prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Huvudargumentet för att prövningen i de båda första etapperna skall ske hos är att denna domstol handlägger frågor om exekvatur. Det framstår som rationellt att utnyttja den erfarenhet och kompetens i frågor av detta slag som har upparbetats inom domstolen. Jag ser det också som en fördel att en borgenär redan i det inledande skedet kan vända sig till ett rikstäckande organ. Man riskerar då inte att fastna i problem kring domstolens lokala kompetens. Ett par remissinstanser har fäst uppmärksamheten på att tingsrätt enligt artikel 26 tredje stycket som en prejudiciell fråga kan komma att pröva om en utländsk dom skall erkännas. En sådan prövning skall ske på samma grunder som tillämpas i frågor om verkställighet. Det kan alltså med den i konventionen valda ordningen inträffa att skall pröva om en dom är verkställbar som en tingsrätt har att ta ställning i erkännandefrågan. Men motsvarande situationer uppkommer oberoende av vilken lösning man väljer; det är helt enkelt inbyggt i det förhållandet att konventionen tillåter annan domstol än exekvaturdomstol att pröva erkännandefrågan. Det kan för en del framstå som ovant att omprövningen i den andra etappen görs av samma domstol som gjorde den ursprungliga prövningen. Företeelsen som sådan är dock inte ny. avgjorde tingsrätt mål genom summarisk process, som tingsrätten efter återvinning av avgöranden i sådan process handlade tvistemål i samma sak. När det gäller exekvaturprövningen enligt konventionen är förfarandet i det inledande skedet av mera summarisk natur än det fortsatta förfarandet. I det hänseendet påminner förfarandereglerna om de svenska regler jag var inne på. Jag hyser mot denna bakgrund inga principiella betänkligheter mot att anförtro en och samma domstol exekvaturprövningen i både det första och det andra stadiet. Den lösningen har också, som tidigare nämnts, valts på flera andra håll i . Jag ser alltså inga bärande skäl att frångå den modell för val av exekvaturorgan som tagits in i konventionen. Efter det att konventionen varit i kraft bör emellertid för- och nackdelar med valda lösningar kunna utvärderas. Om det vid en sådan utvärdering visar sig att det finns skäl att på någon punkt ändra valet av exekvaturorgan, t.ex. på grund av en oförutsett kraftig måltillströmning, bör frågan kunna omprövas. Som jag sagt i det föregående har de enskilda konventionsstaterna även efter tillträdet till konventionen möjlighet att ändra sig i denna fråga. Den prövning som skall göras av i det första skedet skiljer sig från prövningen i det andra skedet bl.a. genom att den första prövningen görs på grundval av de uppgifter sökanden åberopar och utan motpartens hörande. Det är därför tillräckligt att denna första prövning görs av ensamdomare. Motsvarande lösning har valts av vissa EG- länder. Härigenom blir det också en tydlig skillnad mellan de olika stadierna i hovrättens prövning. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt 3.3.2). Prövningen i högsta instans bör, som tidigare nämnts, ske i högsta domstolen. I EG-staterna är överprövningen i sista instans begränsad till att avse rättsfrågor (se härom i avsnitt 5 vid artikel 37). En liknande begränsning kan för svenskt vidkommande åstadkommas genom krav på prövningstillstånd. Eftersom nuvarande regler om prövningstillstånd förutsätter att målet eller ärendet har väckts i tingsrätt (54 kap. 9 § RB) behövs en särskild bestämmelse om att prövningstillstånd krävs i de fall som avses. 3.2.3 Fakultativa grunder för att vägra erkännande Mitt förslag: Ett av de två fall, där konventionen ger staterna möjlighet att vägra erkännande resp. verkställighet av ett utländskt avgörande, skall bli föremål för en uttrycklig reglering i svensk rätt. