prop · GG03142 · 1992-12-31 00:00:00 — Utredningen hänvisar också till det gynnsamma resultatsom kan antas bli följden av förslaget om kontaktmän. Avslutningsvis anför uttedningenatt respekten för de intagnas integritet måste väga mycket tungt när det gäUeratt styra utvecklingen. Avremissinstansema har det stora flertalet instämt i utredningens slutsats attingen lagändring bör ske. har emellertid förordat en ökadanvändning av urinprover. Enligt styrelsens uppfattning är proverna ett utmärktpedagogiskt instmment i kampen mot narkotika på anstaltema. 2.4.2Vistelse utanför anstalt och i frivård Kriminalvårdutanför anstalt innehåller ett inslag av behandling mot missbmk.Detta gäller såväl vid verkställighet av ett fängelsesttaff som vid vUlkorlig frigivningoch skyddstillsyn. Vistelseutanför anstalt kan medges en intagen med stöd av 34 § KvaL. Ett sådantmedgivande förutsätter att den intagne genom vistelse utanför anstalt kan bliföremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning isamhället och att det dessutom föreligger särskilda skäl för medgivandet. Detskall särskilt beaktas om den intagne behöver vård eller någon annan behandlingmot missbrak. Nären person är villkorligt frigiven från ett fängelsestraff kan det meddelasföreskrifter om vad han har att iaktta (26 kap. 15 §brottsbalken). Sådana föreskrifter får meddelas när det finns skäl att anta attden frigivne för sin anpassning i samhället behöver det stöd som föreskriftemakan innebära. får avse vistelseort, arbetsanställning och liknandeförhållanden, men även läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandlingi eller utom sjukhus eller någon annan dylik inrättning. Motsvarande gäller vidskyddstillsyn (28 kap. 6 § brottsbaUcen). Vadgäller skyddstillsyn finns det dämtöver skäl att särskilt framhålla möjlighetenatt inom ramen för denna påföljd döma till s.k. konttaktsvård. Konttaktsvårdkan tillämpas i fall där missbruk av beroendeframkallande medel eller någotannat särskilt förhållande som påkallar vård eller annan behandling, iväsentlig grad har bichagit till att brottet har begåtts och den tilltalade harförklarat sig villig att undergå lämplig behandling som enligt en för honomuppgjord plan kan anordnas i samband med verkställigheten. Om domstolen i ettsådant fall dömer till konttaktsvård skall den meddela en föreskrift om denbehandlingsplan som den dömde har åtagit sig an följa. En sådan behandlingsplanfår, i motsats till vad som gäller vid en vanlig dom på skyddstillsyn,innehålla föreskrifter om att den dömde är skyldig att genomgå kroppsvisitationoch kroppsbesiktning för konttoll av att han inte har missbrukat beroendeframkallandemedel (28 kap. 6 a § ). Möjlighetenatt kontrollera drogmissbrak har alltså fått en uttrycklig Prop. 1992/93:142 lagregleringvid konttaktsvård. Föredragande statsrådet framhöll (prop. 1986/87:106 s. 91 f.)som skäl härför att det med hänsyn till bestämmelserna om skydd mot bl.a.påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § regeringsformen kunde göras gällandeatt en ordning som innebar att den dömde under här ifrågavarande förhållandenåtog sig en skyldighet att underkasta sig kontroller av angivet slag kräveruttryckligt lagstöd. Motsvarande lagreglering saknas för frivården i övrigt. Påföljdsuttedningenhar i sitt betänkande, SOU 1991:45, även tagit upp frågan om urinprovskonttollerm.m. vid s.k. § 34-placering och inom frivården (s. 186 ff, 199, 207 f.). Uttedningenförslår en ändring av 34 § KvaL, så att provtagning får ske utanför anstalt.Därvid beaktar uttedningen att en vistelse enligt 34 § företer många likhetermed konttaktsvård, där ju provtagning får genomföras. Likheteraa blir särskiltpåtagliga när den intagne skall vistas i ett behandlinghem eller i en liknandeinrättning. Det har antagits au den intagne skall samtycka till sådanaåtgärder och hans situation är snarlik den som råder när någon samtycker tillprovtagning inom ramen för konttaktsvård. En annan likhet äi" att detfinns ett