prop · GG03141 · 1992-12-31 00:00:00 — Upprepade telefonpåringningareller brevförsändelser liksom falska meddelanden kan, om de utgör en kännbarfridskränkning, bedömas som ofredande. Förtal(5 kap. 1 § ). En form av ttakasserier som kan tänkas förekomma påt.ex. en arbetsplats är att någon medarbetare utpekas som brottslig eller pånågot annat sätt klandervärd. Om sädana uppgifter sprids i syfte att utsättaden utpekade för andras missakming kan ansvar utkrävas för förtal. Förolämpning(5 kap. 3 § ). Den som smädar någon annan genom kränkande tillmäleeller beskyllning eller genom något annat skymfligt beteende mot honom kandömas för förolämpning. SexueUtofredande (6 kap. 7 § andra stycket brottsbaUcen). För sexuellt ofredande skallden dömas som bl.a. genom ord eller handling på ett uppenbartsecUighetssårande sätt uppttäder anstötiigt mot någon annan. Iolika sammanhang har belysts att sexuellt ofredande på arbetsplatser ärförekommande i inte obetydUg omfattning. Överträdelseav besöksförbud (24 § lagen /1988:688/ om besöksförbud). En person kan meddelas besöksförbud vilket innebär att personen förbjuds 22 att besöka eller på annatsätt ta kontakt med en annan person eller att följa Prop. 1992/93:141efter den andre. Besöksförbud får meddelas om det på grund av särskildaomständigheter finns risk för att den som meddelas förbudet kommer att begåbrott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudetskall skydda. Syftetbakom regleringen med ett särskilt besöksförbud är främst att skapa ett exttaskydd för förföljda och ttakasserade kvinnor. 1sitt av i den delen godtagna betänkande Vissa straffrättsliga frågorm.m. 1990/9 l:JuU3, rskr. 1990/91:15) har justitieutskottet bl.a.behandlat vissa frågor om psykiskt våld. Ibetänkandet (s. 10 f.) redogör utskottet för vad föredragande statsrådet uttalat i förarbetena ull (prop. 1962:10 s. 90 B) i frågan om straffbarhet av olika former av psykisk påverkan. Av den redogörelsen framgår att det är avsett att vissa svårare fonmer av psykisk påverkan skall falla under misshandelsbegrepp. Mot bakgrund av lagtekniska svårigheter har i förarbetena inte dragits upp någon bestämd gräns för när svårare psykisk påverkan skall anses föreligga. Det närmare ställnings tagandet rill gränsdragningsproblemet har i stället överlämnats rill rätts tillämpningen. Av förarbetena till framgår också att, om gärningen i ett sådant gränsfall inte kan bedömas som misshandel, det ofta kanföreUgga någon form av frihets- eller fridsbrott. Utskottetkonstaterar i betänkandet att det saknas refererad rättspraxis från Högstadomstolen och hovrätterna i frågan om psykiskt våld. Motbakgmnd av att psykiskt våld och då särskilt mobbning är vanligt förekommandeoch kan skada mer än fysiskt våld anser utskottet att en översynav den sttaffrättsliga regleringen av psykiskt våld är erforderlig. I sambandmed en sådan översyn bör det enligt utskottets mening göras en uppskattning avantalet sttaffbara övergrepp av psykiskt våld. Utskottet anser också att det isammanhanget bör övervägas i vilken utsttäckning det är möjligt att genom entydligare sttaffrättslig reglering öka skyddet för människor som utsätts försådant våld. Frågorom psykiska ttakasserier har behandlats av i olika sammanhang (set.ex. 1990/91:AU8, AU17 och AU22). Det har då rört sig om främst mobbningoch sexuella ttakasserier på arbetsplatser. Medanledning av uttalande har inom utarbetats enkort promemoria. Med den som underlag inbjöd som nämntstill en hearing . Promemorian innehöll ett antal frågor som låg tillunderlag för diskussionen vid hearingen. Diskussionen fokuserades kring delskunskapen om faktisk förekomst av psykiskt våld och vilken forskning sombedrivs samt dels rättsväsendets hantering av de fall av psykiskt våld somkommer till myndigheternas kännedom. Minaövergripande överväganden i anslutning till de problemställningar som ämnet aktualiserar kommer jag att redovisa i avsnitt 3.3. 