prop · GG03100 · 1992-12-31 00:00:00 — Den utgår från en helhetssyn på människanoch skall omfatta en bred verksamhet, från prevention till diagnostik,behandUng och rehabilitering. Primärvården skall finnas nära befolkningen ochvara tillgänglig för alla. Den enskilde skall snabbt kunna nå den och få hjälpdygnet mnt. Primärvården måste också kunna samverka såväl inom organisationensom utåt mot kommunemas ansvarsområden och läns- och regionsjukvården. Allt detta kräver en stor flexibilitet hosvårdorganisationen. Det är viktigt att vården utformas efter de lokala behovoch fömtsättningar sområder inom resp. sjukvårdsområde. Kvaliteten i verksamheten Prop.1992/93:100 måste också vara hög. Distriktsläkarens/husläkarens kunskap börpräg- Bil. 6 las av helhetssyn. För att läkaren skall kunna ha dennahelhetssyn krävs kontinuitet i relationerna mellan läkare och patient. har denlandstingskommunala primärvården kommit att byggas upp kring vårdcentraler. År1986 fanns det vårdcentraler i landets alla kommuner och antaleten-läkarstationer hade minskat till förmån för enheter med två eller fleraläkare. Antalet inrättade allmänläkarbefattningar nära fördubblades under1980-talet och har därefter ökat ytterligare för att nu uppgå till drygt 3 360befattningar. Under såväl 1970- som präglades dockutvecklingen av en ständig brist på läkare. Uppemot en tredjedel av tjänsteraavar vakanta eller uppehölls tillfälligt av vikarier ännu vid slutet av1980-talet. Undersökningar visade också att antalet avgångar från både vidareutbildningi allmänmedicin och yrkesverksamhet som distriktsläkare var relativt högt. Avantalet inrättade allmänläkarbefattningar uppehölls av läkaremed allmänmedicinsk kompetens. Även om situationen har förbättrats hadeännu ingen sjukvårdshuvudman en läkartäthet inom den offentliga öppnavården som innebar att antalet invånare per bemannad allmänläkartjänst var 2000 eller färre, om man beaktade att kravet på läkaren skall varaspecialistkompetens i allmänmedicin. Däremot uppnådde tre sjukvårdshuvudmän ensådan täckningsgrad när hänsyn togs till alla bemannadeallmänläkarbefattningar. Allt fler arbetsuppgifter delegerades under 1970-och 1980-talen till andra yrkesgmpper än läkare, bl.a. på gmnd av läkarbristen.Personal-grappen kring läkaren inom primärvården växte. Följden blev en personaltätprimärvårdsorganisation utom vad det gällde läkare. Antalet inrättadedisktriktsskötersketjänster ökade med från 3 720till 5 366. Dessutom fanns 1989 totalt cirka 6 800 undersköterskoroch 1 500 sjukvårdsbiträden i öppen primärvård. fanns endast ettfåtal undersköterskor i sådan verksamhet. Den s.k. ÄDEL-reformen har dockinneburit att arbetsgivaransvaret för cirka 890 distriktssköterskor och 2 000undersköterskor fr.o.m. överförts till kommuneraa. GenomÄdel-reformen har också den slutna vården inom primärvården överförts tillkommuneraa. betonades primärvårdens ansvar förett definierat geografiskt område och för ett arbete i vårdlag. Man sökte ocksåfå en överensstämmelse mellan primärvårdsområdenas resp. vårdcentralemasbetjäningsområden och kommunemas gränser. I de större kommunema delade man uppprimärvårdsområdena och anpassade dem till kommunemas indelning isocialdistrikt. Enligt en undersökning av hälsovårdsenheten vid vårdcentralenKronan hade av vårdcentralema en områdesindelning . Vid sammatidpunkt förekom vårdlagsindelning vid av vårdcentralema. Därvårdlagsindelning tillämpades hade man också i mycket hög utsträckning () engeografisk områdesindelning och av distriktsläkama arbetade inom sammageo- grafiska område somdistriktssköterskan. Ansvaret för att utveckla vården ligger, mednuvarande kompetensför- Bil. 6 delning i samhället, på sjukvårdshuvudmännen. Ienlighet med regeringens och intentioner har dessa också lagt ned ett betydande arbete på att utveckla primärvården.Detta har bl.a. lett till en ökad valfrihet och tillgänglighet. Det senare harskett genom att allt fler vårdcentraler har s.k. öppna mottagningar ochförbättrar sin