hot om verkställighet i kriminalvärdsanstalt, för det fall au dendömde inte uppfyller de krav som ställs på honom. Enligtuttedningens uppfattning skall provtagning kunna ske endast vid vistelse i behandingshemeller annan liknande inrättning. Bakgranden till förslaget i den delen är dehöga krav som enligt uttedningens mening måste ställas på själva provtagningen.Uttedningen anför vidare att det bör ankomma på vårdgivaren att avgöra omprovtagningen är väsentlig för den behandling som skall genomföras;provtagningen skall således i första hand utgöra ett led i behandlingen ochinte ett insttument för att konttollera den dömde. Närdet gäller villkorlig frigivning från ett fängelsesttaff och skyddstillsyn sominte har formen av konttaktsvård är uttedningens slutsats att ingen lagändringbör komma till stånd. Uttedningens uppfattning är att provtagning bara bör fåske om den är så effektiv att den uppväger integritetskränkningen. Päföljdsuttedningensförslag h;ir gett upphov till delade meningar bland remissinstansema. Flertaletav dem har dock tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Missbruketav narkotika har under de utvecklats till ett av samhälletsallvarligaste och mest svårlösta problem. De som dUekt eller indirekt kommer ikontakt med missbraket åsamkas svåra lidanden och missbraket ger upphov tillmånga personliga tragedier. I missbmkets kölvatten följer ofta en allt grövrekriminalitet. Detallmänna avsätter stora resurser i kampen mot narkotikan. Det har Prop.1992/93:142 skett omfattande satsningar på narkomanvården. Det förebyggandearbetet har utvidgats. OlUca samhäUsorgan har tillsammans med ideellaorganisationer försökt sprida information och upplysningar om narkotikansskadeverkningar till ungdomar och ancha som riskerar att komma i kontakt med narkotika. Detär viktigt att samhället uttrycker ett avståndstagande från vaije olovlig befattningmed narkotika. Konsumtionen är ytterst en föratsättning för all narkotikabrottslighetKriminaliseringen av det egna bmket riktade uppmärksamheten mot missbrukama.Det är nu angeläget att förbättra deras möjligheter till vård. Utöverbehandlingsinsatser och förebyggande arbete spelar det straffrättsligasanktionssystemet en centtal roll i narkotikabekämpningen. Sedan narkotikasttafflagenttädde 1968 har den änchats ett flertal gånger och det hargenomgående varit fråga om skärpningar; det sttaffbara området har successivtutvidgats och sttaffskaloma har blivit sttängare. Fleraändringar har gällt de allvarligaste formema av narkotikabrottslighet. Av storbetydelse är emellertid också au reglema om de minche allvarliganarkotikabrotten får en ändamålsenlig avgränsning och utformning. Tillämpningenäven av det ringa brottet måste präglas av fasthet och konsekvens. Ofta är detvid de mindre allvarliga narkotikabrotten man kommer närmast själva missbruketoch har de största möjlighetema att komma till rätta med ett begynnande narkotikaberoende.Genom ett ingripande kan man för den enskilde markera allvaret i situationenoch dessutom överväga vilka former av hjälp och stöd som behövs. Liknandesynpunkter gör sig för övrigt gällande när missbruket är längre gånget. Idet följande (avsnitt 3.2) redovisar jag mina synpunkter avseendegränsdragningen mellan ringa brou och brott av normalgraden. Det har funnitstecken på att bestämmelsen om ringa brott fått en i mitt tycke alltför vidtillämpning. I syfte att främja en enhetlig och restriktiv tillämpning bör lagtexteni 2 § första meningen narkotikasttafflagen änchas. Derättstillämpande myndighetema saknar möjlighet att säkra bevisning med hjälp avtvångsmedel, som en följd av den lägre sttaffskalan vid eget bruk av narkotika.Straffskalan lämnar dessutom inte utrymme för vårdinriktade påföljder. Jagkommer att i det följande (avsnitt 3.4) att ta upp förslag till änching av sänegleringenvid eget bruk. Detär viktigt att insatsema mot narkotUca kan fonsätta inom ramen för brottspåföljdema.Om den dömde är missbrukare bör man försöka att komma