prop · GF0384 · 1992-01-01 00:00:00 — Mitt förslag: Reglerna i arbetstvistlagen bör ändras så att de i högre grad överensstämmer med allmänna regler för rättegången i dispositiva tvistemål. Det gäller dels vad som får läggas till grund för arbetsdomstolen dom eller beslut, dels arbetsdomstolens möjlighet att som fullföljdsinstans avgöra ett mål utan att utfärda föreläggande om genmäle om det är uppenbart att klagandens talan är ogrundad, dels kraven på vad en ansökan om stämning skall innehålla. Vidare bör i arbetstvistlagen införas en regel som ger arbetsdomstolen möjlighet att förelägga en svarande att inkomma med skriftligt svaromål vid påföljd av att tredskodom annars kan meddelas. Dessutom bör arbetstvistlagens regler om avgörande av mål på handlingarna anpassas till Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Slutligen bör även den ändringen göras att tvist om stridsåtgärd, oavsett partsställningen, alltid skall prövas av arbetsdomstolen som första instans. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslagen har genomgående fått stöd av remissinstanserna. TCO, som i och för sig anser anpassningen av arbetstvistlagen till naturlig, har dock anfört att det av informationsskäl är olyckligt att bestämmelsen om vilka krav som ställs på en stämningsansökan får utgå ur arbetstvistlagen. TCO anser också att kravet på att all bevisning skall anges och att det skall anges vad som skall styrkas med varje särskilt bevis kan skapa svårigheter vid handläggningen av bl.a. anställningsskyddsmålen på grund av de korta tidsfrister som där gäller för talans väckande. Skälen för mitt förslag: Arbetstvistlagen reglerar rättegången i arbetstvister i såväl tingsrätt som arbetsdomstolen. Genom hänvisning i arbetstvistlagen till eller annan författning om rättegången i dispositiva tvistemål kompletteras arbetstvistlagens reglering av bl.a. regler. För rättegången i tingsrätt innehåller arbetstvistlagen endast ett fåtal särskilda regler varför tingsrätternas handläggning av arbetstvister i huvudsak följer samma processuella regler som gäller för dispositiva tvistemål i allmänhet. För rättegången i arbetsdomstolen innehåller arbetstvistlagen emellertid ett större antal särskilda bestämmelser som reglerar rättegången såväl när domstolen handlägger mål som första domstol som när den är fullföljdsinstans. För det fall eller annan författning för dispositiva tvistemål är att tillämpa för rättegången i arbetsdomstolen gäller att vad som är föreskrivet för rättegången i tingsrätt är tillämpligt beträffande rättegången i arbetsdomstolen som första domstol och vad som föreskrivits för rättegången i hovrätt är tillämpligt för rättegången i arbetsdomstolen som fullföljdsinstans. Sedan arbetstvistlagens tillkomst 1974 har rättegångsförfarandet vid allmän domstol varit föremål för en översyn, vilket bl.a. lett till väsentliga ändringar av de bestämmelser som reglerar rättegången i dispositiva tvistemål i tingsrätt och hovrätt. De ändringar som genomförts har främst haft till syfte att göra det möjligt att i högre grad än tidigare anpassa rättegången till vad det enskilda målet kräver och därigenom göra det möjligt för de allmänna domstolarna att driva verksamheten snabbare och billigare. Genom hänvisningen i arbetstvistlagen till reglerna i gäller redan en del av de nya bestämmelserna där för rättegången i arbetstvister. Vid reformerna av har emellertid endast ett par mindre ändringar vidtagits i arbetstvistlagen för att i nödvändiga delar anpassa lagens regler till ändringarna i . Några överväganden i övrigt har inte gjorts avseende i vad mån de nya reglerna för rättegången i dispositiva tvistemål bör påverka rättegångsordningen i arbetstvister. har övervägt huruvida de nya bestämmelserna i medför att några ändringar bör vidtas i arbetstvistlagen i syfte att undvika dels dubbelreglering, dels en rättegångsordning för arbetstvister som är mindre lämplig. Utredningen har vidare övervägt om