telefonservice. Trots detta har utvecklingen inom primärvårdeninte stått i relation till intentioneraa och vad som anses vara önskvärt föratt åstadkomma en förändring i resursfördelningen mellan den öppna och slutnavården. avsåg (68 000) av de 257 800 inrättade befattningarna inomhälso- och sjukvården primärvård. Motsvarande siffror för var (75600) av de då 259 800 inrättade befattningaraa. Till och med ökade antalet inrättadebefattningar inom hälsooch sjukvården totalt sett. inträffadedock en förändring så till vida att antalet befattningar minskade såväl inomprimärvården som inom läns- och regionsjukvården. Minskningen var kraftigastinom primärvården, där antalet inrättade befattningar minskade med 1 950 mellanåren 1990 och 1991. Motsvarande minskning inom läns- och regionsjukvården var 1050 befattningar. Denna utveckling är anmärkningsvärd bl.a. mot bakgrand avatt allt fler uppgifter som tidigare utfördes inom länssjukvården numera i ökadomfattning kan tas om hand i primärvården. har dock länssjukvården i störreutsträckning än tidigare bedrivit verksamhet vid sidan av slutenvård och utökatsin verksamhet inom den öppna vården i form av s.k. konsulttjänster. Det finnsdock inga närmare uppgifter om i vilken utsträckning detta har skett. Förslaget om att inrätta ett svenskt husläkarsystemhar på sina håll väckt farhågor om att detta skulle kunna leda till attprimärvården spUttras och att det geografiska ansvaret upphör. Jag anser attdessa farhågor är obefogade. Bl.a. rekommenderade år 1989sina medlemmar att införa ett fritt vårdsökande inom samma vårdnivå för attöka den enskildes valfrihet - en rekommendation som alla sjukvårdshuvudmän harföljt. Erfarenhetema pekar på att de allra flesta ändå väljer att uppsöka envårdcentral nära där man bor. Många sjukvårdshuvudmän har också redan nubeslutat att införa ett husläkarsystem i syfte att öka kontinuiteten i vårdenoch förstärka den första linjens sjukvård. I några fall har man även inlett ensådan verksamhet. Erfarenhetema av dessa är positiva. Denslutna sjukvården, dvs. den vård som imiebär att patienten tas in på sjukhuseller sjukhem, uppvisade en betydande förändring . Det totalaantalet vårdplatser reducerades med över 15 000 platser. Denstörsta förändringen skedde inom den psykiatriska vården. Gamla Prop.1992/93:100 och stora institutioner lades ned i betydande utsträckning ochantalet Bil. 6 patienter reducerades med nästan hälften. Avsikten var att depsykiskt störda i större utsträckning skulle erbjudas service och vård i öppnavårdformer. Den s.k. sektoriseringen av psykiatrin skulle vara ett stöd i ensådan utveckling. Inom långtidssjukvården ökade antalet vårdplatsertotalt sett, men inte i relafion till andelen äldre i befolkningen. Förändringaraa var minst märkbara inom densomatiska korttidsvården, där antalet vårdplatser per 1 000 invånare minskadefrån 4,8 till 4,0. som antalet vårdplatser reducerades,minskade också medelvårdtideraa för all sjukvård. Inom den interamedicinskakorttidsvården liksom vid kirargisk vård beräknas minskningen ha uppgått tillnärmare . Denna utveckling var möjlig bl.a. genom utvecklingen inomlångtidssjukvården/geriatriken och genom en utvecklad samverkan med den öppnavården och kommunernas sociala hemtjänst. Trots minskningen av antalet vårdplatser inom densomatiska korttidsvården kunde, till följd av de minskade medelvårdtideraa,antalet intagningar per 1 000 invånare öka från 155 till 164 under 1980-talet.Inom långtidssjukvården ökade antalet intagningar i än större omfattning -från67 till 106 per 1 000 invånare. Hur resursema inom den slutna vården kan utnyttjasberor till stor del på vilka metoder för behandling och operativa ingrepp somtillämpas och hur effektiva de är. Ny kunskap tillkommer ständigt. Utvecklingenav t.ex. dagkimrgi och s.k "titthålskimrgi" har bidragU fill attminska behovet av vårdplatser. Ingrepp som tidigare krävde att patienten togsin på sjukhus kan nu i flera fall ske i öppen vård. Dessa förändringarunderstryker enligt min