prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Den föreslagna regleringen har vidare på sina håll blivit ganska komplicerad. Som exempel kan pekas på 18 §. I anslutning till den paragrafen har emellertid till stöd för tolkningen gjorts ingående motivuttalanden. Även de motiveringar som i övrigt har lämnats till föreslagna bestämmelser är i allmänhet utförliga och vägledande. Med hänsyn härtill och då någon mera ingripande formell omarbetning inte kan komma i fråga i detta skede av lagstiftningsarbetet får det framlagda lagförslaget enligt lagrådets mening godtas i nu berörda hänseenden. När det sedan gäller lagförslagets materiella innehåll ger detta i huvudsak inte anledning till erinringar från lagrådets sida. I två hänseenden som bör nämnas särskilt ställer sig lagrådet emellertid kritiskt till förslaget. Här avses dels den som en jämkningsregel utformade sanktionen vid bristande kreditprövning, dels förbudet mot uppsägning av en kredit när säkerheten försämras. Lagrådet återkommer härtill i det följande. Där framförs även de övriga anmärkningar och påpekanden som lagrådet vid sin granskning har funnit anledning till. Enligt första stycket i paragrafen gäller den nya lagen krediter som är avsedda huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. I specialmotiveringen sägs att lagen - bortsett från undantagen i tredje stycket - är avsedd att ha i sak oförändrat tillämpningsområde jämfört med den gamla lagen. Både den gamla och den nya lagen är sålunda begränsade till krediter som huvudsakligen är avsedda för en konsuments enskilda bruk. Enligt förarbetena till den gamla lagen (prop. 1976/77:123 s. 152 ff) markeras härigenom att reglerna tar sikte endast på krediter till fysiska personer. Lån till andra rättssubjekt, exempelvis dödsbon och stiftelser, omfattas alltså inte av lagstiftningen (se härom även förarbetena till lagen /1978:697/ om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl., prop. 1977/78:142 s. 158 och 166). Mot denna tolkning har lagrådet inget att invända. Fråga uppkommer emellertid om uttrycket "för enskilt bruk" kan anses innefatta den ytterligare begränsningen att krediten skall avse något som kan brukas av konsumenten. Tvekan kan uppstå exempelvis om en enskild person avser att använda ett lån för inköp av aktier eller andra värdepapper. Vad särskilt gäller aktier kan det vidare diskuteras om ett köp, som görs i syfte att den nye ägaren skall bli företagsledare i bolaget, är enskilt eller hänförligt till förvärvarens näringsverksamhet. Med hänsyn inte minst till att krediter för förvärv av detta och liknande slag kan avse mycket stora belopp är det enligt lagrådets mening önskvärt att tillämpningsområdet för den nya lagen preciseras ytterligare. Paragrafen överensstämmer, frånsett viss ändring av definitionen på "kreditkostnad", med motsvarande bestämmelse i den gamla lagen. En svaghet som alltjämt består ligger i att samtliga termer i bestämmelsen utom "kontantpris" omfattar även löpande krediter. Så skall t.ex. vid marknadsföring näringsidkaren lämna information om den effektiva räntan för krediten. Frågan är då hur denna skall beräknas för en löpande kredit. Något utnyttjat belopp finns inte och en beräkning baserad på kreditgränsbeloppet blir oftast missvisande. Av intresse för den blivande konsumenten är rimligen den effektiva räntan för det på årsbasis genomsnittligt utnyttjade beloppet. Liknande svårigheter uppkommer vid angivande av "kreditkostnad" och "kreditfordran" liksom vid fullgörandet av aviseringsskyldigheten enligt 15 § andra stycket. Den nu berörda problematiken synes böra övervägas ytterligare. De allmänt hållna bestämmelserna i denna paragraf har enligt vad som sägs i motiven tillkommit för att betona kreditgivarnas ansvar mot konsumenterna. Den är dessutom avsedd att utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler om näringsidkarens skyldigheter i olika hänseenden och skall inträda som en utfyllande norm när det gäller kraven på näringsidkarens handlande m.m. i situationer som inte närmare har reglerats i lagen eller avtalet. Lagrådet har inte något att erinra mot att en grundläggande allmän bestämmelse med angivna inriktning tas in i lagen. Till sådan god kreditgivningssed som näringsidkaren skall iaktta enligt paragrafen måste anses höra att lämna konsumenten vederbörlig information om krediten. I den föreslagna paragrafen föreskrivs emellertid särskilt att näringsidkaren - utöver att han skall iaktta god kreditgivningssed - skall lämna konsumenten information i den utsträckning som behövs och är möjlig. Under rubriken följer därefter i 6, 7 och 9 §§ särskilda bestämmelser om information i vissa fall. Även i 15 § andra stycket återfinns en föreskrift om information. Lagförslaget inger i nu berörda hänseende viss osäkerhet i fråga om räckvidden av förevarande 5 §. Den allmänna inriktning som paragrafen avser att ange synes med fördel kunna begränsas enligt följande: "Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg." Syftet med den kreditprövning som föreskrivs i denna paragraf är enligt motiveringen framför allt att motverka att privatpersoner raserar sin ekonomi genom att sätta sig i skuld i en omfattning som inte står i proportion till deras långsiktiga betalningsförmåga. Regleringen är sålunda avsedd som ett skydd för kredittagaren/konsumenten mot överskuldsättning. Någon bestämmelse med denna inriktning finns inte i nuvarande lagstiftning. Den föreskrift om kreditprövning som enligt 2 kap. 13 § första stycket bankrörelselagen (1987:617) gäller för banker syftar inte i första hand till att skydda låntagare mot överskuldsättning utan tar sikte på att kreditförluster skall undvikas med hänsyn till bankens och insättarnas intressen. Även de kreditgivare som inte faller in under bankrörelselagen torde av affärsmässiga skäl normalt göra en sådan kreditprövning innan lån beviljas. Enligt vad som anges i remissprotokollet är erfarenheterna sådana att ett lagstadgat generellt krav på kreditprövning nu bör införas som ett konsumentskydd. Utformningen av regleringen härom i första-tredje styckena i denna paragraf föranleder inte någon erinran från lagrådets sida. När det så gäller jämkningsbestämmelsen i fjärde stycket vill lagrådet anföra följande. Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) framgår att jämkningsmöjligheten är avsedd som en sanktion mot kreditgivaren för att reglerna om kreditprövning skall bli effektiva. Som berörs i remissprotokollet skulle en straffrättslig eller marknadsrättslig påföljd i och för sig kunna tänkas. Den nu föreslagna påföljden, som är av civilrättslig natur, har emellertid ansetts vara att föredra. Lagrådet vill framhålla att en sådan reglering har en vidare innebörd än en sanktion i vanlig mening. från konsumentens synpunkt innebär jämkningsregeln sålunda en möjlighet för honom att få sin skuld nedsatt eller helt avskriven. I remissprotokollet har uppmärksammats att detta kan få negativa effekter i olika hänseenden, t.ex. i form av illojala utnyttjanden. Denna sida av den föreslagna regleringen har emellertid inte blivit närmare belyst. En jämkningsregel av föreslaget innehåll kan också befaras vålla avsevärda problem i den praktiska tillämpningen. Såvitt gäller det rättsliga förfarandet avses härvid inte bara handräckning eller summarisk process hos kronofogdemyndigheterna utan också rättegång vid domstol. Vid prövning av jämkningsfrågan är det kredittagarens ekonomiska och andra förhållanden för kreditavtalets ingående som skall vara avgörande för bedömningen. Svårigheterna att kanske efteråt förebringa bevisning och annan utredning i dessa hänseenden är påtagliga. Särskilt vanskligt kan det vara att utreda vad som vid