skäl att i bedömningen ta hänsyn tiU de ekonomiska konsekvensema av olUca tekniska lösningar. Framför allt bör dock de ekonomiska aspektema vägas in i bedömningen vid bestämmandet av den tiUståndstid som kan vara lämpUg med användning av en viss utmstning. Det bör således vara tänkbart att tiUstånd meddelas för användning av en utmstning som är mindre sjKktrumeffektiv än vad som med umyttjande av de allra senaste tekniska framstegen går att uppnå. En sådan bedöm ning kan godtas mot bakgmnd av att det från frekvenseffektivitets synpunkt bättte altemativet kan förväntas leda tiU avsevärt högre kosmader för radioanvändaren. I ett sådant faU kan det vara skäl att bestämma en tillstandstid som medger en kortare användning av den sämre utmsmingen än vad som annars hade beslutats, med den bakomUggande tanken att de tidigare ekonomiskt betingade hindren för en bättte utmstning kan vara undanröjda efter denna tiUståndstid. VisserUgen Ugger det i ett sådant stalUiingstagande också en avvägning av vad som utgör en acceptabel avskrivningstid, vUket kan leda tiU att det ttots aUt måste medges en längre tiUståndstid än som i förstone kan synas motiverad av kosmadsutvecklmgen för en bättte utmsming. Det går dock inte att komma ifrån att ett strikt krav på att utmstningen i varje stond skaU vara så frekvenseffektiv som möjligt skulle kunna leda tiU en I99 betydandekapitalförstöring och därför inte kan upprättiiåUas. En avvägning måste görasav de i vissa fall motstaende kraven på å ena Prop. 1992/93:200 sidan detövergripande mttesset av frekvenseffektivitet och å andra sidankosmadseffektivitet hos användaren. Den avvägningen får ske utifrån deomständigheter jag har belyst här. Vid sådana ställningstaganden måste hänsyntas även tiU den knapphet på frekvensutrymme som råder inom just detfrekvensområde som det i varje särskUt feU är fråga om. Resultatetav de överväganden i fiäga om kraven på utmstningens beskaffenhet som häravses bör namrUgtvis återspeglas i de villkor som varje tiUstånd skaU varaförenat med. Jag återkommer senare tiU innehåUet i tiUståndsviUkoren. Detfinns emeUertid anledning att redan här påpeka att de tekniska krav som böruppstäUas bör kunna intas i verkstälUghetsföreskrifter, vilka i sin tor kanutgöra underlag för typgcxlkännande av radioutmstning i de faU där samma sfegav utmstning är ofta förekommande. Skyddför yttrande- och informationsfrihetema Denovan redovisade gmndläggande fömtsätmingen för radioanvändningen innebär atten ny radioanvändning inte får medges om det finns anledning ante att dennakommer att störa en tiUåten befintUg radioanvändning. Härigenom ges ett gottskydd mot att nya tUlståndshavare skadar radioanvändning som är sanktioneradsedan tidigare. Motbakgmnd av bestämmelsen i 3 kap. 2 § andra stycket yttrandefrihetsgmndlagen(YGL) har jag, som redovisats i det föregående, funnit det lämpUgt att detfinns ett ytterUgare skydd för sådana radioanvändningar som kan sägasinnefette informationsöverföring av särskUd betydelse med hänsyn tiU den friaåsUctsbUdningen. Jag anser det alltså vara väsentUgt, för att säkra attradiofrekvensema används på ett sätt som leder tiU störste möjUgayttrandefrihet och informationsfrihet, att det tes särskUda hänsyn tiUradioanvändningar med sådan prägel. För att framhåUa dette bör den lag som härföreslås inte bara innehålla utan inledas med en bestämmelse där betydelsen avyttrande- och informationsfriheten feggs fest. Deradioanvändningar som jag härvid närmast tänker på är givetvis sådana somomfattas av begreppet radioprogram som detta är definierat i YGL, dvs. programi ljudradio och television och innehåUet i vissa andra sändningar av ljud, bUdeUer text. Det gäller aUtså inte endast de vanUgaste mndradiotiUämpningama.Också sådana som vänder sig tiU särskUda målgmpper omfattas av det särskUdaskyddet. För exempelvis synskadade är verksamheten med radiosändadagstidningar, radiotid-ningar, av stor betydelse med avseende på yttrande- ochinformationsfriheten. Ävenom YGL:s begrepp radioprogram tacker de vUctigaste och vanUgaste användningamavad gäller överföring av upplysningar, tankar, åsUcter och känslor, kan detinte uteslutas att det kan finnas andra radioanvändningar som också harbetydelse för yttrandefriheten. tiUsnabbheten i den tekniska utvecklingen 200är det dessutom antagUgt att det kan komma nya använd- nmgar som på motsvarandesätt måste ha ett särskUt skydd för att vidaste Prop. 1992/93:200 möjUgayttrandefrihet skaU kunna