till rätta med hansdrogproblem så långt detta är möjligt. Åtgärder av olika slag kan då bliaktuella. Vårdinsatser är givetvis särskilt vUctiga. Även direkta konttollåtgärderkan vara av ston värde. Exempelvis kan en analys av kroppsvätskor eller utandningsluftunder vissa förhållanden visa om provgivaren har brakat något beroendeframkallandemedel. Enligt den rådande ordningen kan sådana konttoller bara ske inom en delav kriminalvården. Enlig min mening bör befogenhetema utsttäckas så attprovtagning blir möjlig även i övriga fall. Jag kommer att i det följande(avsnitt 3.5) redovisa de ändringar som bör göras på detta område. 3.2 Ringanarkotikabrott Prop. Mitt förslag:Bestämmelsen i 2 § första meningen narkotikasttafflagen preciseras så att deti lagtexten anges vilka huvudsakliga omständigheter som kan medföra att ettbrott bedöms som ringa. I lagtexten nämns uttryckligen som sådanaomständigheter arten och mängden narkotika men också andra omständigheter skallkunna beaktas vid bedömningen av brottets svårhetsgrad. Förslageti departementspromemorian överensstämmer vad avser bedömningen av det ringabrottet i princip med mitt förslag. 1 promemorian föreslås dock endast en viss språkUgjustering av lagtexten. Remissinstanserna:Samtiiga renussinstanser med undantag för för hjälp åt läkemedelsmissbrukare och , har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Ettfåtal remissinstanser har framhållit att den mycket begränsade språkligajustering av lagtexten som föreslås i promemorian framstår som redaktionelloch att syftet med ändringen inte går att utiäsa av själva lagtexten. Skälenför mitt förslag: Det har framförts kritUc av innebörd att detringa narkotikabrottet i 2 § narkotikasttafflagen kommit att till-lämpas ialltför stor utsttäckning. Vad som särskilt har ingett oro är att det funnitsförhållandevis stora lokala och regionala skillnader i praxis vid bedömningenav det ringa brottet. synes, enligt vad jag har erfarit,rättstillämpningen ha stabiliserats. Såsomnedan kommer att redovisas föreslås i detta lagstiftningsärende att denhittillsvarande sttaffrättsliga sänegleringen vad avser eget bruk upphävs. Dettaskall ses som ett uttryck för att lagstiftaren ser allvarligt även på de narkotikabrottsom begås i missbrukarledet Det finns enligt min uppfattning också skäl att idetta sammanhang genom ändringar och förtydligande av rekvisiten för ringanarkotikabrott säkerställa att bedömningen av när ett narkotikabrott skaUanses som ringa sker enhetligt och med tUlbörlig resttiktivi-tet. Genomlagändringen bör klargöras att beteckningen ringa narkotikabrott skall varaförbehållen de allra lindrigaste gämingama. Jag vill dock påpeka attdenna syn inte på något chastiskt sätt skiljer sig från den praxis vad avserringa narkotikabrott som utvecklats i domstolama. Jagföreslår att som rekvisit för att bedöma ett narkotUcabrott som ringa skallanges att hänsyn skall tas till arten och mängden av narkotika samt till övrigaomständigheter. Avsikten är att markera att ett brou skall anses som ringaendast om det med hänsyn till samtliga omständigheter framstår som lindrigt ochatt därvid arten och mängden narkotika har särskild betydelse. Ombrottet avser innehav för eget bruk synes som en yttersta gräns för närbrottet kan bedömas som ringa gälla att mängden inte överstiger cannabishartseller amfetamin. Jag menar att dessa gränser bör sänkas någotNär innehav avser mängder som närmar sig de angivna nivåerna kan det dock oftavisas att narkotikan innehas i överlå- telsesyfte.Gämingen kan då, på sän som redovisas nedan, inte bedömas som Prop. 1992/93:142ringa. Om innehavet avser heroin eller kokain måste de mycket farliga ochvanebildande egenskaperna hos dessa preparat beaktas. Utrymmet för att tilllämpadet ringa brottet bör därför i dessa fall vara ytterst litet. Ett brott bör intebedömas som ringa annat än vid enstaka innehav av en helt obetydUg mängd. Ävenhanteringen av en hallucinogen chog som LSD måste på motsvarande sätt bedömas sttängt. Utöverarten och mängden bör särskilt beaktas viUcen typ av befattning med narkotikadet är fråga om. Det ringa brottet bör i huvudsak vara förbehållet gämingarsom består i eget brak eller innehav för eget brak. Har narkotika överlåtitseller har narkotika innehavts i överlåtelsesyfte bör tillämpningen av det ringabrottet i princip vara utesluten. Undantag bör kunna göras endast föröverlåtelser av mycket små mängder, motsvarande någon enstaka bit cannabishartseller dylikt inom en sluten krets av missbrukare. 