2.5 Sexuelltofredande Prop. Den1 genomfördes flera förändringar i regler omsexualbrott i 6 kap. Ändringama föranleddes av förslag i departementspromemorianSexuella övergrepp mot bam m.m. (Ds 1989:6), vilken i sin tur till del varinitierad av en framställning från . Den i detta sammanhang viktigasteförändringen var att två nya grova grader infördes, grovt sexuellt tvång ochgrovt sexuellt utnyttjande. Sttaffskalan för de nya brotten bestämdes tiUfängelse, lägst och högst . Ändringama låg i linje med deförslag som framfördes i promemorian. För närmare detaljer hänvisas tUl den ochtiU prop. 1991/92:35 samt justitieutskottets betänkande 1991/92:JuU7. 1promemorian diskuteras huruvida maximisttaffet för sexuellt ofredande, som förnärvarande är fängelse i högst , bör höjas. Suaff-bestäinmelsen återfinnsi 6 kap. 7 § . I paragrafens första stycke föreskrivs sttaff för densom sexuellt berör bam utan att det är fråga om sexuelltumgänge eller som förmår bamet att företa eller medverka i en hancUing avsexuell innebörd. I andra stycket sttaffbeläggs blottande och andra uppenbartsedlighetssårande hancUingar. Enligtpromemorian talar en jämförelse mellan sttaffvärdet hos vissa av de hancUingarsom avses med bestämmelsema om sexuellt ofredande och andra sexualbrott för attsttaffet för sexuellt ofredande bör höjas och att Sttaffmaximum bör sättas tilli vart fall hälften av vad som gäller för sexuellt utnyttjande av underårig.Med hänvisning till den inom pågåendesttaffskaleöversynen lades det inte fram något förslag om höjning avmaximisttaffet för sexuellt ofredande. Justitieutskottetförutsätter i sitt betänkande med anledning av propositionen med förslag tilländringar i 6 kap. att frågan om Sttaffskalan för sexuelltofredande skall tas upp igen. Mina närmare överväganden och mitt förslagåterkommer jag till i det följande (avsnitt 3.1.4). 2.6 "Vapenamnesti" Slutbetänkandetavgivet av vapenuttedning (SOU 1989:44) Översyn avvapenlagstiftningen innehåller bl.a. ett förslag om vapenamnesti, med viUcetmenas att allmänheten till polisen skall sttaffritt kunna lämnain vapen och ammunition som man innehar utan att vara berättigad till det.Uttedningen hänvisar till erfarenheter från som tUlåtit sådan inlämningunder en begränsad period såväl som med gott resultat. Vidarebetonar utredningen att det inte är ovanligt att polismyncUgheterna fårförfrågningar från privatpersoner som vill bli av med vapen som de inte hargällande tillstånd för. Uttedningenanser att övervägande skäl talar för att man bör pröva att tiUåia sttaffri inlämningunder . Inlämningen måste ske frivilligt och inlämnaren skall kunnavara anonym. Inlämnade vapen som är anmälda som stulna skall lämnas tillbakatill ägaren. Vapen av musealt eller militärt intressebör enligt utredningen kunna bevaras. I övrigt bör de inlämnade Jagåterkommer strax (avsnitt 3.2) med en närmare Prop. 1992/93:141redovisning av mina överväganden samt den närmare utformningen avsttaffriheten. Utredningens lagförslag bör fogas till protokollet i dettaärende som bilaga 7. 3.1 Ändringar av straff skalor Enligtde bestämmelser om sttaffmätning som ttädde i kraft ärhuvudprincipen att suaff skall mätas ut efter brottets eller den samlade brottslighetenssttaffvärde. Vid bedömningen av sttaffvärdet skall domstolen särskilt beaktaden skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit men också vadgärningsmannen insett eller bort inse om detta liksom de avsUcter eller motivsom han haft för sitt hancUande. Föratt underlätta rättstillämpningen ges i särskilda paragrafer exempel på olikaomständigheter som skall beaktas som försvårande och förmildrande vidsttaffmämingen. Gmndtankenbakom dessa bestämmelser är att markera att principerna om ekvivalens ochproportionahtet skall vara vägledande för domstolamas Sttaffmätning så att likasvåra brott skall besttaffas lika sttängt och svårare brott skall sttaffassttängare än lindrigare brott. Attdessa principer bör vara vägledande för sttaffmätningen föreligger det storenighet om. Erfarenheten visar dock att uppfattningama om vad som är lUca svårabrott och vad som är