muntliga samtal eller i övrigt har förekommit mellan parterna i samband med kreditens beviljande. Det nu sagda har avseende i första hand på frågan, om jämkning över huvud taget är motiverad, men också när det gäller att komma fram till det skäliga jämkningsresultat som stadgandet syftar till. Lagrådet vill mot bakgrund av de olägenheter som här har berörts sätta i fråga, om jämkningsregeln verkligen är påkallad som sanktion för att kreditprövning skall göras. Enligt vad som framgår av remissprotokollet finns det inte någon motsvarande regel i EG-direktivet och inte heller i lagstiftningen i andra länder. I det föregående har konstaterats att kreditprövning - på andra bevekelsegrunder än konsumentskyddsintresset - utgör ett naturligt led i en kreditgivares verksamhet. När nu ett lagstadgande om skyldighet att göra kreditprövning införs i konsumentkreditlagen, blir det klart att den kreditprövning som skall göras omfattar även konsumentskyddssynpunkten. Att den nya handlingsregeln om kreditprövning efterlevs torde det ankomma på tillsynsmyndigheterna att bevaka. Med hänsyn till det sagda anser lagrådet att övervägande skäl talar mot att en sanktionsbestämmelse av föreslaget innehåll upptas i lagen. I första stycket anges att avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas av konsumenten. Därefter sägs i andra stycket att ett villkor som inte har avtalats skriftligen är ogiltigt om det är till nackdel för konsumenten. Sammantagna får nu nämnda bestämmelser anses innebära att såväl skriftliga som muntliga avtal i princip är giltiga och bindande mellan parterna. Bestämmelsen i första stycket om skriftlig form kan därför till en del ses som en ordningsföreskrift som kan få betydelse vid bedömningen av om näringsidkaren iakttar god kreditgivningssed. Enligt andra stycket är, som påpekats, ett muntligt avtalsvillkor ogiltigt om det är till nackdel för konsumenten. I specialmotiveringen lämnas vissa exempel på hur denna bestämmelse skall tillämpas. Enligt lagrådets mening kvarstår trots detta viss osäkerhet om regelns innebörd. Detta gäller framför allt det fallet att avtalet om kredit i sin helhet är muntligt. Det kan då vara svårt att avgöra hur avtalet skall tillämpas om vissa villkor är bättre för konsumenten än vad som är normalt på kreditmarknaden medan andra villkor är oförmånligare. En tillämpning av avtalet med uteslutning enbart av de oförmånligare villkoren kan leda till ett resultat som knappast framstår som rimligt. Mot det anförda kan invändas att en ordning, som innebär att muntliga avtal eller avtalsdelar är giltiga bara när de är till konsumentens fördel, är ägnad att inskärpa för kreditgivaren att samtliga villkor för en kredit skall ges skriftlig form. Det finns också anledning anta att förekomsten av muntliga avtalsvillkor är kopplade till krediter avseende smärre belopp. Den föreslagna ogiltighetsregeln torde därför komma att få förhållandevis begränsad ekonomisk betydelse. Lagrådet kan mot denna bakgrund godta vad som i remissen föreslagits beträffande muntliga kreditvillkor. För att bestämmelsens innebörd skall framgå tydligare bör dock andra stycket omformuleras på förslagsvis följande sätt: "Ett kreditavtal som inte har ingåtts skriftligen är ändå giltigt utom i fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av om ett villkor är till nackdel för konsumenten skall en jämförelse göras med vad som gäller om villkoret inte tillämpas". I denna paragraf föreskrivs som huvudregel att säljaren vid kreditköp skall ta ut en kontantinsats av köparen i enlighet med god sed på marknaden. Föreskriften är hämtad från 8 § i gällande konsumentkreditlag. I motiveringen till den bestämmelsen gjordes vissa uttalanden i anslutning till uttrycket god sed på marknaden (se prop. 1976/77:123 s. 104 f och 166 f). I det nu föreliggande lagförslaget har som en nyhet i 5 § upptagits en generell bestämmelse om att näringsidkaren i sitt förhållande till konsumenten skall "iaktta god kreditgivningssed". Detta aktualiserar frågan om orden "i enlighet med god sed på marknaden" behövs i lagtexten till förevarande 16 §. Om så anses vara fallet, torde för förståelsens skull de båda citerade uttryckssättens förhållande till varandra böra klargöras. 