1enlighet med rådande synsätt bör hantering av narkotika på kriminalvärdsanstaltbedömas sttängt oavsett om narkotikan är avsedd för eget bmk eller inte. Dagenspraxis torde här även fortsättningsvis kunna vara vägledande. 3.3 Smuggling av narkotika Förslageti departementspromemorian innehåller en språklig omformulering av 2 § vamsmugglingslageni syfte att markera att fömtsättningama för att tUlämpa det ringa brottet avsesbli något minche. , som är en av de få remissinstanser som har ytttat sig idenna fråga, bittäder förslaget. Några remissinstanser framför samma kritikmot denna del av förslaget som mot förslaget om en mer restriktiv tillämpningav 2 § narkotikastrafflagen, dvs. att det principiellt är betänkligt att den ioch för sig önskade begränsningen av tillämpningsområdet för ringa brott endastkommer till uttryck i förarbetena och inte kan utläsas i lagtexten. Minautgångspunkter: Reglema om varasmuggling har varit anpassade tillnarkotikastrafflagen. Avgränsningen av det ringa smugglingsbrottet har iprincip följt samma normer som den lägre graden av narkotikabrottet. Denfrämsta fördelen med en sådan ordning är att bedömningen av det enskildabrottets sttaffvärde inte blU beroende av vilken lag som är tUlämplig. Jag delar dockremissinstansemas kritik av att den mycket begränsade språkliga justering avlagtexten som föreslås i promemorian, framstår som redaktionell och att syftetmed lagändringen inte går att utläsa av själva lagtexten. Med hänsyn till detsamband som finns mellan vamsmugglingslagen och narkotikasttafflagen finns detskäl att förvänta sig att den allmänt sttängare synen på gränsdragningen mellan1 och 2 §§ narkotikasttafflagen, som redovisats i föregående avsnitt, får visstgenomslag också vid tillämpningen av motsvarande bestämmelser ivarusmugglingslagen. Jag finner däiför inte anledning att föreslå någon ändringav 2 § vamsmugglingslagen. 2 1992/93. 3.4 Särregleringenvid eget bruk Mitt förslag: Denlägre sttaffskalan i 2 § narkotikasttafflagen för eget bruk utmönstras och denallmänna sttaffskalan med böter eller fängelse skall gällaäven för eget bruk av narkotika. Likaså slopas den särskildaansvarsfrihetsregeln. FörslagetI departementspromemorian överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget. påpekarnär det gäller den särskilda ansvarsfrihetsregeln vikten av att lagföring ävenfortsättningsvis bör undvikas i dessa situationer. frivilliga samhällsarbetareanser att en förändring av sänegleringen kan få förödande konsekvenser för denfrivilliga narkomanvården genom att missbrukare då kommer att undandra sig möjlighetematill effektiva behandlingsinsatser. Samma remissinstans avvisar bestämt de föräncUingarav processuell natur som ett slopande av sänegleringen innebär i form avtvångsmedel som husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. BRÅ anseratt ansvarsfrihetsregeln är befogad och bör behållas bl.a. för att det ärviktigt att den som frivilligt söker vård inte skall uppleva att han motarbetasfrån myndigheternas sida. Skälenför mitt förslag: Enligt den nuvarande lydelsen av bestämmelsen i 2 §narkotikastrafflagen har det egna bruket en lägre sttaffskala med enbart böter.Dessutom innehåller samma bestämmelse en ansvarsfrihetsregel, som gäller närbruket har uppdagats vid en vård- eller behandlingskontakt. Jaganser att en säneglering av detta slag är främmande för det sttaffrättsligasystemet, eftersom den inte är knuten till några omständigheter vid brottetutan