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har i sak tagit upp dessa frågor. Skälen för mitt förslag: Konventionen ger i två fall konventionsstaterna möjlighet att vägra erkännande och verkställighet av utländska avgöranden. Man brukar i sammanhanget tala om fakultativa vägransgrunder. Det ena fallet återfinns i artikel 28 andra stycket (jämfört med artikel 34 andra stycket) och avser två situationer då domstolen i ursprungsstaten har tillämpat andra forumregler än dem som följer direkt av . Det andra framgår av artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1 och omfattar domar rörande enskilda anspråk i brottmål i vissa fall. Konventionen ger således konventionsstaterna utrymme för att avgöra om vägransgrunderna skall utnyttjas eller inte. Frågan är då om vi från svensk sida uttryckligen skall reglera denna fråga eller om det skall överlämnas åt exekvaturmyndigheten att avgöra frågan. Möjligheten till att vägra verkställighet har formulerats olika i de båda konventionsbestämmelserna. I artikel 28 sägs att erkännande ''''''''får vägras'''''''', medan det i artikel II i Protokoll Nr 1 står att domen i fråga inte ''''''''behöver erkännas eller verkställas''''''''. Under de nordiska överläggningarna har framkommit att en bestämmelse av det slag som finns i artikel 28 andra stycket normalt uppfattas som tvingande av domstolarna i och och att man därför inte behöver meddela några särskilda föreskrifter rörande tillämpningen i dessa länder; i de fall sådana omständigheter som avses i artikel 28 föreligger kommer erkännande och verkställighet i allmänhet att vägras. Mot bakgrund av syftet bakom bestämmelsen i artikel 28 andra stycket (avsnitt 2.7 och avsnitt 2.9) bör man i allmänhet kunna utgå från att svenska domstolar kommer att utnyttja de vägransgrunder som avses där. Det är en fördel om bestämmelsens fakultativa karaktär kan behållas för att möjliggöra verkställighet i om det i något fall skulle vara stötande att vägra erkänna och verkställa den utländska domen. Med hänsyn härtill vill jag inte föreslå någon särskild bestämmelse som reglerar frågan hur domstolarna skall tillämpa de vägransgrunder som avses i artikel 28 andra stycket. Situationen är något annorlunda när det gäller den grund för vägran som regleras i artikel II andra stycket i Protokoll Nr 1. Den formulering som har använts där lämnar större utrymme för tvekan. I det utkast till lag som har remissbehandlats i föreslås därför en uttrycklig regel om att dom som avses i denna artikel inte skall erkännas och verkställas i . I likhet med vad som föreslagits i det norska lagförslaget bör den svenska lagen förses med en föreskrift om att erkännande och verkställighet alltid skall vägras i dessa fall. 3.3 Införlivandet av med svensk rätt 3.3.1 Tekniken för införlivandet Mitt förslag: Konventionen skall införlivas med svensk rätt genom inkorporering. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: De som har tagit upp frågan har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. En av dem är öppen även för andra lösningar. Skälen för mitt förslag: Kärnan i utgörs av dels processuella bestämmelser som skall tillämpas under rättegång, dels bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska domar. Dessa bestämmelser måste införlivas med svensk rätt. Vissa andra bestämmelser, t.ex. slutbestämmelserna, berör dock endast de fördragsslutande staternas inbördes rättigheter och skyldigheter. De behöver inte nödvändigtvis införlivas. Bestämmelserna i en internationell överenskommelse kan införlivas med den svenska rättsordningen på olika sätt. Valet av metod har behandlats av bl.a. utredningen om författningspublicering m.m. i betänkandet (SOU 1974:100) Internationella överenskommelser och svensk rätt. Frågan har varit föremål för uppmärksamhet i olika lagstiftningsärenden, bl.a. beträffande lagen (1985:193) om internationell järnvägstrafik (prop. 1984/85:33 s. 203 ff., s. 268 ff. och s. 279 ff. samt LU 1984/85:17 s. 5-7) och lagen (1987:822) om internationella köp (prop. 1986/87:128 s. 90 ff. och s. 162). När det gäller en överenskommelse vars bestämmelser berör myndigheters eller enskildas handlande kan två olika metoder komma