mening hur nödvändigt det är att i den pågåendeomstmktureringen omfördela resurser från den slutna till den öppna vården. Detär bl.a. betydelsefullt att patientema kan få adekvat medicinskt stöd ochrehabilitering inom den senare vårdformen. Såväl minskningen av medelvårdtideraa somökningarna av antalet intagningar uppvisade ganska storaskillnader mellan sjukvårdshuvudmämien. Detta berodde sarmolikt till viss delpå skilda sjukvårdsstmkturer och på olikheter vad gällde tillgången tilleftervård. Men det berodde säkert i hög grad också på i vilken mån man på olikasjukhus kunde tillägna sig ny medicinsk teknologi och nya behandlingsmetoder.Den verksamhet, som av medicinsk metodik,SBU, ansvarar för är viktig i detta sammanhang. Verksamheten har bedrivitsframgångsrikt . Uppföljningen av de projekt, som hargenomförts, har också i flera fall visat på konkreta kostnadsbesparingar. Förhållandevis många patienter, som har bedömtsvara fardigbehandlade har tidigare, i brist på andra mer passande vårdformereller otillräckligt stöd och hjälp i hemmet, varit hänvisade till att stannakvar inom den somatiska akutvården eller inom den geriatriska vården.Landstingsförbundet har genomfört kartläggningar av dessa patienter - kartläggningarsom tilldragit sig speciellt stort intresse i samband med Prop. 1992/93:100det betalningsansvar som kommunema har Bil. 6 förmedicinskt fardigbehandlade patienter inom dessa vårdformer till följd avÄdel-reformen. Inom den somatiska akutvården har treundersökningar gjorts (tabell 1) och inom den somatiskalångtidssjukvården genomfördes en patientinventering införÄdelreformens ikraftträdande. Dessa har följts upp den sista marsresp. Tabell1: Fänligbehandlade patienter i somatisk akutvård 1989- 1992 , Fardigbehandlade patienter inom somatisk akutvård ochgeriatrisk värd. Inom såväl den somatiska akutvården som dengeriatriska vården hade antalet fardigbehandlade patienter halverats den 31mars 1992 jämfört med förbundets undersökning . Det hade också skett enförändring så till vida att de som hade bedömts vara fardigbehandlade kundeskrivas ut . hade varit fardigbehandlade högsten vecka, medan motsvarande andel var . Inom den geriatriskavården hade i det närmaste en fjärdedel av de fardigbehandladepatientema varit klara för utskrivning högst . Förändringaraa mellanmars och september var små. För att den enskilde skall kunna få sina vårdbehovtillgodosedda är det av stor vikt att en hög kompetens bibehålls inom denslutna vården. Men det krävs också fungerande vårdkedjor och en integrering ochsamverkan mellan insatserna inom såväl den öppna och slutna vården somsocialtjänsten. Ett stort problem inom den slutna vården under1980-talet och var de långa köerna till vissa operationer.Många märmiskor drabbades av orimligt långa väntetider till t.ex.höftledsoperationer samt operationer mot grå starr och motkranskärlsförträngning. För att komma till rätta med detta problem träffadeföreträdare för staten och en överenskommelse omstatligt bidrag för införande av en vårdgaranti (prop.1990/91:150 bil. 1:3, bet. 1990/91 :SoU25, rskr. 1990/91:384). Enligtöverenskommelsen skall den patient som omfattas av vårdgarantin bli behandladinom från det att patienten har satts upp på vårdplaneringslista.Om patienten inte kan behandlas på den egna kliniken, skallpatienten erbjudas vård vid en annan klinik inom sjukvårdsområdet, hos enannan sjukvårdshuvudman eller hos en privat vård- Genom etttillfälligt statligt bidrag på 500 milj.kr. till sjukvårds- Prop.1992/93:100 huvudmännen underlättades genomförandet.Vårdgaran- BU. 6 tin kommer att gälla även enligt den s.k.Dagmar-överenskommelsen . Vårdgarantin i kombination med ändrade former förhur klinikeraa får ersättning för sitt arbete har radikalt förbättratsituationen. finns det knappast några köer till angelägnaoperationer utöver den väntetid som behövs för att effektivt kunna planeravården. Även den förbättrade situationen vad gäller fardigbehandlade patienterinom den somatiska akutsjukvården