svårare och lindrigare brott i hög grad kan skifta mellanolika tider, olika kulturer och olika personer. Avsikten med de nya straffmätningsreglemaär emellertid inte att de enskilda domamas värdering av olika brottssttaffvärde skall vara avgörande för Sttaffmätningen. Målsättningen är givetvisatt sttaffnivån för olika brott skaU vara oberoende av vilken domare som dömeri det enskilda fallet. Detta har i lagtexten markerats genom an det anges attsttaffmätningen skall ske med beaktande av inttesset av en enhetiigrättstillämpning. Detär naturligt att uppgiften att ansvara för att rättstillämpningen sker medbeaktande av både proportionalitets- och ekvivalensprincipema ochlikhetsprincipen i första hand måste ankomma på domstolama. Någon möjlighet förlagstiftaren att kunna förutse alla variationer som verkligheten kan bjuda påfinns inte. Utan att rabba de gmndläggande principema går det inte heller attfånga verkligheten i ett system som tillåter rättstillämpningen att bli enenkel subsumtion under givna regler. Vi måste acceptera att lagstiftning är ettrelativt tmbbigt insttximent i detta sammanhang. Vadlagstiftaren kan göra är au ange de ramar inom vilka rättstillämpningen kanröra sig och de grundläggande principer som då skall tillämpas. Ett styrmedelär härvidlag de sttaffskalor som anknyter till olika brott. GenomSttaffskaloma markerar lagstiftaren sin värdering av olika brottstypersSttaffvärde och vägleder därigenom domstolamas straffmätning i enskilda Ett annat styrmedelär sttaffmätningsregler av det slag som har Prop. 1992/93:141 införts iSverige. Deolika brottsbeskrivningar som vi har i vår sttafflagstiftning omfattar oftabåde gämingar med ett mycket högt sttaffvärde och sådana som har ett lågtsttaffvärde. Överväganden beträffande vilken straffskala som skall gälla förgämingar som faller under en viss brottsbeskrivning måste därför alltid ske medhänsyn till både de grövsta och de lindrigaste fallen. Detta kan tillgodoses påolUca sätt. Fängelsesttaffkommitténhar i sitt huvudbetänkande diskuterat tte olika principer för sttaffskalomaskonsttuktion (SOU 1986:14 s. 153 ff.). Sttaffskaloma kan vara heltäckande ochsåledes omfatta alla tänkbara fall av brottet. De kan ta sikte på normalfallenav brottet och kompletteras med förhåUandevis generösa möjligheter att avvikafrån den i sttaffbestämmelsen angivna skalan. Slutiigen kan de vara inriktadepå huvuddelen av de fall som ryms inom bestätnmelsen som det kanfinnas möjlighet att i undantagsfall avvUca från skalan. Den senaste typen avskalor är den som utnyttjas i svensk rätt.Fängelsesttaffkommitténs förslag innebär att detta även skall gälla iframtiden. Denna ståndpunkt har tillstyrkts av samtiiga remissinstanser somberön frågan. Ocksåjag delar kommitténs uppfattning. För denna ståndpunkt talar främst audomstolama är vana vid denna typ av skalor och att en principiell omläggningalltid medför risker för att tillämpningen åtminstone inledningsvis bhr osäkeroch ojämn. Attjag förordar att sttaffskaloma även bör konstmeras med inriktningpå huvuddelen av fallen innebär inte att jag anser att det saknas anledning attkritiskt granska om det omfång som straffskaloma nu har är lämpUgt. Som jagtidigare har nämnt (avsnitt 2.1.4) finns det emellertid inte i detta sammanhanganledning att genomföra en total översyn av sttaffskaloma på sätt somFängelsesttaffkommittén föreslår. De förslag angående straffskaloma som jag nulägger fram är därför i princip begränsade till vissa särskilda brott däråtgärder framstår som särskilt angelägna. Ett skäl till detta är det omfattandeuppdrag som lämnats till . 