i fråga. Bestämmelserna kan införlivas med svensk rätt genom transformation varvid de delar av överenskommelsen som behöver införlivas med svensk rätt omarbetas till svensk författningstext med den systematik och det språkbruk som normalt används vid rent intern lagstiftning. Denna metod brukar normalt användas när det gäller konventioner på civilrättens, straffrättens och processrättens områden. En variant av denna metod är att konventionens regler i så gott som oförändrat skick tas in i en svensk lag. Vid inkorporering föreskrivs det i stället i lag eller annan författning att konventionens bestämmelser direkt gäller i och skall tillämpas av de svenska myndigheterna. När denna metod används blir således den autentiska konventionstexten -- på ett eller flera språk -- gällande svensk författningstext. Lagstiftning genom inkorporering är visserligen ovanlig i men metoden har blivit allt vanligare . Den användes sålunda vid införlivandet av FN- konvention om internationella köp. En fråga som fick stor uppmärksamhet under förhandlingarna om och som resulterade i bestämmelserna i 2 var behovet av att söka åstadkomma en så enhetlig tolkning av konventionens bestämmelser som möjligt. De olika artiklarna skall således läsas och förstås i belysning av hur tolkat motsvarande bestämmelser i . Vidare skall domstolarna i de olika konventionsstaterna ta ömsesidig hänsyn till hur man tolkar konventionens bestämmelser i andra konventionsstater. torde knappast kunna uppfylla de åtaganden som gjorts i Protokoll Nr 2 och de till protokollet fogade förklaringarna, om konventionens bestämmelser transformeras till svensk rätt på sedvanligt sätt med avseende på lagstiftningsteknik, systematik och språkbruk. Till nackdelarna med inkorporering hör naturligtvis att lagtexten inte alltid blir så klar och tydlig som den kan bli vid transformation. Det gäller inte minst i fråga om systematiken. Många formuleringar utgör dock resultatet av en kompromiss mellan olika ståndpunkter. Med en annorlunda mer preciserad formulering i den svenska lagen skulle man riskera att avvika från konventionens avtalade innehåll. Detta talar starkt för att konventionens bestämmelser inkorporeras med svensk rätt, dvs. att konventionens olika artiklar förklaras gälla som lag här. I och med att den svenska versionen av konventionen har samma giltighet som de andra inträffar inte heller den olägenheten att svenska rättsregler är avfattade på främmande språk. Ett annat argument för inkorporeringstekniken är den nordiska rättslikheten. Brysselkonventionen har införlivats med dansk rätt genom inkorporering. Den finländska lagstiftningstekniken för införlivande av internationella överenskommelser genom en s.k. blankettlag innebär att kommer att inkorporeras med finländsk rätt. Samma metod kommer av allt att döma att användas i . Under förhandlingarna om ett (se avsnitt 3.1) har det stått klart att inkorporering är den enda möjliga lagstiftningstekniken för att införliva huvvuddel och de bestämmelser som svarar mot EGs förordningar med svensk rätt. Att så sker är en förutsättning för att , liksom övriga nordiska EFTA- länder, skall kunna åstadkomma en motsvarighet till EG- rättens s.k. direkta effekt. Denna effekt innebär i korthet att vissa bestämmelser direkt grundar rättigheter och/eller skyldigheter för enskilda som kan åberopas inför domstolar och andra myndigheter i EGs medlemsländer (jfr prop. 1990/91:65 om ändring i regeringsformen med anledning av ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde s. 9 ff.). Jag anser mot denna bakgrund att bör införlivas med svensk rätt genom inkorporering och att det således i lag föreskrivs att den skall gälla som lag här i landet (i det följande kallad inkorporeringslagen). 