och den geriatriska vården torde haftbetydelse för denna utveckling. Vårdgarantin har också bidragit till att utjämna väntetideraai landet till de operationer och behandlingar som omfattas av den. Befintligkapacitet inom hälso- och sjukvården har utnyttjas på ett bättre sätt och inomvissa begränsade områden finns en viss överkapacitet. Ännu finns detinget som tyder på att andra behandlingsinsatser fått stå tillbaka till följdav de insatser som gjorts inom de områden som vårdgarantin omfattar. Depsykiskt störda utgör en utsatt grapp människor, som har svårt att själva hävdasina intressen. Det är angeläget att deras livssituation kan förbättras och attde ges möjligheter till gemenskap och delaktighet i samhällslivet. Den s.k.sektoriserade psykiatrin var uttryck för en strävan att organisera denpsykiatriska vården så att dessa mål skulle uppnås. Dessa intentioner har dockinte helt kunnat genomföras. har haft i uppdrag attöverväga och föreslå åtgärder om ansvarsfördelning och organisation av stödoch vård till psykiskt störda personer. Utredningens slutbetänkandeöverlämnades till regeringen . I detta föreslås bl.a. attkommuneraa skall ges ett betalningsansvar för psykiskt långtidssjukas boende.Den ekonomiska regleringen föreslås ske genom skatteväxling mellan landstingenoch kommuneraa. Enligt förslaget bör kommunema också få huvudansvaret för attinitiera, planera och samordna de sociala insatser som långvarigt psykisktstörda behöver. I betänkandet lämnas även förslag till åtgärder somsyftar till att ge långvarigt och allvarligt psykiskt störda med omfattandefunktionshinder ett starkare stöd i lagstiftningen. Fler psykiskt stördapersoner skulle enligt förslaget komma att omfattas av den särskilda lagstiftningenom stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) än enligt det förslagsom tidigare presenterats av handikapputredning. Psykiatriutredningenhar också föreslagit åtgärder för att effektivisera rehabiliteringen avpsykiskt störda och minska deras behov av stöd genom olika former avkontantbidrag. Utredningens slutbetänkande remissbehandlas förnärvarande. Sedan remissinstanserna lämnat sina synpunkter avser jag attföreslå regeringen att lägga fram en proposition till om denpsykiatriska vården. Fr.o.m. gäller nya bestämmelserom psykiatrisk Prop. 1992/93:100 tvångsvård. Två nya vårdlagar, lagen(1991:1128) om psykiatrisk Bil. 6 tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) omrättspsykiatrisk vård (LRV), ersatte lagen om sluten psykiatrisk vård (LSPV). I förarbetena till den nya lagstiftningen angavs bl.a. attreformens konsekvenser måste följas uppmärksamt. Vidare framhölls att detborde vara lämpligt att redan i anslutning till genomförandet ta upp frågan omformeraa för att utvärdera den nya lagstiftningens effekter. Regeringen uppdrog åtSocialstyrelsen att utvärdera tillämpningen av den nya lagstiftningen ompsykiatrisk tvångsvård m.m. (rskr. 1990/91:329). I uppdraget ingår att särskiltanalysera bl.a. användningen av tvångsåtgärder i samband med psykiatrisktvångsvård, skyddet för samhället och tidsbegränsningen av vården. Uppdraget har delredovisats tillSocialdepartementet och skall slutredovisas . Tandhälsani blir allt bättre för olika åldersgrapper. Inte minst gäller dettabamen och ungdomaraa. Den svenska bam- och ungdomstandvården når i stort settalla bam, även dem som lever under besvärliga sociala betingelser. Den harblivit en förebild för andra länder genom sina goda resultat och höga effektivitet. Vissa grapper har dock fortfarande en sämretandhälsa än befolkningen i övrigt. Detta gäller bl.a. de psykiskt störda,vilket psykiatriutredningen uppmärksammat i sitt slutbetänkande. Utredningenföreslår bl.a. att skall utarbeta allmänna råd om tandvård förpersoner med allvarlig psykisk stöming. Vissa av dessa personer, som har ettomfattande tandvårdsbehov, bör kunna få avgiftsfri tandvård inomtandvårdsförsäkringen, menar utredningen. För vuxna infördes tandvårdsförsäkringen i mittenpå . Den gjorde