23 och 24 §§ Till skillnad mot vad som gäller skall de föreslagna reglerna om begränsning av kreditgivarens rätt till förtidsbetalning tillämpas inte bara på kreditköp utan också på fristående krediter. Som lagrådet har berört vid 1 § är det i fråga om fristående krediter inte helt klart hur långt den nya lagens tillämpningsområde sträcker sig. Tydligt är dock att lagen omfattar exempelvis lån som en bank eller ett finansbolag lämnar till en enskild person för att denne skall kunna finansiera ett förvärv av en fastighet eller en bostadsrätt. Som säkerhet för lån av dessa slag kan panträtt upplåtas i fastighet, bostadsrätt eller andra kapitaltillgångar, t.ex. aktier. Enligt lagrådet kan det diskuteras om den föreslagna bestämmelsen om förbud för kreditgivaren att förbehålla sig rätt till förtida betalning om säkerheten för lånet försämras (23 § första stycket) är ändamålsenlig för denna typ av krediter. Som utgångspunkt för diskussionen kan tas det fallet att säkerheten för ett lån utgörs av börsnoterade aktier vilkas värde vid lånetillfället klart överstiger kreditbeloppet. faller emellertid aktiekursen så mycket att värdet på säkerheten och kreditbeloppet ungefärligen sammanfaller. Eftersom försämringen av säkerheten inte orsakats av låntagaren är långivaren enligt förslaget förhindrad att kräva betalning . Sådan rätt föreligger inte heller om kursfallet fortsätter med konsekvens att säkerhetens värde kommer att påtagligt understiga kreditbeloppet. Som framhållits i remissprotokollet kan vissa argument anföras för att fristående krediter och kreditköp bör behandlas på samma sätt även vad gäller kreditgivarens rätt att få betalning . Sociala skäl kan också tala mot att ålägga en låntagare att betala tidigare än vad som angetts i amorteringsplanen. Det går dock inte att bortse från att den föreslagna ordningen synes ha flera nackdelar. Ett upphävande av rätten att avtala om förtida betalning vid försämrad säkerhet kommer allmänt sett att minska betydelsen av realsäkerhet när kreditgivaren skall bedöma om en fristående kredit kan beviljas. Detta torde försvåra såväl kreditprövningen (se 10 §) som konsumentens möjlighet att få kredit. För det fall att kredit lämnas är ett uppsägningsförbud av detta slag vidare ägnat att medföra oförmånligare lånevillkor än vad som annars skulle ha gällt. Räntesatsen kan bli högre och kreditperioden kortare. Systemet lämnar nämligen inte utrymme för att ge en låntagare, som accepterar att lånet kan komma att sägas upp om säkerheten försämras, bättre lånevillkor än en låntagare som motsätter sig en sådan uppsägningsrätt. I 24 § föreskrivs vissa undantag från bestämmelserna i 23 § första stycket. Av 24 § första meningen framgår att en långivare får - utan att förbehåll därom gjorts - åberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning . Enligt paragrafens andra mening hindrar uppsägningsbestämmelserna i 23 § vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör strängare förbehåll om betalning , om de har en skyldighet därtill enligt någon annan författning. I specialmotiveringen hänvisas här till 2 kap. 19 § bankrörelselagen (1987:617). Av sistnämnda lagrum framgår att en bank beträffande merparten av sina lån måste - oavsett avtalad förfallodag - förbehålla sig rätt att säga upp lånet till återbetalning . I bankrörelselagen finns inte någon uttrycklig bestämmelse enligt vilken en bank skall eller kan förbehålla sig rätten att säga upp ett lån om säkerheten för