uppnås. DetsärskUda skydd som jag anser skaU ges radioanvändningen bör komma tiU uttryck ien föreskrift att tUlstånd inte får ges för användning av en radiosändare därdet finns risk att den radioanvändningen kan hindra radioanvändning som ärsärskUt viktig med hänsyn tiU den frfe åsUctsbUdningen. Jag avser härmed iförsta hand att bereda en särskUd gmnd för att de frekvensområden som enUgt deintemationelfe överenskommelsema har ansfegits för mndradioanvändning ocksåskaU använcfes för detta. Det bör aUtså inte få komma i fråga att använda dessafrekvensområden för andra radioanvändningar om inte detta kan ske utan riskför att möjUghetema tiU mndradioverksamhet blir reducerade. Bedömningen av omdet kan finnas en sådan risk bör göras inte bara utifrån den radioanvändningsom sker , utan även från vad som kan tänkas behövas i fräga omfrekvensutrymme för sådana särskUt skyddsvärda användningar . Attalltför strikt upprätmåUa något slags förbud mot annan verksamhet inom defrekvensområden som är avsedda för mndradio kan dock tänkas leda tiU ettslöseri med frekvensresurser i vissa feU. Kravet på att verksamhet sominnehåUer moment av uttryck för yttrandefrihet skaU ha särskUt skydd får enUgtmin uppfetming inte leda tiU att vissa frekvenser skaU Ugga för fäfot underlånga tider om det finns andra verksamheter som önskar umyttja frekvensema ochom användningen av frekvensema för denna verksamhet inte skulle medföra att radioanvändningeni andra länder skulle bU skadUgt påverkad. TiUdehiing av frekvenser inommnd-radiobanden för annan användning bör emeUertid ske endast underfömtsättning att det finns möjUghet att evakuera den radioanvändningen tiUandra band om mndradioverksamhet skulle bU akmeU. Vid tiUståndsgivningen måstedärför särskild uppmärksamhet ägnas åt bestämningen av tiUståndstiden och vadsom skaU gälla för det fell att den andra användningen måste flyttas underlöpande tillståndstid. Ilikhet med vad som gäUer för andra namrresurser varierar behovet av att taradiofrekvenser i anspråk från tid tUl annan. Den planering somtiUståndsmyndigheten måste göra för att det skaU vara möjUgt att umyttjaradiofrekvensema så effektivt som möjUgt innebär att olika radioanvändningssättinordnas i bestämda frekvensområden eUer frekvensband. Planeringsverksamhetenär ett uttryck för bl.a. det behov som finns av att ha en beredskap dels för denya användningar som kan tänkas komma , dels för utvidgning ochutveckling av sådana användningar av radio som förekommer . Somjag har framhålUt i det tidigare måste det vara en väsentUg uppgift förtiUståndsmyndigheten att genom frekvensplanering ha en firamförhåUning så attonödiga låsningar undviks tiU följd av oförtänksam frekvenstilldelning. Genomfrekvensplaneringen skapas dessutom fömtsätmingar för att fyUa ianspråktagnafrekvensband innan nya band börjar användas. Detta leder givetvis tiU att effektiviteten ifrekvensanvändningen ökar. TUlståndsprövningen bör Prop. 1992/93:2(X)därför ske med beaktande av att det skaU vara möjUgt att upprätmåUa en rimUgberedskap för behov av ytterUgare frekvensutrymme för befintUga och nyaradioanvändningar. VadgäUer behovet av att reservera frekvenser för att det skaU vara möjUgt attutvidga befintUga radioanvändningar kan detta givetvis inte anses vara förhanden så fort någon användare anmäler att han i en oviss framtid ttor sig habehov av flera frekvenser I den mån han sedermera inte kan vara kvar med sinradioanvändning i det frekvensband som han först fick tiUdelning i bör han vidbehov av utökning som huvudregel anvisas frekvensutrymme i ett annat band, därtillräckUg kapacitet för det uppkomna behovet finns. Något skyddat anspråk påatt angränsande frekvenser sIcaU hålfes obmkade i avvaktan på att hans behovhar vuxit så att det finns anledning att tiUdefe honom dessa kan knappastförsvaras. Givetvis kan det finnas enskilda fåU där en viss beredskap i nämnda avseendeändå kan anses motiverad, men som huvudregel bör användaren inte kunna krävadetta om mte särskUda omständigheter med hänsyn tiU verksamhetens art motiverardet. Sådanaundanteg som kan tänkas motivera att vissa frekvenser håUs i beredskap för enframtida utökning kan röra exempelvis verksamhet av utpräglat samhällsnyttigkaraktär, såsom användning av kommunUcations-radio inom poUsverksamhet,verksamhet inom samhällets räddningstjänst eUer motsvarande verksamheter Detfår CKkså anses motiverat att visst frekvensutrymme i anslutning tiU gjordtiUdelning hålls i beredskap när