prop · GF0375 · 1992-01-01 00:00:00 — Redan nu förekommer stora skillnader mellan högskoleenheterna då det gäller både uppläggningen av och innehållet i grundskollärarutbildningen. När linjesystemet i högskolan avskaffas kommer högskoleenheterna själva att få besluta om studieorganisationen. Därigenom kan man förutsätta att de nämnda skillnaderna kommer att bli ännu större. Jag ser ingen nackdel i detta. Jag är i stället övertygad om att den ökade lokala friheten ger förutsättningar för många förbättringar. Det viktiga är att universiteten och högskolorna förmår erbjuda utbildningar som är likvärdiga då det gäller resultat och kvalitet i både ämnesutbildning och praktisk-pedagogisk utbildning. Fr.o.m. /94 kan man således räkna med omfattande förändringar och lokala variationer i grundskollärarutbildningen. Då kan också den exa-mensordning som jag redogjort för introduceras. Jag finner det emellertid angeläget att vissa förändringar genomförs redan från /93. Jag föreslår därför att en med den nuvarande grundskollärarutbildningen för årskurserna 4-9 parallell lärarutbildning - som bygger på tidigare inhämtade och fördjupade ämneskunskaper - inrättas . När det gäller grundskollärarutbildningens innehåll vill jag också understryka behovet av utbildning om läs- och skrivsvårigheter. Läs- och skrivsvårigheter kan vara ett svårt handikapp. Såväl i skolan () som har påtalat behovet av särskilda åtgärder för elever som har svårt att lära sig läsa och skriva. Jag vill understryka att det är skolans uppgift att lära alla elever läsa och skriva. Skillnader mellan olika barns utveckling måste till övervägande delen kunna lösas av läraren inom klassens ram. För detta behöver läraren goda kunskaper i specialpedagogik. Sådana kunskaper skall ges till alla lärare i den grundläggande lärarutbildningen. Den lärarkompetens som ges inom ramen för grundutbildningen skall ge insikt om att det finns en naturlig variation i elevers olikheter utan att eleverna för den skull behöver benämnas elever med svårigheter. Vidare bör lärarutbildningen ge förståelse för avvikelser hos elever, lära ut alternativa arbetssätt och metoder i anslutning till ämnesdidaktiken samt lära ut hur man kan individualisera undervisningen. Det är givet att ett område som läs- och skrivsvårigheter och olika metoder för att komma över dessa svårigheter skall ingå i grundutbildningen av lärare. Enligt en undersökning som låtit göra är emellertid undervisningen om läs- och skrivsvårigheter obetydlig inom många lärarutbildningar. Jag utgår ifrån att högskolorna vidtar åtgärder för att förbättra undervisningen på detta område. Läs- och skrivsvårigheter bör även uppmärksammas i fortbildningssammanhang. 5.2.1 Grundskollärarutbildning med inriktning mot årskurserna 1-7 Skäl för min bedömning: Då det gäller grundskollärarutbildningen med inriktning mot årskurserna 1-7 finns det inte anledning att föreslå några förändringar för /93. Från och med bör emellertid samma ordning gälla för denna utbildning som för andra högskoleutbildningar - centrala linjer ersätts med en betydande lokal frihet inom ramen för en central examensordning. Jag vill härutöver framhålla följande. Lärarna i årskurserna 1-7 utbildas för att kunna undervisa i alla enligt läroplanen obligatoriska ämnen i årskurserna 1-3 och i flertalet ämnen upp till årskurs 7. I utbildningen ingår därför kurser i alla dessa ämnen för alla studerande. Flera av kurserna är därför mycket korta. Så ingår t.ex. kurser om 5 poäng i praktiskt-estetiska ämnen och 5 poäng matematik för blivande lärare med fördjupning i svenska och SO-ämnen. För min del anser jag att det vore önskvärt med en viss ämneskoncentration inom denna utbildning för att därigenom medge ökad fördjupning inom de viktigaste ämnesområdena. Engelska är ett valfritt ämne om 15 poäng. Detta innebär mindre än en termins studier. Jag är tveksam till om detta kan ge tillräcklig språkfärdighet för den som skall bedriva nybörjarundervisning i ett främmande språk. Enligt rapporter från högskolorna är det mindre än hälften av de studerande som väljer engelska. LäroplanskommittÂen skall dessutom enligt direktiven utreda möjligheterna att starta undervisningen i engelska tidigare än . Det finns således risk för att lärarbehovet i engelska för lägre årskurser i alltför hög grad måste komma att tillgodoses genom lärare med utbildning för högre årskurser. Det finns därför också skäl att överväga att göra engelskan obligatorisk för alla som genomgår lärarutbildningen med inriktning mot årskurserna 1-7. Jag får anledning att återkomma till dessa frågor när läroplanskommittÂens betänkande och utvärderingen av grundskollärarutbildningen föreligger. Enligt planerna skall dessa utredningar lämna sina rapporter . 