lånet försämras. Avsaknaden av en sådan regel behöver emellertid inte med nödvändighet innebära att banker generellt kan underlåta att förbehålla sig en sådan uppsägningsrätt. Det kan nämligen hävdas att en bank som inte förbehåller sig rätten att säga upp lån inte uppfyller kravet på en sund utveckling av bankverksamheten (jfr 7 kap. 1 och 8 §§ bankrörelselagen). Med detta synsätt blir således - såvitt gäller banker - omfattningen av de föreslagna bestämmelserna i 24 § till en del beroende av vilken räckvidd som skall tillerkännas bankrörelselagens sundhetskrav. Vid tillämpningen av 24 § andra meningen synes också hänsyn böra tas till andra författningar på bankområdet, t.ex. föreskrifter som utfärdats av finansinspektionen. I vad mån sådana föreskrifter uppställer krav på bevakning av bankernas krediter och säkerheter är inte känt för lagrådet. De tillämpningsproblem som i enlighet med det sagda kan uppkomma beträffande bankkrediter synes även kunna gälla krediter som lämnas av finansbolag och kreditaktiebolag enligt lagen (1988:606) om finansbolag resp. lagen (1963:76) om kreditaktiebolag. I detta sammanhang kan det även finnas anledning framhålla att 40 § reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningarna innehåller bestämmelser som rör försämrad säkerhet för lån. Av paragrafens andra stycke framgår att en stadshypoteksförening kan kräva att låntagaren ställer nöjaktig tilläggssäkerhet om pantens värde nedgått i sådan utsträckning att den inte kan anses utgöra betryggande säkerhet. Gör låntagaren inte detta kan föreningen säga upp lånet till betalning. Den uppsägningsrätt som en stadshypoteksförening har enligt 40 § reglementet är inte utan vidare förenlig med de föreslagna bestämmelserna i 23 och 24 §§. Den springande punkten synes vara om bestämmelsen i 40 § reglementet medför en skyldighet för en förening att i låneavtal göra förbehåll om förtida betalning för det fall att säkerheten försämras. Anses så vara fallet gäller inte uppsägningsförbudet i 23 § första stycket. Huruvida 40 § reglementet kan ges en sådan långtgående innebörd synes dock ovisst. Motsvarande svårigheter torde kunna uppkomma vid tillämpning av 21 § fondkommissionslagen (1979:748). För krediter som ett fondkommissionsbolag lämnar skall enligt paragrafens första stycke betryggande säkerhet finnas i fondpapper som har inregistrerats vid fondbörs eller vissa andra värdepapper. Enligt tredje stycket får likväl, om säkerhet som har ställts vid kreditens beviljande nedgår i värde , även annan egendom eller borgen godtas som tilläggssäkerhet. Av det anförda följer sammanfattningsvis att den föreslagna inskränkningen i kreditgivarens rätt att kräva betalning inger vissa betänkligheter. Förbudet torde sålunda inte sällan kunna ge konsumenten oförmånligare lånevillkor än vad som annars skulle ha varit fallet. Till detta kan läggas att det enligt lagrådets mening på flera punkter föreligger osäkerhet om hur förbudsregeln skall tillämpas i fråga om krediter från banker och andra finansiella institut. Med tanke på den mycket stora kreditvolym som hanteras av sådana institut måste det osäkra rättsläget betecknas som olyckligt. Lagrådets slutsats är att det kan finnas skäl att överväga om inte den föreslagna begränsningen av kreditgivares rätt att få betalning vid försämrad säkerhet kan undvaras i fråga om fristående krediter. Om de föreslagna reglerna likväl anses böra behållas synes enligt lagrådets mening uppsägningsförbudets räckvidd böra preciseras ytterligare. Beträffande uttrycket "i överensstämmelse med god sed på marknaden" i första stycket 1 får lagrådet hänvisa till vad som har sagts vid 16 §. I gällande konsumentkreditlag (13 § andra stycket) anges att kreditgivarens rätt till full ersättning för uppläggningskostnad förutsätter bl.a. att den avtalade kostnaden inte är oskälig. I den