till förhållanden som kan inttäffa . Sttaffskalanmed enbart böter speglar enligt min bedömning inte brottets Sttaffvärde. Om manser på sttaffskalan för jämförbara brott står en naturlig parallell att finna ien annan sttaffbar hantering av narkotika som är avsedd för eget bmk, främstinnehav. Här gäller allmänt au hanteringen i sådana fall bedöms mildare änhantering som syftar till eller innefattar spridning av narkotika. Dettaförhållande kommer inte till utttyck i sttaffskaloma utan beaktas vid straffmätningoch påföljdsval inom ramen för de allmänt tillämpliga sttaffskaloma. I viss utsttäckningkan hanteringens art få betydelse även för brottsrubriceringen. Visserligenföreligger det en mindre skillnad mellan innehav för eget bruk och bmket i sigsåtillvida som innehavaren har möjlighet att ändra sina planer och överlåtanarkotikan till någon annan medan förbrukad narkotika inte kan ges någonspridning. Jag anser det dock vara fråga om mer en gradskillnad än enartskillnad. 1 påföljdshänseende är det naturligt au innehavsbrottet kanbehandlas sttängare än eget bruk, men skillnaden kan knappast anses såbetydande att den motiverar olika sttaffskalor. Det kan i detta sammanhangfinnas anledning att erinra om att de rättstillämpande myndig- hetema fastställerpåföljden med hänsyn till det särskilda brottet. Om brottet Prop.1992/93:142 ligger på bötesnivå skall påföljden bestämmas i enlighet härmedäven om fängelse ingår i sttaffskalan. Denskillnad som alltså finns mellan innehav och brak kan ibland bli mycket litendärför att innehavet endast utgör ett förled till en konsumtion, som för gärningsmannnenär ändamålet med innehavet. Gränsen mellan gämingsformema är då ganskaartificiell. 1 sådana fall får typen av gäming marginell betydelse förstraffmätningen och skillnaden i fråga om sttaffskalor kan då framstå somalltför teoretisk. Jaganser att det finns vägande skäl som talar för en mer differentierad påföljdspraxis.Huvudregeln bör dock alltjämt vara att eget bmk skall bestraffas med böter. Enmer differentierad påföljdsbestämning fömtsätter emellertid att sttaffskalaninnehåller fängelse. Dethar från några remissinstanser invänts att konsekvensema för narkomanvården blirbetänkliga om sänegleringen tas bort. Det finns dock inte anledning anta att derättstillämpande myndighetema vid ett ringa narkotikabrott skulle agera på ettsådant sätt att möjlighetema till vård spolierades. Som Lagrådet har anmärktger reglerna om åtalsunderlätelse i 20 kap. 7 § samt i lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverttädare åklagaren stortutrymme au underiåta åtal i de fall som omfattas av den nuvarandeansvarsfrihetsregeln. Jag delar Lagrådets bedömning att det beträffande dessafall knappast torde uppkomma någon skillnad i lagföringshänseende över huvudtaget. Lagrådet har även påpekat att en vårdsökande i de flesta fall avförevarande slag skyddas av sekretesslagen (1980:100) mot att uppgift somangår misstanke om brott lämnas till åklagare, polis eller annan uttedandemyndighet Ombrottet Ugger på fängelsenivå är domstolens möjligheter att döma till skyddstillsynav stor betydelse. Enligt 30 kap. 9 § kan rätten som särskilt skälför skyddstiUsyn beakta om den tilltalade undergår behandling för missbruk somkan antas ha samband med hans brottslighet. Medhänsyn till vad jag har anfört ovan bör därför den lägre sttaffskalan utmönsttasur 2 § narkotikasttafflagen. Motivetför ansvarsfrihetsregeln är detsamma som för den lägre sttaffskalan, något somtalar för att båda föreskriftema bör behandlas på samma sätt. Jaganser med hänvisning till vad jag har sagt i det föregående att övervägandeskäl talar för att också regeln om ansvarsfrihet bör upphävas. Jagvill i detta sammanhang framhålla att om sänegleringen slopas får dettagenomslag för tillämpningen av ett flertal bestämmelser av processuell natur. Isynnerhet gäller det ändringen av sttaffskalan, eftersom flera bestämmelserendast är tillämpliga på brott som kan föranleda fängelse. Hit hör