det finns skäl att ändra de bestämmelser i arbetstvistlagen som särskilt styr rättegången i arbetstvister så att rättegångsförfarandet för arbetstvister anpassas till vad som gäller för handläggningen av dispositiva tvistemål i allmänhet. Dessa överväganden har utredningen gjort med beaktande av de särskilda förutsättningar som gäller för rättegången i arbetstvister. Det förhållandet att många arbetstvister är av intresse inte bara för parterna i målet och att arbetsdomstolen är prejudikatdomstol medför att delvis andra kriterier gäller för hur rättegångsreglerna bör utformas. Även den särskilda partsställning som föreligger i flertalet arbetstvister innebär att inte samma bevekelsegrunder gör sig gällande för att införa vissa bestämmelser som reglerar rättegången i allmän domstol. Reformen för de dispositiva tvistemålen i allmän domstol har bl.a. inneburit att tingsrätterna fått en möjlighet att på ett enkelt sätt avgöra mål utan att stämning på svaranden utfärdats när det är uppenbart att kärandens talan är ogrundad. Motsvarande möjlighet har även införts för överrätterna att avgöra mål utan att utfärda föreläggande om genmäle om det är uppenbart att klagandens talan är ogrundad. Vidare har tingsrätterna fått större valfrihet mellan muntlig och skriftlig handläggning under förberedelsen. I huvudförhandlingsmål har också de s.k. omedelbarhets- och koncentrationsprinciperna mjukats upp bl.a. genom att möjligheten att ta upp bevisning utom huvudförhanding vidgats samt genom att rätten under vissa förutsättningar har fått möjlighet att sedan huvudförhandlingen avslutats inhämta ytterligare utredning. Det ställs numera också större krav på innehållet i en ansökan om stämning och i ett svaromål. Det har också införts en möjlighet att förelägga svaranden att inkomma med ett motiverat skriftligt svaromål vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Genom att arbetstvistlagen endast innehåller ett fåtal särskilda regler för rättegången i arbetstvister i tingsrätt gäller de nu redovisade bestämmelserna redan för rättegången där. Enligt uppfattning föreligger det inte heller några skäl som motiverar att andra regler, utöver det fåtal särskilda bestämmelser som redan nu finns i arbetstvistlagen, gäller för rättegången i arbetstvister i tingsrätt. Jag delar denna uppfattning. För rättegången i arbetsdomstolen finns vissa gemensamma bestämmelser som gäller oavsett om domstolen handlägger en tvist som första domstol eller som fullföljdsinstans. Dessa bestämmelser reglerar bl.a. hur omröstningen till dom eller beslut skall gå till samt vad som får läggas till grund för domstolens dom eller beslut. Innebörden av den sistnämnda regeln har ansetts vara att man vid huvudförhandling i arbetsdomstolen inte nödvändigtvis måste läsa upp all skriftlig bevisning. Detta kan särskilt i de till arbetsdomstolen överklagade målen vara av värde. Denna regel och den praxis som utvecklats för rättegången i arbetsdomstolen innebär en uppmjukning av de s.k. omedelbarhets- och koncentrationsprinciperna som är i linje med de reformer som genomförts för rättegången i de allmänna domstolarna. Genom de nya reglerna i 43 kap. 8 § tredje stycket gäller för de allmänna domstolarna att rätten får förordna om att skriftliga bevis skall anses upptagna vid huvudförhandling utan att de läses upp vid denna. Enligt min mening bör de särskilda bestämmelserna som finns i arbetstvistlagen kunna upphävas, varigenom regler blir direkt tillämpliga för rättegången i arbetsdomstolen. Vad gäller rättegången i arbetsdomstolen som fullföljdsinstans bör införas den enligt befintliga möjligheten att utan att utfärda föreläggande om genmäle avgöra ett mål om det är uppenbart att klagandens talan är ogrundad. Med hänsyn till att tingsrätt har en motsvarande möjlighet att, utan att utfärda stämning på svaranden, avgöra ett mål om kärandens talan är uppenbart ogrundad, ter det sig logiskt att arbetsdomstolen har samma möjlighet