1 direktiven (Dir.1992:47) framhålls att det står kommittén fritt att föreslå förändringar ävennär det gäller straffskalorna. Mot den bakgrunden kommer jag inte heller attnärmare gå in på resonemang rörande sttaffskalomas aUmänna utformning. Meddessa utgångspunkter har jag inskränkt min översyn till straff skalorna för vissa enskilda brott och då främst våldsbrott och andra integritetskränkande gämingar. Översynen har såväl en systematisk in riktning, på det sättet att sttaffskalan för ett enskilt brott kan behöva anpassas efter den stmktur som i övrigt gäller i sttafflagstiftningen, som en materiell sida. Med det senare avses att straffvärdet för ett brott, som det kommer till uttryck i sttaffskalan kan behöva justeras. Jag vUl dock un dersttyka att syftet med att utdöma sttaff ytterst är att markera samhällets ogillande av vissa normöverttädelser som, när det gäller brott mot enskUda, offret härigenom får en upprättelse. Det förtjänar dock att i sammanhanget betona att de justeringar som görs nu i allmänhet inte är 26 avsedda att påverka densttaffmätning som tillämpas . De höjningar av Prop. 1992/93:141straffmaxima som föreslås skall således inte tas till intäkt för en allmänuppjustering av sttaffen för de aktuella brotten. Frågan om större förändringarav sttaffmätningsreglema kan det finnas anledning att återkomma till efter detatt den av mig initierade undersökningen av straffmät-ningspraxis vid vissavåldsbrott har slutförts. Överlappningarförekommer regelmässigt vid gradindelade brott. Som exempel kan nämnas attstraffskalan för stöld sträcker sig från allmänna fängelseminimum tillfängelse medan minimum för grov stöld är fängelse ochmaximum fängelse . Sttaffskalan för stöld överlappar alltsåsttaffskalan för grov stöld med . I vissa fall äröverlappningen än mer markerad än i det exempel som jag nu nämnt. I prakriikenär det emellertid endast i sällsynta fall som domstolama utnyttjar den del avsttaffskalan för den lägre graden som överlappar Sttaffskalan för den högre. Fängelsestraffkommitténhar efter en analys av olika omständigheter som kan åberopas för att haöverlappande sttaffskalor föreslagit att överlappningen bibehålls men minskaskraftigt. En stor majoritet av de remissinstanser som har ytttat sig i denfrågan, bl.a. , , tingsrätt.Juridiska fakulteten i , och Sverigesadvokatsamfund, ställer sig positiva till en minskning av överlappningen. Detskäl som åberopat för att bibehålla överlappningen ärfrämst att bedömningen av ett brotts konkreta straffvärde delvis sker efterandra grunder än de som används för att bestämma till vilken grad brottet äratt hänföra. pekar som exempel på ett par av deförsvårande omständigheter som finns intagna i 29 kap. 2 §. De exempelkommittén anger gäller fall där den dömde avsett att brottet skulle fåallvarligare verkningar än det faktiskt fått samt då han förmått någon annanatt medverka till brottet genom missbmk av dennes ungdom. Sådana omständigheterskaU, i den mån det subjektiva överskottet inte leder till ansvar för ettförsöksbrott enligt en högre grad, inte beaktas vid gradindelningen. Dettamedför att sttaffvärdet för en stöld i vissa fall kan bli så högt att det blhhögre än minimisttaffet för grov stöld. Föregen del vill jag också särskilt peka på att den i förhållande till kommitténsförslag annorlunda lösning av återfallsproblematiken som genomfördes i januari1989 (se 29 kap. 4 § ) medför att det vid brott av normalgradenäven vid återfall kan finnas behov att döma ut ett högre Sttaff änminimisttaffet för den grövre graden. Jagdelar således kommitténs uppfattning au det finns sakligt bärande skäl för att bibehålla en viss överlappning av sttaffskaloma vid delade brott. Även om de nuvarande överlappningama, som kommittén med instämmande av remissinstansema har framhållit, framstår som omotiverat stora anser jag att det inte i detta sammanhang finns anledning au genom föra någon generell reform som tar sikte på överlappningsproblematiken. de fall jag har funnitanledning att lämna förslag som gäller gradindelningen av olika brott har jagemellertid föreslagit en minskning av överlappningen i förhällande till vad somär vanligt . 1 flera av de nedanbehandlade sttaffstadgandena föreslår jag utöver ändringama av sttaffskaloma,språkUga eller redaktionella justeringar. 