vissa reglerom tvångsmedel som husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesUctning. Med denföreslagna ordningen skulle dessa regler bli tilllämpliga vid misstanke omeget narkotikabnUc som utgör ringa brott. När det gäller kroppsbesiktning kandet bli aktuellt att söka efter färska stickmärken på kroppen eller att taurinprov. Jag viU dock här betonaatt användningen av tvångsmedel skall följa sedvanliga bestämmelser, som proportionalitetsregelni 28 kap. 3 a § samt, vid kroppsvisitation ochkroppsbesiktning, de särskilda regler om förfarandet som finns i 28 kap. 13 §rättegångsbalken. 3.5 Kontroll av drogfrihet vid verkställighet av påföljd 3.5.1 Kriminalvård i anstalt Mittförslag: Den intagnes generella skyldigheter enligt 52 d § KvaL att lämna olikaprover för chogkonttoll utvidgas till att omfatta även blodprov. Förslageti departementspromemorian överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser.Kriminalvårdsstyrelsen ställer sig tveksam till om det föreligger något behovav blodprovstagning för att kontrollera missbmk, eftersom de metoder som finnsi dag bedöms som fullt tillräckliga. Skälenför mitt förslag: Jag anser att det är en mycket angelägen uppgift förkriminalvården au söka komma till rätta med det drogmissbmk som förekommer inomanstalterna. Det är givetvis oacceptabelt att en intagen kan påbörja ellerfortsätta ett missbmk av t.ex. narkotika eller alkohol hanverkställer ett fängelsesttaff I synnerhet vid drog-relaterad brottslighet ärdet viktigt att anstaltstiden utnyttjas för att motivera missbrukare tillbehandling. Framgångsrika åtgärder av detta slag kan avsevärt förbättra denintagnes förutsättningar att klara ett drogfritt liv utanför anstalten och hansmöjligheter att avhålla sig från nya brott. Dethar förts en målmedveten kamp mot drogmissbmket inomanstaltsvården. Det har bl.a. lett till s. k. narkotikafria avdelningar elleranstalter. Särskilda avdelningar och anstalter som är avsedda för behandling avnarkotikantissbmkare har också byggts upp. Att denna satsning innefattar konttollåtgärderär ofrårJcomligt. LUcsom vid bekämpningen av andra beroendeframkallande medelhar analys av kroppsvätskor eller utandningsluft betydelse i detta sammanhang. Detfinns anledning för mig an här särskilt uppehålla ntig vid urinprovs-tagningarna.I och för sig är det ovedersägligt att provtagningen utgör ett inttång i denpersonliga sfären. Jag anser dock att inttesset av chogfrihet väger så tungtatt det motiverar inttånget i den dömdes integritet. Deolägenheter som är förknippade med provtagningen kan enligt min bedömning inågon mån motverkas. Detta kan bl.a. ske genom en omsorgsfull rekrytering avden personal som skall övervaka provtagningen. Det är betydelsefullt attpersonalen har vana vid liknande situationer och kan uppträda på ett sätt somgör att åtgärden bltt så lite kränkande som möjligt. Lokalerna bör vara såinrättade att provet kan lämnas utan insyn av någon obehörig.Av vikt är också att den intagne blU väl insatt i syftet med urin- Prop.1992/93:142 provstagningen. Han bör få klart för sig att provtagningen intebara har till ändamål att konttollera om han följer gällande regler utan attden också utgör ett led i behandlingen av hans chogberoende. Om den intagnesjälv inser syftet med konttollen, kan han uppfatta provtagningen som mindre ingripande. Jagvill här betona att krirrtinalvården tillämpar noggranna ratiner,som har utarbetats av . De svårigheter som är förenademed urinprovstagningama finns det således möjligheter att överbrygga. Närprovtagningen sker under ordnade former utgör analysema ett värdefullt inslag inarkotikabekämpningen. Påföljdsuttedningenhar i sitt förslag hänvisat till att varje intagen skall ha en egenkontaktperson. Utredningens förslag är i den delen inte föremål föröverväganden inom ramen för detta lagstiftningsärende. Min uppfattning är attoavsett om förslaget genomförs eller inte, kan det inte ersätta den konttollsom genom urinprovema sker på kemisk väg.