det rör sig om så stora radionät att det kanfömtses att en flyttning av nätet tiU andra frekvenser för att ge ökattrafikutrymme skuUe vara mycket svår att genomföra. Det kan ju tänkas att det iframtiden mte skuUe finnas något tiUräckUgt brett frekvensområde som ärtiUgängUgt utan att det innebär att nätets funktion och tekniskafömtsättningar skuUe behöva ändras i gmnden. Att i sådana fåU förbehålla enviss kapacitet för fiamtida utveckUng inom nätet synes knappast kunna angripasutifirån frekvenseffektivitetsaspekter Sismämnda synsätt torde vara tiUämpUgtpå exempelvis mobiltelenäten. Givetvisfinns det en gräns för hur mycket utrymme som bör kunna håUas i beredskap. Detär emeUertid varken möjligt eUer lämpUgt att i lagstiftning exakt ange vardenna gräns går i varje särskUt fåU. Det får bU tiUståndsmyndighetens uppgiftatt med hänsyn till förväntningar om nätets utveckling, utveckUngen avkonkurrerande verksamheter och verksamheter som kan förväntas teöver vissa av ftinktionema samt den trängselsimation som råder i det akmeUafrekvensbandet bedöma den beredskap för utvecklingsmöjUgheter av ett bestämtradionät som kan anses rimlig. Detfinns även ett behov av att ha visst frekvensutrymme i beredskap för utveckling av användningen av radio för mndradio och andra verk samheter för masskommunikation. Att det med tiUämpade kvaUtetsbedöm- tiingar för mndradioanvändning finns ett antal frekvenser kvar, som är oumyttjade, får alltså inte tes tiU intäkt för att det skuUe vara fritt att tiUdela dessa frekvenser tiU exempelvis kommunikations- 202 Som framhålUts i detföregående har tiU följd av bl.a. landets Prop. 1992/93:200 geografiskaläge i stor utsträckning anslutit sig tiU vad som bestämts m-temationeUtangående radioanvändnmg. Även om skuUe vUja använda de frekvenser sommtemationeUt är anslagna för mndradio tiU annan radioverksamhet skuUe det imånga fåU stöte på hinder med hänvisning tiU vårt intemationelfe beroende.Detta beroende är i huvudsak av två sfeg. Dels är mndradiomottagare konstmeradeså att de medger mottagning på vissa bestämda frekvensområden. Om annanradioanvändning tiUäts inom dessa frekvensområden skuUe det kanske bU möjUgtatt motta den kommunUcationen på mndradiomottagare, vilket kunde upplevas sombesvärande såväl av sändaranvändaren som av mottagarin-nehavaren. Dels torderiskema vara uppenbara för att det skuUe bU problem att koordinera den svenskafrekvensanvändningen med våra grannländer om vi i inte har samma sfegav radioanvändning inom dessa frekvensband. Slutsatsen av detta blir därför attmndradioverksamheten som sådan måste ha ett givet företräde för användning avradio mom de band som intemationeUt anslagits tiU detta ändamål. I den mån detfinns utrymme kvar inom dessa band bör således dessa frekvenser hållas iberedskap för utveckUng av mndradioverksamheten. Endast i den mån sådan annanradioanvändrung inom dessa band som inte påverkar mndradiosändningar är möjligbör detta kunna accepteras. Jaganser vidare att det måste hållas en viss beredskap för att möjUggöra att nyaradioanvändningar kan införas. Även här måste betydelsen av det intemationelfesamarbetet på radioområdet beaktas. Även om ansökningar om tiUstand tiU attanvända radiosändare i enUgt mina förslag här inte skall prövas motandra normer än de som läggs fast i svensk lag och därtiU hörande svenskaföreskrifter går det inte att komma ifiän att dessa normer i betydandeutsträckning måste få sitt materieUa innehåU av den utveckling som sker på detmtemationeUa planet. Än en gång finns det anledning att peka på beroendet avvåra grannländer vid bedömningen av de praktiska följderna av viss radioanvändningoch på tiUgången tiU utmstning av viss bestämd teknisk beskaffenhet. Genomdet intemationeUa förhandlingsarbetet, exempelvis mom ramen för , läggs fest vilka radioanvändningar som skaU få utrymme i frekvensspektmm. De beslut om nya radiotUlämpningar som tas i det in temationeUa samarbetet blir i praktiken i mycket betydande grad styrande för de krav på frekvensutrymme som kommer att stäUas i från dem som viU umyttja de nya tekniska möjUghetema. Det förtjänar att påpekas att detta förhåUande knappast påverkas av om formeUt sett binder sig för att följa överenskommelsen eUer om vi väljer att sta utanför densamma. Vårt beroende av de omgivande ländemas radioan vändning sammantaget med standardiseringen på utmstningssidan gör att vi i praktiken ändå måste anpassa oss, om vi viU kunna använda oss av den nya tekniken.