3.3.2 Inkorporeringslagens närmare innehåll Huvudpunkterna i mitt förslag: Konventionen skall i sin helhet inkorporeras med svensk rätt i en särskild lag. Denna lag skall också innehålla vissa kompletterande föreskrifter. Promemorians förslag: Överensstämmer i sina huvuddrag med vad jag har föreslagit. Promemorian saknar dock motsvarighet till vissa delar av mitt förslag. Skall konventionen inkorporeras helt eller delvis? En första fråga är i vilken utsträckning konventionen och till den fogade protokoll och förklaringar skall inkorporeras med svensk rätt. Skall allt inkorporeras eller skall vi utesluta de delar som inte behöver införlivas med svensk rätt, exempelvis slutbestämmelserna som riktar sig till medlemsstaterna och artikel I a i Protokoll Nr 1 som innehåller regler om att får reservera sig i visst hänseende? Det vore naturligtvis mest korrekt att inte inkorporera sådant som inte har en naturlig plats i svensk rätt. En selektiv inkorporering kräver dock en noggrann genomgång artikel för artikel som inte framstår som särskilt angelägen. Strikt tillämpad skulle en sådan teknik kräva att ett stycke i en artikel inkorporeras medan ett annat inte gör det (så t.ex. beträffande artikel IV och artikel V i Protokoll Nr 1). Lagstiftningen skulle därigenom bli mycket splittrad och svåröverskådlig. Vid inkorporeringen av Wienkonvention om internationella köp uteslöts slutbestämmelserna (jfr också lagen 1973:1199 om ersättning från den internationella oljeskadefonden). Man skulle i och för sig kunna göra detsamma beträffande . Innehållet i artikel 65 i slutbestämmelserna, varav framgår att de tre protokollen utgör en integrerad del av konventionen, liksom artikel 68, som bl.a. föreskriver att alla språk som konventionen är upprättad på har samma giltighet, måste dock införlivas med svensk rätt och kan då lika gärna inkorporeras. I både och har man siktet inställt på att inkorporera konventionen i dess helhet. Motsvarande lösning har valts i promemorians förslag. Den enda remissinstans som särskilt har berört frågan om omfattningen av inkorporeringen har tillstyrkt total inkorporering. Ett särskilt problem utgör de artiklar som räknar upp konventionsstaternas exekvaturmyndigheter (bl.a. artikel 32) och de som innehåller olika hänvisningar till nationell lagstiftning (exempelvis artikel 3). Av artikel VI i Protokoll Nr 1 framgår att staterna ensidigt kan besluta om ändringar i fråga om valet av exekvaturmyndigheter och att vissa andra lagändringar skall anmälas till depositarien. Frågan är hur man i svensk rätt lagtekniskt skall hantera dessa lagändringar som allteftersom kan komma att beslutas i konventionsstaterna. Genom att inkorporera de aktuella artiklarna med svensk rätt genom en förordning skulle regeringen kunna ändra i dem allteftersom konventionsstaterna anmäler ändringar i dessa hänseenden. Artiklarna är emellertid så formulerade att det inte är möjligt att dela upp dem på detta sätt. Regeringen kan inte föreskriva ändringar i lagar som beslutats av . I lagrådsremissen anfördes att vi inte heller kan ha en ordning som innebär att framtida underrättelser från de olika konventionsstaterna om att de ändrat sin lagstiftning i berörda hänseenden skall behöva underställas den svenska . Enligt lagrådsremissen torde ett lämpligt tillvägagångssätt därför vara att regeringen tillkännager sådana ändringar på lämpligt sätt, varigenom uppmärksamheten skulle fästas på dessa lagändringar, vilka förutsatts i artikel VI i Protokoll Nr 1. Lagrådet har i denna del anfört följande. Förslaget till lag med anledning av tillträde till innebär att konventionen i sin helhet inkorporeras genom lag. Denna teknik för införlivande med svensk rätt aktualiserar en särskild fråga, som sammanhänger med att konventionen innehåller hänvisningar till nationell lagstiftning (bl.a. artikel 3 andra stycket och artikel 54 A punkterna 6 och 7) och förteckningar över exekvaturmyndigheter (artiklarna 32, 37 och 40). I artikel VI i Protokoll nr 1 föreskrivs att konventionsstaterna till det schweiziska federala rådet skall översända sådana lagtexter som innebär ändringar antingen i den nationella lagstiftning som konventionen hänvisar till eller i förteckningarna över