3.1.1 Misshandel, 3 kap. 5 § Mitt förslag:Fängelse införs som maximisttaff för ringa misshandel. Fängelsestrafflcommitténsförslag: Minimisttaffet för normalgraden av misshandel skall sättas till 100dagsböter. Våldskommissionensförslag: föreslår att det i lagtext skall klart framgå attfängelse är normalpåföljd för misshandelsbrott av normalgraden. Kommissionenföreslår härvidlag en ändring av lydelsen i 30 kap. 4 § . Remissinstanserna:Ett antal remissinstanser, däribland Riksåklagaren, . Hovrätten förNedre , . och , avvisar tanken på att böter införs i straffskalan för normalgradenav misshandel. Bettäffande förslag är remissopinionendelad. SamtUga tillfrågade aUmänna domstolar. Brottsförebyggande rådet.Justitieombudsmannen samt avstyrker dock förslaget. Skälenför mitt förslag: Misshandel innebär att uppsåtiigen tillfoga annan personkroppsskada, sjukdom eller smärta eller au försätta personen i vanmakt ellerannat sådant tillstånd. Med kroppsskada avses t.ex. sår, svullnader, benbrottoch funktion smbbn ingår som försämrad rörelseförmåga, syn eller hörsel. Smärtaär fysiskt lidande som inte är alldeles obetydligt i intensitet ochvaraktighet. Till sjulcdom hänförs även psykisk sjukdom och psykiskinvaliditet. Vanmakt innebär praktiskt taget fullständig brist på kroppsligkontroU, t.ex. medvetslöshet eller sömn. Vid gränsdragningen mellannormalgraden av misshandel och ringa misshandel skaU samtUga omständigheter,inte bara skadans svårhet, beaktas. Minimistraffetför normalgraden av misshandel har allt sedan införande år 1965varit allmänna fängelseminimum medan endast böter har ingått i sttaffskalan förringa brott. Redan i förslag till brottsbalk underströksallvaret hos misshandelsbrottet (SOU 1953:14 s. 137). 1 proposirionen medförslag ull brottsbalk uttalade depanementschefen att misshandelsbrott som inteär av bagateUartad natur normalt bör föranleda fängelse (prop. 1962:10 B s.91). Våldskommissionengör gällande att påföljdspraxis har kommit att bli oklar beträffande valet avpåföljd vid normalgraden av misshandel. Kommissionen hänvisar därvid rill attHögsta domstolen i 1990 s. 84 11 gjort uttalanden som enligt kommissionenkan ge domstolarna upp- fattningenatt icke frihetsberövande påföljd är normalpåföljd vid ett sådant Prop.1992/93:141 brott. Jag delar flera remissinstansers, däribland ,uppfattning att det av praxis inte kan utiäsas att grundtanken att misshandelav normalgraden är ett brott av sådan art att det bör leda rill fängelse harövergivits. Att fängelse normalt skall följa på misshandel som inte är ringatalar även senare praxis i (se bl.a. NJA 1990 s. 521 och 1991s. Även om det finns all anledning att betona det allvar med vilket manbör se på våldsbrott saknas det enligt min mening därför skäl att nu ändra ibrottsbalken för att förtydliga att den tillämpade grundsatsen gäller. Enliknande lydelse av 30 kap. 4 § som den kommissionen föreslårgodtogs inte av Lagrådet i samband med återinförandet av 30 kap. Den nugällande lydelsen innebär inte heller i sak något annat än den lydelse somkommissionen föreslår. Även detta talar för att inte genomföra kommissionensförslag i denna del. Att som föreslår införa böter isttaffskalan för misshandel av normalgraden skulle kunna tolkas som en signalatt misshandelsbrotten bör ha ett lägre sttaffvärde än som är fallet. Jaghar i det föregående (avsnitt 2.1.2) nämnt kommitténs förslag att införa euhögt antal dagsböter som minimisttaff för ett antal brott som harfängelse som minimum. I detta sammanhang kan det inte bli fråga om att föravidare kommitténs förslag rörande minimisttaffet för misshandel avnormalgraden. I samband med att infördes diskuterades omdet skulle finnas en ringa grad av misshandel. föreslog ensådan med straffskalan böter eller fängelse medan propositionenupptog ett förslag med en ringa variant med endast böter i Sttaffskalan. Någonnärmare morivering till varför fängelse inte togs med i propositionens förslaglämnades inte utan departementschefen följde ett förslag från Lagrådet i dendelen (a. prop. B s. 416 och C s. 175). Även om ringa misshandel omfattar delindiigaste fallen av misshandel där det i