att om part klagar mot tingsrättens dom avgöra målet utan att ett föreläggande om att inkomma med genmäle utfärdas. Arbetsdomstolens praxis har också varit att man i detta avseende tillämpat bestämmelser framför arbetstvistlagens särskilda regel om att svaranden alltid skall föreläggas att inkomma med genmäle. För rättegången i arbetsdomstolen som första domstol innehåller arbetstvistlagen ett större antal särskilda bestämmelser. Således innehåller arbetstvistlagen bl.a. särskilda bestämmelser för vad en ansökan om stämning skall innehålla samt hur förberedelsen av målet skall gå till. Därutöver innehåller arbetstvistlagen särskilda regler om hur part och ställföreträdare för part skall kallas till sammanträde för muntlig förberedelse eller huvudförhandling samt när part kan kallas till sammanträde och huvudförhandling vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Utöver de reformer i , som redan på grund av hänvisningen i arbetstvistlagen är tillämpliga för rättegången i arbetsdomstolen som första domstol, bör enligt min uppfattning vissa ändringar vidtas i arbetstvistlagen för att anpassa dess regler efter vad som gäller för rättegången i dispositiva tvistemål i allmänhet. Bestämmelserna om vad en ansökan om stämning skall innehålla bör enligt min uppfattning anpassas efter vad som gäller för tvistemål i allmänhet. Detta innebär att större krav ställs på vad en ansökan om stämning skall innehålla genom att all bevisning, även muntlig, som part känner till, skall anges i ansökan. Vidare skall i ansökan även anges vad som skall styrkas med varje särskilt bevis. Härigenom uppnår man en effektivare förberedelse och att det för part på ett tidigt stadium blir möjligt att ta ställning till vilket behov av bevisning som föreligger. Enligt min uppfattning bör även den i givna möjligheten att förelägga svaranden att inkomma med ett motiverat skriftligt svaromål vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas införas för rättegången i arbetsdomstolen. Därigenom skulle det inte längre vara nödvändigt att kalla till muntlig förberedelse för att tredskodom skall kunna meddelas. Detta skulle göra handläggningen av vissa mål effektivare som kärandeparten skulle besparas olägenheten att inställa sig till en förhandling. Att märka är att införandet av en sådan bestämmelse inte avser att ändra de förhållanden under vilka domstolen trots föreläggande med påföljd om tredskodom ändå kan välja att vidta åtgärder för fortsatt förberedelse eller sätta ut målet till huvudförhandling. De nu angivna ändringarna bör delvis kunna genomföras genom att man upphäver arbetstvistlagens särskilda bestämmelser som reglerar förfarandet, varvid på grund av lagens hänvisningsbestämmelser regler blir direkt tillämpliga även för rättegången i arbetsdomstolen. Arbetstvistlagen innehåller i 4 kap. 10 § bestämmelser om under vilka förutsättningar ett mål, som prövas av arbetsdomstolen som första domstol, får avgöras på handlingarna. har anfört att en ändring bör vidtas i dessa bestämmelser med hänsyn till innehållet i artikel 6 i den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Enligt arbetstvistlagens regler kan nämligen domstolen även mot parts bestridande avgöra ett mål på handlingarna om det föreligger synnerliga skäl. Detta strider enligt utredningen mot konventionens regler. Enligt dessa skall envar när det gäller att pröva hans civila rättigheter och skyldigheter eller anklagelse mot honom för brott vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång. Konventionens föreskrift om offentlig rättegång anses innefatta ett dubbelt krav. För det första skall parterna få framträda direkt inför domstolen för att muntligt framlägga sin sak. För det andra skall förfarandet vara offentligt, dvs. tillgängligt för allmänheten. Enligt utredningens mening, som jag ansluter mig till, bör därför arbetstvistlagens regler ändras så att ett mål som arbetsdomstolen prövar som första domstol inte