5.2.2 Ny grundskollärarutbildning med inriktning mot årskurserna 4-9 Jag övergår nu till att redovisa mitt förslag till anordnande av en alternativ grundskollärarutbildning i avvaktan på en icke linjebunden högskola. Förslagets närmare utformning: Till utbildningen skall studerande som har inhämtat de för läraryrket adekvata ämneskunskaperna kunna antas. För att ge examen med inriktning mot lärartjänst i senare årskurser skall ämnesstudierna omfatta minst 140 poäng. I ett ämne skall ämnestudierna omfatta minst 60 poäng (alltid i svenska) och i övriga ämnen minst 40 poäng per ämne. Utbildningen skall medge fritt val av ämnen och ämneskombinationer, och ämnena skall kunna studeras i valfri ordningsföljd. I den praktisk-pedagogiska utbildningen skall ingå de kompletterande moment som krävs för att ämnesutbildningen skall få en didaktisk inriktning. Den praktisk-pedagogiska kursen genomförs efter fullgjorda ämnesstudier. Jag räknar med att högskoleenheterna kan erbjuda de ämneskurser som ger behörighet till den nya grundskollärarutbildningen. Då det gäller utbildning av lärare med inriktning mot de senare årskurserna i föreslår jag således en ny utbildning som främst skall tillgodose kraven på ökat ämnesdjup och ökad frihet då det gäller val av ämnen och ämneskombinationer, men som också är avsedd att bidra till en breddning av rekryteringsunderlaget. Det innebär att den frihet som fr.o.m ges respektive universitet och högskola att lägga upp lärarutbildningen efter egna bedömningar till en del genomförs redan fr.o.m. . Lärarexamen för undervisning i senare årskurser skall tilldelas dels de lärare som fullföljer utbildning på de linjer som redan erbjuds enligt tidigare riksdagsbeslut, dels de lärare som genomgått utbildning enligt den ordning jag föreslagit. Skälen för mitt förslag: För att bli lärare krävs dels adekvata ämneskunskaper, dels en kvalificerad praktisk-pedagogisk utbildning. Det är som jag redogjort för den praktisk- pedagogiska utbildningen som bör utgöra den egentliga utbildningen för läraryrket. ämneskunskaperna bör enligt min mening kunna inhämtas på olika sätt. Det bör också finnas utrymme för såväl nuvarande breda ämneskombinationer som andra kombinationer med färre ämnen och mera fördjupade studier. De fasta utbildningsprogrammen lämpar sig väl för studerande som från början är inställda på att bli lärare. Det finns emellertid åtskilliga som startar högre studier utan att vara inriktade på ett bestämt yrke. Den studerande som tidigare läst ett antal ämnen vid universitet eller högskola och skulle vilja bli grundskollärare måste i dagens system söka till grundskollärarutbildningen och sedan efter tillgodoräknande av tilllämpliga delar av ämnesutbildningen slussas igenom ett fast studieprogram. Den nya utbildningen syftar till att underlätta för denna studerandegrupp att utan kompletteringar och onödiga förseningar kunna utbilda sig till lärare. Alla utbildningsalternativ inom grundskollärarutbildningen är organiserade som bundna studiegångar där ämnesstudier och praktisk-pedagogiska moment är varvade med varandra. Man kan förutsätta att många högskoleenheter på eget initiativ också från och med kommer att organisera grundskollärarutbildning i form av fasta utbildningsprogram. Vad jag nu föreslår är ett alternativ till den fasta linjeutbildningen - en studieväg där den praktisk-pe- da-gogiska utbildningen är samlad till en helhet sist i ett fritt valt utbildningsprogram. torde en mångfald av parallella studiemöjligheter snarare vara regel än undantag. För skolans del bör det enligt min mening vara en fördel om man kan utnyttja såväl lärare med breda som lärare med smala ämneskombinationer med större djup i resp. ämne. Nuvarande utbildning med inriktning mot årskurserna 4-9 omfattar, utom i kombinationer med praktisk-estetiska ämnen, minst tre ämnen. Specialiseringarna mot SO- och NO-ämnen bygger på att alla lärare måste kunna undervisa i alla ämnen inom vart och ett av dessa block. Specialiseringen mot SO-ämnen omfattar fyra ämnen och specialise-ringen i NO-ämnen omfattar fyra ämnen och om, matematik ingår, t.o.m. fem ämnen. I direktiven till läroplanskommittÂen anges att varje ämne i i fortsättningen skall ha egen kursplan. En del av undervisningen bör även bygga på att stoff från flera ämnen integreras men avsikten är att de egentliga ämnesblocken skall försvinna. De integrerade momenten bör med fördel kunna genomföras som ett lagarbete där lärare med olika specialiseringar samarbetar. Det är därför inte nödvändigt att alla lärare som undervisar i SO- respektive NO-ämnen i har utbildning i alla ämnen inom dessa block. Den