stort sett uteslutande ärtillräckligt med böter som påföljd kan det länkas situationer där en annanpåföljd framstår som påkallad. Jag tänker då på upprepade brott som gränsar motnormalgraden av misshandel eller massiva äterfall i ringa brou. Här bör ocksåbeaktas att psykisk påverkan kan falla under misshandelsbegreppet och au ettupprepat psykiskt våld kan leda till sä svåra följder att en sttäng reaktionförefaller naturlig. En berättigat sttäng syn på våldsbrottslighet rimmarockså, vilket även framhåller, mindre väl med detförhållandet att den ringa graden av misshandel har ett lägre sttaffmaximum änsnatteri. Fängelse bör därför införas somsttaffmaximum vid misshandel som är att bettakta som ringa. Avslutningsvis villjag påpeka att fängelse är avsett att tillämpas endast undantagsvis. Det böräven nämnas att det bakom förslaget inte ligger någon ändrad syn pågränsdragningen mellan det ringa brottet och misshandel av normalgraden. 3.1.2 hot, 4 kap.5 § Mittförslag: Brottet olaga hot delas in i två grader genom att en särskild skalaför bron som är grovt införs. För normalgradenföreslås straffskalan bli böter eller fängelse i högst och för den grovagraden fängelse i lägst och högst . Detta innebär attstraffmaximum för brottet höjs från två tUl fängelse. Fängelsestraffkommitténsförslag: Som miu vad gäller gradindelningen. Kommittén föreslår ett väsentiigtlägre sttaffmaximum för brott av normalgraden. Remissinstanserna:De remissinstanser som uttalar sig i frågan godtar förslaget om att införa ensärskild skala för grova former och sttaffskalans utformning för detta. Hovrätten för Nedre , och kritiserar dock det föreslagnamaximisttaffet, xre månaders fängelse, för normalgraden av olaga hot. a. sikte på att den föreslagna Sttaffskalan inte skulle göra detmöjligt att tiUämpa reglerna om anhållande och häkming. Skälenför mitt förslag: Genom sttaffbudet om olaga hot stadgas sttaff för vissa fallav hot. hot består i au lyfta vapen mot annan eller på annat sätt hotamed brottslig gäming på sätt som är ägnat att hos den hotade framkallaallvarlig fruktan för egen eller annans säkerhet till person eller egendom. Medstadgandet avses främst att bereda sttaffrättsligt skydd för vissa angrepp påenskild persons känsla av trygghet till person och egendom. Brottet är ettfridsbrott. Det är tilhäckligt att hotet är ägnat att hos den hotade framkaUaallvarliga farhågor att hotet skall verkställas. Stort avseende fästs vid hursituationen har tett sig från den hotades synpunkt. Om gärningsmannen verkligenhade för avsikt au fullfölja hotet inverkar inte på bedömningen av gämingenssttaffbarhet. Olagahot innebär således ett angrepp på den personUga integriteten. Sådana angreppbör staten allmänt sett reagera sttängare mot än . Svära fall avolaga hot kan i bland utvecklas till psykisk terror och medföra svårt lidande.För sådan brottslighet bör det kunna dömas till ett mycket sttängt sttaff. Detnuvarande maximisttaffet, fängelse, anser jag i likhet med kommitténvara för lågt. Jag delar därför kommitténs uppfattning att det finns eu behovav au höja maximisttaffet för grova former av olaga hot och att det samtidigtbör skapas en särskild sttaffskala med enban fängelse för detta. Bettäffandesttaffskalans utfornming föreslår jag att sttaffminimum för grovt brott skallvara fängelse och att maximisttaffet för normalgraden skall varafängelse i högst . Olagahot föranleder i stor utsttäckning endast böter. Som exempel pådetta kan jag nämna au dömdes till böter i 527 fall av Någon anledning att se sttängare på sådana fall av mer linchiga olaga Prop. hot torde normalt intefinnas. De brott som bör bedömas som grova är i princip de allvarligasteav de fall som föranleder fängelsestraff. För att ett olaga hotskall vara att bedöma som grovt bör således krävas att brotteti betydande grad skiljer sig från "normala" fall av olaga hot.Faktorer som kan vara av betydelseär, fömtom hotets innebörd och hur akut det framstår, om hotet riktatsmot någon med en särskilt skyddslös ställning