även en omfattande rekonstraktiv tandvård ekonomisktmöjlig för de flesta märmiskor. Den odontologiska forskningen, inte minstinriktad mot profylax, är interaationellt välrenommerad. Dess resultat harbidragit till att utveckla den kliniska verksamheten. Den generellt sett kraftigt förbättrade tandhälsanför vuxna innebär att ersättningssystemet inom vuxentandvården behöver fömyas.Jag har redan under littera C närmare beskrivit den översyn som för närvarandesker och som syftar till att tandvårdstaxan skall reformeras fr.o.m. den 1januari 1994. har beslutat om åtgärder i syfteatt öka konkurrensen mellan olika verksamhetsformer. Bl.a. har tandvårdslagenändrats så att det numera tydligt framgår att folktandvården inte enbart genomegen personal måste svara för bam- och ungdomstandvården ochspecialisttandvården. Även andra vårdgivare kan anlitas. Uppgifter sominnefattar myndighetsutövning får dock inte överlämnas. Det grandläggande ansvaret för bam- ochungdomstandvården ligger också kvar hos . Det innebär bl.a. attlandstinget skall fastställa kvantitativa och kvalitativa mål för verksamhetensamt följa upp dennai förhållande till de mål och krav som anges i tandvårdslagen. Jaganser ätt det, bl.a. mot denna bakgrand, är väsentligt att indikatorerutvecklas för att kvaliteten i bara- och ungdomstandvården skall kunna följasupp. I första hand är detta en fråga för professionen och dem som är verksammapå den lokala nivån. Två specialiteter berörs, nämligen pedodontin(bamtandvården) och ortodontin (tandregleringen), samt allmäntandvården somsvarar för den absoluta merparten av bara- och ungdomstandvården. Denodontologiska institufionen i har fått i uppdrag att koordinera ettutvecklingsarbete med kvalitetsindikatorer. Detta arbete skall redovisas senastden . Amalgametsroll som tandfyUningsmaterial har diskuterats och utretts ingående under senareår. fitms det också flera alteraativ till amalgamet, vilka har använtsunder och visat lovande hållbarhet. har i enrapport (Ds 1992:95) Möjligheter att avveckla amalgam som tandfyllningsmaterialredovisat en avvecklingsplan. Avsikten är att rapporten skall remissbehandlas. 1992/93:100 BU. ISverige finns omkring 3 000 olika läkemedel (farmacevtiska specialiteter),vilka är registrerade vid och säljs via apotek. Jämfört medandra industriländer är detta en låg siffra. I StorbrUaimien finns t.ex. 18 000och i cirka 70 000 olika farmacevtiska specialiteter. Kostnaderna för läkemedel har ökat kraftigt sedanmitten av - i medeltal , tabell 2.Kostnadsökningen är en följd av såväl pris- och volymökningar som övergång tilldyrare preparat. Övergången till nya och dyrare preparat sker i snabb takt. Tabell 2: Försäljning av läkemedel i - 1990.(Inkl. handköp av recept-fria läkemedel) kostnad (kr) (mkr) AUP* (mkr) AUP* * AUP = Apotekens utförsäljningspris Källa:Apoteksbolaget, statistikenheten 6 1992/93. Sjukförsäkringens kostnader för läkemedel uppgickår till cirka Prop. 1992/93:100 . Kostnadsökningen harvarit mest markant inom Bil. 6 den öppna vården. av allareceptförskrivna läkemedel används i öppen vård. Kostnaderna förläkemedelsförmånerna har ökat med mellan ochutgör numera av de samlade öppenvårdskostnaderaa. Landets primärvårdsläkaresvarar för närmare hälften av den totala läkemedelsförskrivningen. Prognoser för de framtida läkemedelskostnaderna ärsvåra att göra, då många olika faktorer påverkar förskrivningen av läkemedel.Förändringar i befolkningsstmktur, priskonkurrens och sjukvårdsorganisationm.m. måste vägas in utöver den tänkbara tekniska utvecklingen av läkemedel inomolika diagnosgrapper. Men vissa försök till prognoser har gjorts. Dessa tyderpå att läkemedelskostnaderna kan komma att stiga i än snabbare takt än vad somhittills varit fallet. I ett europeiskt perspektiv intar i frågaom läkemedelspriser och läkemedelskostnader en medelposition bland deindustrialiserade länderna. På kort sikt förväntas kostnadsutvecklingen avtagenom ändrade avgifter och en ökande användning av billigare