allmänna motiveringen till förevarande paragraf (avsnitt 2.9) sägs att det i den nya bestämmelsen inte behöver föreskrivas att kostnaden ej får vara oskälig, då detta följer redan av allmänna avtalsrättsliga regler. Vad som härvid åsyftas torde vara bestämmelserna i 36 § avtalslagen. Dessa får också enligt lagrådets mening anses utgöra en tillräcklig reglering av frågan. I sammanhanget kan beträffande vissa kreditgivare även hänvisas till föreskrifterna till motverkande av oskäliga villkor i lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Den nya lagen avses träda i kraft . En allmän princip i övergångsbestämmelserna är att äldre bestämmelser skall gälla i fråga om kreditavtal som ingåtts före ikraftträdandet. Lagrådet delar denna uppfattning och kan också godta det i punkt 3 angivna undantaget från principen. Enligt lagrådets mening möter således inte något hinder mot att generellt tillämpa 18 § i den nya lagen i de fall då kreditgivaren förvärvat sin fordran mot konsumenten genom överlåtelse eller pantsättning som skett efter ikraftträdandet. Lagrådet ställer sig emellertid något tveksamt till förslaget i punkt 4 att de nya reglerna i 22 och 25 §§ om rätt för konsumenten att betala sin skuld skall tillämpas även på gamla kreditavtal. Förslaget synes möjligen kunna accepteras i fråga om lån med bunden ränta eftersom kreditgivaren i dessa fall har rätt till ersättning för eventuell ränteförlust. Sådan ersättning utgår dock inte om lånet löper med rörlig ränta. Såvitt lagrådet förstår bygger den föreslagna punkten 4 på antagandet att en kreditgivare inte kan göra någon beaktansvärd ränteförlust om ett lån med rörlig ränta betalas . Frågan är emellertid om detta gäller utan undantag. Ett lån med rörlig ränta - exempelvis en räntesats som med ett bestämt antal procentenheter överstiger statslåneräntan - kan mycket väl vara långfristigt. En kreditgivare kan ha finansierat en kredit av detta slag med egen upplåning på liknande villkor. En absolut rätt för låntagaren att lösa krediten torde kunna försätta kreditgivaren i en besvärlig position och för denne framstå som en retroaktiv försämring av avtalsvillkoren. Enligt lagrådets mening ger grundsatsen, att ny civillagstiftning inte skall rubba innehållet i avtal som träffats innan lagen trätt i kraft, uttryck för en viktig rättssäkerhetsprincip. Avsteg från denna bör komma i fråga endast om starka skäl talar därför. Den allmänna hänvisningen i remissen till konsumentskyddsintresset kan knappast utgöra ett skäl av sådan natur. Med tanke på frågans principiella vikt anser lagrådet att ett slopande av punkten 4 i övergångsbestämmelserna bör övervägas. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. JÄMFÖRELSETABELL med en sammanställning av bestämmelserna i den föreslagna nya konsumentkreditlagen samt närmast motsvarande bestämmelser i konsumentkreditlagen (1977:981) och berörda EG-direktiv. I spalt 3 avses, om inte annat sägs, direktivet . I de fall direktivet avses anges (1990) efter hänvisningen. Nya lagenGamla lagen EG-direktivet 1 § 1 § Art. 1 (1) Art. 1 (2) (c) Art. 1 (2) (1,3,6,7) (1990) Art. 2 (1,2,4) Art. 6 Art. 1 (3) (1990) 2 § 2 § Art. 1 (2) (a,b) Art. 1 (1) (1990) 3 § 3 § - 4 § 4 § - 5 § - - 6 § 5 § Art. 3; jfr Art. 2 (1) (f) 7 § 6 § Art. 4 (2,3) Art. 1 (2) (4) (1990) Art. 6 8 § 7 § - 9 § - Art. 4 Art. 1 (4) (1990) 10 § - - 11 § - Art. 4 (2) (b) 12 § - Art. 4 (2) (b) Art. 1 (4) (1990) 13 § - Art. 6 (2) 14 § 8 § och 30 § - 15 § 9 § - 16 § 10 § Art. 9 - 11 17 § 11 § Art. 10 18 § 23 a § - 19 § 14 § - 20 § 12 § 1 st. Art. 8 21 § 12 § 2 st. - 22 § 16 § - 23 § 12 § 3 st. - 24 § 13 § och 23 a § Art. 8 25 § 15 § och 16 § Art. 7 26 § 15 § 3 st. Art. 7 27 § 17 § Art. 7 28 § 18 § Art. 7 29 § 19 § - 30 § 20 § - 31 § 21 § - 32 § 22 § - 33 § 23 § - 34 § 24 § - 35 § 25 § Art. 12 (1) (b) (c) 36 § 26 § Art. 12 (1) (b) 37 § 29 § -