exekvaturmyndigheter. Frågan är hur sådana underrättelser, när de inkommit från andra länder, skall hanteras från svensk sida. I remissprotokollet har förutsatts att underrättelserna inte skall föranleda några andra åtgärder än att information lämnas om lagändringarna. I enlighet härmed har i 8 § i det remitterade förslaget tagits in en föreskrift om att regeringen skall tillkännage innehållet i underrättelserna. Bedömningen av denna del av lagförslaget blir beroende av vilken betydelse som ändringarna i nationell lagstiftning får för själva konventionen. Man skulle möjligen kunna uppfatta förhållandet så att en ändring av den nationella lagstiftningen i något av de aktuella hänseendena medför en samtidig och automatisk ändring av konventionens materiella innehåll. Eftersom konventionen på grund av den föreslagna inkorporeringslagen i sin helhet blir gällande som svensk lag, skulle konsekvensen av den nu beskrivna uppfattningen i första hand bli att ändringen borde föranleda lagstiftning också på svensk sida. Lagrådet anser emellertid att ett annat synsätt är motiverat. Vad först beträffar exekvaturmyndigheterna förutsätter konventionen, såsom framhållits i remissprotokollet, att varje konventionsstat ensidigt kan besluta om ändringar såvitt avser de egna myndigheterna. Innebörden av konventionens bestämmelser om exekvaturmyndigheter synes i själva verket kunna beskrivas så att i varje enskild stat den myndighet är behörig som den staten anvisar. De myndighetsförteckningar som tagits in i konventionen har därför närmast till funktion att ge information om de enskilda staternas ståndpunkter då konventionen upprättades. Denna tolkning innebär att senare ändringar från någon stats sida inte ändrar det egentliga avtalsinnehållet utan endast medför att den information som förteckningarna innehåller blir mindre aktuell. Vad sedan gäller konventionens hänvisningar till annan nationell lagstiftning är i första hand artikel 3 andra stycket av intresse. Den uppräkning av s.k. exorbitanta behörighetsregler som görs där har inte någon självständig betydelse utan har till uppgift att belysa innebörden av den övergripande bestämmelse som finns i artikel 3 första stycket. En ändring av den nationella lagstiftning som anges i förteckningen medför således inte att konventionens materiella innehåll ändras. Av nu angivna skäl finner lagrådet att ändringar i nationell lagstiftning av det slag som berörts inte medför något krav på lagstiftningsåtgärder på svensk sida men däremot kan väcka behov av information. Motsvarande gäller enligt lagrådets uppfattning i fråga om de övriga lagändringar som avses i artikel VI i Protokoll nr 1. Mot denna bakgrund anser lagrådet att föreskriften om informationsskyldighet i 8 § i den föreslagna inkorporeringslagen bör godtas. Jag instämmer i vad lagrådet har anfört och föreslår att hela konventionen inkorporeras med svensk rätt genom en och samma lag. En av remissinstanserna har föreslagit att den nya lagen skall heta lagen med anledning av tillträde till . Det är en bra rubrik. Promemorians lagförslag innehåller en bestämmelse om delgivning av stämning (2 §). I bestämmelsen återges vissa regler i artikel 15 om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av artikel 20 i . Av artikel 20 andra stycket framgår att ett mål inte får avgöras förrän svaranden delgivits stämningsansökan eller motsvarande handling och fått tillräcklig tid på sig att förbereda sitt svaromål. I tredje stycket föreskrivs att reglerna i andra stycket ersätts av bestämmelserna i artikel 15 , om stämningsansökan eller underrättelse därom skall översändas utomlands i enlighet med den konventionen. Artikel 15 i innehåller regler till skydd för svaranden som påminner om dem i artikel 20 andra stycket i . Inför tillträdet konstaterades att de regler i artikel 15 som berörts stämde överens med svenska processuella grundsatser och rättsregler (prop. 1969:32 s. 8). Tillträdet föranledde inte annan lagstiftning än ett