generiskapreparat. Ytterligare insatser kommer dock att krävas för attåstadkomma en rationell användning av läkemedel. Läkemedelskom-mittéraa ilandstingen och de förskrivande läkarna har ett stort ansvar genom att irekommendationer och vid val av läkemedel medverka till att kostnaderna förläkemedel inte blir onödigt höga. Även läkemedelsindustrin har ett stortansvar genom att prissättningen på icke rabatterade läkemedel blir fri /93. införs särskildaregler för prisnedsättning av de läkemedel, som har generiska motsvarigheter,i enlighet med beslut (prop. 1991/92:151, bet. 1991/92:SfU13, rskr.1991/92:341). Detta är ett led i strävandena att minska kostnaderna påläkemedelsområdet. För varje läkemedel till vilket det finns en likvärdig menbilligare motsvarighet i form av ett eller flera generiska läkemedelfastställer ett särskilt pris, som skall ligga till gmndför prissättning med utgångspunkt i det billigaste preparatet. Väljer förskrivarenatt - i samråd med patienten - förskriva originalpreparatet eller ett annatdyrare synonympreparat får patienten själv betala mellanskillnaden. Detta tordedock i praktiken inte bli så vanligt, eftersom de flesta tillverkare avoriginalpreparat, som omfattas av prisnedsättningsreglerna i systemet, har valtatt sänka sina priser till den nivå som synonymprodukten har. Det är viktigt att öka kunskapen omläkemedelsanvändningen och dess effekter för folkhälsan. En arbetsgrapp harlagt fram ett förslag (Ds 1992:104) till ett nätverk för läkemedelsepidemiologi- NEPl. En sammanhållen organisation för läkmedelsepidemiologi och förbättringav läkemedelsbehandling kan enligt arbetsgrappen ge vinster för såvälpatientema som sjukvården. En väl fungerande läkemedelskontroll är ett viktigtled i arbetet med att förbättra läkemedelsanvändningen. (1992:859)kommer att träda i kraft med . 1992/93:100ramen för det europeiska integrationsarbetet är det angeläget att verka Bil.6 för en stark position för den svenska läkemedelskontrollen mot bakgmnd avverksamhetens betydelse för såväl hälso- och sjukvården som samhällsekonomin. Uppföljningoch utvärdering av hälso- och sjukvårdens resultat och kvalitet Detär mycket svårt att bedöma produktivitetsutvecklingen inom hälsoochsjukvården. Jämförbara data över volym- och kostnadsutveckling saknas.Produktivitetsdelegationen (I 1989:02) uppmärksammade dessa frågor i sittslutbetänkande (SOU 191:82) Drivkrafter för produktivitet och välstånd. Enligtdelegationen farms det mycket som tydde på att produktivitetsutvecklingen hadeförsämrats inom sjukvården som helhet . De studier produktivitetsdelegationen grandade sinanalys på är emellertid styckekostnadsstudier snarare än produktivitetsundersökningar,som justerats för kvalitetsförändringar. Delegationen menade dock att dettycktes som om kvaliteten inom sjukvården hade förbättrats på flera områden.Samtidigt konstaterade den att en sådan kvalitetsförbättring måste varabetydande för att ett kvalitetsjusterat produktivitetsmått skulle kunnauppvisa oförändrad eller stigande produktivitet under den aktuella perioden.Det redovisade materialet visade också på en stor spridning mellan olikasjukhus vad gäller produktivitetsutvecklingen. Delegationens slutsats blev attdet bör finnas en betydande potential för ökning av produktiviteten inom dennaliksom inom många andra sektorer. De nämnda studiema gjordes . Sedandess har sjukvårdshuvudmännens ekonomiska situation försämrats. Det alltsnävare utrymmet för offentlig finansiering har bidragit till att ettomfattande effektiviseringsarbete har påbörjats. Denna utveckling understrykerbehovet av att utveckla relevanta kvalitets- och effektmått, som kan geunderlag för jämförelser. Utan sådana mått finns det risk för att det sker enalltför stark fokusering på ekonomi och kvantitet. Detta kan få till följd attvissa angelägna vårdbehov kanske inte kommer att tillgodoses medan andraåtgärder, kanske mindre angelägna ur såväl ett folk-hälsoperspektiv sompatientemas vårdperspektiv, ges alltför stort utrymme.