kan avgöras på handlingarna om part motsätter sig en sådan handläggning. uppmärksammade också att arbetstvistlagens regler är utformade så att vissa mål om stridsåtgärd kan komma under prövning av tingsrätt som första domstol. Som exempel anfördes det fallet att en enskild arbetsgivare som inte själv slutit kollektivavtal väcker talan i tvist om stridsåtgärd. Utredningen ansåg detta vara otillfredsställande med hänsyn till att rätten att vidta stridsåtgärder är så central inom arbetsrättens område. Utredningen föreslog därför att behörighetsreglerna för arbetsdomstolen borde utvidgas så att domstolen oberoende av partsställningen alltid skall pröva tvist om stridsåtgärd som första instans. Utredningen framhöll att en sådan utvidgning skulle innebära ett ytterst marginellt tillskott av mål, uppskattningsvis högst ett mål . Jag delar utredningens uppfattning såväl att det i detta sammanhang är fråga om mycket sällan förekommande fall som att tvist om stridsåtgärd alltid bör prövas av arbetsdomstolen som första domstol. Arbetstvistlagen bör alltså ändras även i detta avseende. Det är angeläget att de förslag som syftar till förenklingar av arbetsdomstolens handläggning av mål träder i kraft . Lagändringarna föreslås därför träda i kraft . När det gäller ledamöter och ersättare i arbetsdomstolen löper nu gällande förordnanden ut vid utgången av . Den föreslagna nya ordningen rörande SACOs representation i arbetsdomstolen bör lämpligen gälla från och med den treårsperiod som börjar . Lagändringarna i den delen bör alltså träda i kraft . Det gäller 3 kap. 1, 3 och 9 §§ arbetstvistlagen. De mål rörande tillämpningen av lagen om rätten till arbetstagares uppfinningar och rörande hyresvillkor som reglerats i kollektivavtal vilka anhängiggjorts före utgången av bör handläggas av arbetsdomstolen i vanlig ordning. De föreslagna ändringarna föranleder inte några ökade kostnader för arbetsdomstolens verksamhet. Förslagen rörande uppfinnar- och hyresmålen innebär att de allmänna domstolarna och bostadsdomstolen kan få pröva ett ökat antal mål. Det är dock fråga om ett så ringa antal mål att förslagen inte torde medföra något behov av ytterligare resurser för de domstolar som kommer att få handlägga målen. För staten torde förslagen totalt sett inte medföra några ökade kostnader. I enlighet med det anförda har det inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister 2. lag om ändring i lagen (1949:345) om rätten till arbetstagares uppfinningar 3. lag om ändring i jordabalken. 5.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister Paragrafen reglerar arbetsdomstolens behörighet att som första domstol uppta och avgöra en arbetstvist. I ett nytt fjärde stycke har införts en bestämmelse som anger att arbetsdomstolen alltid, oavsett partsställningen, är behörig att uppta och avgöra tvist om stridsåtgärd. De närmare skälen för att införa den nya bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6). Begreppet stridsåtgärd har här samma innebörd som i 41 § medbestämmandelagen, dvs. lockout, strejk, blockad, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd. Detta har uttryckligen angivits i lagtexten. Utöver det nya stycket har i paragrafen gjorts vissa språkliga ändringar. I paragrafens andra stycke föreslås den ändring som föranleds av att arbetsdomstolen inte bör vara fullföljdsinstans i mål som rör hyresförhållanden vilka reglerats i kollektivavtal. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4). Ändringen består i att hänvisningen till jordabalkens bestämmelser i 12 kap. 70 och 71 §§ har tagits bort. Därutöver har i första stycket gjorts en språklig ändring. Arbetsdomstolens sammansättning m.m. 1 § I paragrafen regleras arbetsdomstolens sammansättning. Antalet andra ledamöter har utökats från 16 till 17. Frågan har behandlats närmare i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5). I paragrafen regleras hur arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna i arbetsdomstolen skall utses. I första stycket innebär ändringen att får rätt att lämna förslag till en ledamot på arbetstagarsidan. I andra stycket innebär ändringen att det tidigare gällande undantaget, att av de sex ersättare som skall utses för TCO-ledamöterna två skall utses av , inte längre skall gälla. I tredje stycket har en språklig ändring gjorts. I paragrafen regleras ordförandens behörighet att ensam på arbetsdomstolens vägnar vidta åtgärder. Ändringen innebär i första hand att ordförandens behörighet i detta hänseende blir enhetlig för mål som arbetsdomstolen prövar som första och enda domstol och mål som domstolen prövar som fullföljdsinstans. Ordförandens behörighet utvidgas också i fyra avseenden. Ordföranden får behörighet att avvisa bevisning enligt 35 kap. 7 § . Denna regel har tagits in i punkt 4. I punkt 5 har tagits in en regel som anger att ordföranden är behörig att själv avvisa ny omständighet eller nytt bevis enligt 50 kap. 25 § tredje stycket . I punkt 6 har förts in en regel som anger att ordföranden är behörig att ensam hänvisa mål till behörig tingsrätt enligt 2 kap. 6 § första stycket. Ordförandens behörighet utvidgas vidare till att även avse att utdöma vite som förelagts part eller någon annan i rättegång. Denna behörighet för ordföranden har utformats i enlighet med lagrådets förslag och har intagits som punkt 10 i paragrafen. Det bör påpekas att vissa av de åtgärder som finns angivna i bestämmelsen endast kan förekomma i mål som domstolen prövar som första domstol. I paragrafen regleras vilka åtgärder som efter ordförandens uppdrag kan företas av annan lagfaren tjänsteman vid domstolen vilken förordnats därtill av domstolen. Som framgått i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) bör sådant förordnande få ges till lagfaren tjänsteman som enligt arbetsdomstolens bedömning vunnit tillräcklig erfarenhet. Enligt nuvarande bestämmelser kan ordföranden endast delegera sin behörighet att vidta förberedande åtgärder och avskriva mål. Genom en ny bestämmelse, som förts in som ett andra stycke i paragrafen, har denna rätt att delegera till annan lagfaren tjänsteman vid domstolen utsträckts till att avse även förordnande att hänvisa mål till behörig tingsrätt enligt 2 kap. 6 § första stycket, att meddela tredskodom och dom över yrkande som medgivits eller eftergivits, att stadfästa förlikning samt att utdöma vite som har förelagts part eller någon annan i rättegång. I denna paragraf regleras under vilka förutsättningar domstolen skall avgöra mål eller viss i målet uppkommen fråga i plenum och domstolens sammansättning vid sådant sammanträde. I paragrafens andra stycke har undantagsregeln att endast en av de arbetsgivarledamöter som utses på förslag av och får delta när domstolen sammanträder i plenum tagits bort. Den behövs inte längre eftersom domstolen genom att fått rätt att föreslå en ledamot fått jämvikt mellan arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Såväl arbetsgivar- som arbetstagarsidan får genom den ändringen sju ledamöter. 4 kap. Rättegången i arbetsdomstolen Av skäl som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6) bör regler om vad som får läggas till grund för dom eller beslut även tillämpas för rättegången i arbetsdomstolen. På grund härav bör första stycket av bestämmelsen upphävas. I stället blir på grund av arbetstvistlagens hänvisningsregel i 5 kap. 3 § bestämmelser i 17 kap. 2 § och 43 kap. 14 § tillämpliga. På grund av att första stycket upphävs har det också vidtagits en mindre redaktionell ändring i tredje stycket. Dessutom har en språklig ändring gjorts i andra stycket. I denna bestämmelse regleras hur talan väcks i arbetsdomstolen och vad en ansökan om stämning skall innehålla samt domstolens inledande handläggning av ett mål sedan en ansökan om stämning inkommit. I paragrafens första stycke finns angivet att talan vid arbetsdomstolen väcks genom skriftlig ansökan om stämning. Denna