cirkulär med föreskrifter om den praktiska hanteringen av framställningar av olika slag (SFS 1969:495). Motivet bakom bestämmelsen i promemorians lagförslag var bl.a. att artikel 15 i inte ansågs vara direkt tillämplig i på det sätt bestämmelser kommer att bli genom den nya lagen. Promemorians ståndpunkt har ifrågasatts under remissbehandlingen. Den i promemorian valda lösningen kan diskuteras. Innehållet i artikel 15 i överensstämmer, som konstaterats i tidigare sammanhang, med svensk rätt på området. Det system för delgivning som anvisas i har också tillämpats av svenska myndigheter . Det torde mot denna bakgrund inte krävas någon lagbestämmelse av det slag som föreslagits i promemorian för att bestämmelsen i artikel 20 tredje stycket i skall kunna tillämpas här. Jag anser därför att den i promemorian föreslagna lagregeln inte bör ingå i den den nya lagen. Konventionen reglerar vissa frågor utömmande medan den i andra frågor hänvisar till nationell rätt. Av EG- domstolens praxis följer den ganska självklara regeln att olika processuella bestämmelser i konventionen har företräde framför nationella sådana (Sanicentral mot ; se bilaga 2). Åtskilliga processuella frågor har dock lämnats utanför regleringen i konventionen. I artikel 33 första stycket har uttryckligen angivits att exekvaturförfarandet i viss utsträckning skall följa nationella föreskrifter. Jag har (avsnitt 3.2.2) föreslagit att skall ha hand om den inledande prövningen vid exekvaturförfarandet och att hovrätten därvid skall bestå av en domare. Här föreslår jag en ändrad formulering i förhållande till promemorians förslag. Ändringen är föranledd av ett påpekande från en av remissinstanserna, att den i promemorian valda formuleringen lämnar öppet om hovrätten har möjlighet att handlägga målet i kollegial sammansättning. Jag anser att någon sådan möjlighet inte skall stå till buds. Bestämmelsen i fråga bör ingå i inkorporeringslagen. Frågan är då om det i inkorporeringslagen behövs ytterligare regler om förfarandet vid den inledande prövningen enligt artikel 32. I promemorian föreslås att det i den nya lagen skall anges att regler om besvär i hovrätt skall tillämpas på förfarandet (4 §). En av remissinstanserna har påpekat att regler om besvär inte passar för den typ av enpartsförfarande som det här är fråga om. I annan lagstiftning om verkställighet av utländska avgöranden, där valts som exekvaturorgan, finns ingen hänvisning till förfaranderegler. I stället ingår i själva lagen ett fåtal bestämmelser om förfarandet i hovrätten, t.ex om vilka handlingar som skall ges in i målet. Erfarenheten visar att dessa regler fungerar väl. I finns bestämmelser som reglerar motsvarande frågor. Jag ser mot den nu angivna bakgrunden ingen anledning att i inkorporeringslagen ge några föreskrifter om förfarandet vid det inledande skedet av exekvaturprövningen utöver den domförhetsregel som berörts. När det gäller förfarandet i det andra skedet gör sig andra synpunkter gällande. Här rör det sig om ett tvåpartsförfarande, som till viss del regleras av konventionens bestämmelser (artikel 38 och artikel 40.2 med hänvisningar). I övriga delar skall interna rättsregler tillämpas. Det ligger då närmast till hands att falla tillbaka på bestämmelser om besvär i hovrätt, som ju är anpassade för en prövning i andra instans. Denna lösning har också föreslagits i promomorian (4 §). En hänvisning till bestämmelserna i fråga bör således tas in i inkorporeringslagen. Alla bestämmelser om besvärsförfarandet passar dock inte in på det exekvaturförfarande som det nu är fråga om. Ett exempel på det är bestämmelsen om inhibition av underrättens förordnande om omedelbar verkställighet i 52 kap. 7 § andra stycket RB. Det finns ju ingen möjlighet att meddela förordnanden av detta slag i exekvaturförfarandets första skede (jfr artikel 39). Inkorporeringslagens hänvisning till besvärsregler bör därför förses med den reservationen att dessa regler skall gälla i tillämpliga delar.