bestämmelse föreslås kvarstå oförändrad. Av skäl som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6) bör regeln om vad en ansökan om stämning skall innehålla anpassas till vad som gäller enligt motsvarande bestämmelse i 42 kap. 2 §. I förhållande till arbetstvistlagens nuvarande regel finns i bestämmelse de nyheterna att en ansökan om stämning skall innehålla uppgift om vilken skriftlig bevisning som åberopas samt om den muntliga bevisning som för ansökan är känd för käranden. Käranden skall därvid lämna uppgift om vilka bevis han åberopar och vad han vill styrka med varje bevis. En ytterligare nyhet i 42 kap. 2 § är att käranden i sin ansökan om stämning bör ange eventuella önskemål om handläggningsform, såsom om svaranden bör föreläggas att avge skriftligt svaromål eller om målet bör sättas ut till muntlig förberedelse. Nyheterna är, med hänsyn till vikten av en effektiv handläggning av inkomna mål, väl lämpade att gälla även för rättegången i arbetsdomstolen. För att undvika en dubbel reglering bör därför andra stycket i paragrafen upphävas och i stället, genom hänvisningsbestämmelsen i 5 kap. 3 § arbetstvistlagen, bestämmelse i 42 kap. 2 § bli tillämplig även för rättegången i arbetsdomstolen. I bestämmelsens tredje stycke regleras vad som åligger domstolen om det inte förekommer anledning att avvisa ansökan om stämning. Genom ett tillägg i detta stycke bör arbetsdomstolen få samma möjlighet som gäller enligt regler för dispositiva tvistemål att förelägga svaranden att skriftligen avge svaromål vid påföljd av att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom. Vad ett skriftligt svaromål skall innehålla finns angivet i 42 kap. 7 § som genom hänvisningen i arbetstvistlagen även gäller för rättegången i arbetsdomstolen. Föreläggande att inkomma med skriftligt svaromål vid påföljd att tredskodom annars kan komma att meddelas mot honom bör ofta kunna användas om käranden inte angett något annat i sin ansökan om stämning när det är fråga om ett fordringsanspråk. I detta sammanhang skall emellertid påpekas att detta inte innebär någon ändring av de särskilda förutsättningar som gäller enligt 4 kap. 9 § arbetstvistlagen för att arbetsdomstolen skall kunna meddela tredskodom om svaranden inte efterkommer ett föreläggande vid sådan påföljd. I denna paragraf regleras arbetsdomstolens fortsatta handläggning sedan stämning utfärdats. I bestämmelsen föreslås vissa ändringar för att anpassa rättegången i arbetsdomstolen till vad som gäller för rättegången vid de allmänna domstolarna. Till följd härav föreslås att vissa av reglerna upphävs för att undvika en dubbelreglering. I bestämmelsens första stycke finns nu angivet att arbetsdomstolen efter omständigheterna bestämmer i vilken mån förberedelsen skall vara muntlig eller skriftlig. I regler för dispositiva tvistemål är angivet att förberedelse i mål sker vid sammanträde eller genom skriftväxling eller annan handläggning. Med uttrycket ''''''''annan handläggning'''''''' avses enligt förarbetena till bestämmelse den förberedelseverksamhet som inte äger rum vid sammanträde eller genom skriftväxling utan t.ex. genom att rätten har telefonkontakt med ena parten. I bestämmelse förutsätts att rätten successivt beslutar om de olika åtgärder som behövs under förberedelsen och efter hand avgör vilken form förberedelsen bör ha i varje skede. I bestämmelse finns emellertid dels en presumtion för att svaromålet skall avges skriftligen dels en presumtion för att förberedelsen skall vara muntlig sedan ett skriftligt svaromål kommit in. Denna ordning överensstämmer väl med den praxis som arbetsdomstolen utvecklat för handläggningen av förberedelsen i domstolen. I finns vidare angivet att förberedelsen om möjligt skall avslutas vid det första sammanträdet, vilket också överensstämmer med den praxis som förekommer i arbetsdomstolen. bestämmelse om förberedelse i tvistemål bör därför gälla även för rättegången i arbetsdomstolen.