nya utbildningen skall ge möjlighet till fördjupade Antalet ämnen i utbildningen måste därför kunna vara mindre än i nuvarande utbildning. Skolans organisation i sig utgör inget hinder för ett friare val av ämneskombination. I vissa mindre grundskolor kan det vara en fördel att ha lärare med bredare ämneskombinationer. I normalstora skolor kan lärarkårens sammansättning varieras på många olika sätt. I det decentraliserade skolsystemet får man dessutom förutsätta att många nya organisationsformer kommer att prövas. Grundskollärarutbildningen innehåller ett flertal varianter och genom de ämnesval som erbjuds inom respektive variant kommer antalet lärartyper som utbildas att bli stort. Därtill kommer att de nya grundskollärarna under en mycket kommer att tjänstgöra parallellt med lärare med annan utbildning. Genom kommande förändringar i utbildningen kommer detta alltid att vara fallet. Det finns således inte skäl att låsa den nya utbildningsvarianten till vissa bestämda ämneskombinationer. Jag anser att den studerande i stället fritt bör få välja de ämnen som skall ingå i ämneskombinationen. Anordnande av en ny gymnasielärarutbildning i avvaktan på en icke linjebunden högskola. Förslagets närmare utformning: Till den nya utbildningen skall studerande som har inhämtat de för läraryrket adekvata ämneskunskaperna kunna antas. För teoretiska ämnen i gymnasieskolan bör de ämnesmässiga kraven fastställas till minst 80 poäng i huvudämnet och 60 poäng i övriga ämnen. I svenska, samhällskunskap och moderna språk skall alltid krävas 80 poäng. Annan högskoleexamen kan, enligt de principer jag tidigare redovisat, ge motsvarande ämneskunskaper och därmed ge tillträde till den praktisk- pedagogiska gymnasielärarutbildningen. Jag räknar med att högskoleenheterna kan erbjuda de ämneskurser som ger behörighet till den nya gymnasielärarutbildningen. På motsvarande sätt bör de krav på yrkesutbildning med efterföljande fem års yrkesverksamhet respektive yrkeserfarenhet eller andra nu gällande förkunskapskrav som ger behörighet till nuvarande yrkeslärarutbildningar i princip gälla som minimikrav för tillträde till den nya gymnasielärarutbildningen. Viss omprövning av kraven kan dock komma att ske med hänsyn till den nya gymnasieskolans olika program. Den praktisk-pedagogiska utbildningen bör till övervägande delen kunna anordnas gemensamt för alla kategorier blivande gymnasielärare. Utbildningen bör kunna komma till stånd redan under /93 genom att den nya linjen lokaliseras till de högskoleenheter som redan har gymnasielärarutbildning. Med anledning av vad jag nu anfört, men även med anledning av att linjesystemet kommer att upphöra, kan återstående gymnasielärarlinjer upphöra fr.o.m /94. Skälen för mina förslag: Utbildning för gymnasielärare och lärare inom vuxenutbildningen i teoretiska ämnen finns på ämneslärarlinjen om 160-220 poäng. Antalet nybörjarplatser på linjen är 212. I denna utbildning skall ämnesteori och praktisk-pedagogisk utbildning varvas. ämneslärarlinjen finns vid högskolan för lärarutbildning i samt vid universiteten i , , , och . En högskoleenhet som har ca 40 nybörjarplatser kan ha upp emot 10 olika ämneskombinationer. Det betyder att mycket få läser samma ämnen. Den låga dimensioneringen innebär att utbildningen i huvudsak organiseras så att ämnesteorin inhämtas genom samläsning med studerande på fristående kurser och att utbildningen avslutas med en praktisk- pedagogisk utbildning om 40 poäng. Förutom denna fullständiga ämneslärarlinje finns en avslutande prak-tisk-pedagogisk utbildning på 20-40 poäng i första hand avsedd för dem som har 1. en grundläggande högskoleutbildning samt forskarutbildning in-om ämnesområden med anknytning till undervisning i gymnasieskolan av viss omfattning eller inriktning eller 2. teknisk eller ekonomisk högskoleutbildning (civilingenjörsexa-men eller ekonomexamen) och som har praktisk yrkeserfarenhet av särskild betydelse för undervisning i tekniska eller ekonomiska ämnen i gymnasieskolan. Antalet nybörjarplatser för denna utbildning är 150. Yrkeslärarutbildningarna ges vid industri- och hantverkslärarlinjen, han-dels- och kontorslärarlinjen, vårdlärarlinjen och lärarlinjen för jordbruk, skogsbruk och trädgårdsskötsel och består av en utbildning varierande från 20- 60 poäng. ämneskunskaperna har inhämtats genom yrkesutbildning och yrkeserfarenhet och den prak-tisk-pedagogiska delen utgör den avslutande lärarutbildningen. Mina motiv: För att bli gymnasielärare dvs. lärare i gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen krävs gedigna ämnes/yrkes-kun-ska-per. Som jag redogjort för är det den praktisk-pedagogiska utbildningen som utgör den egentliga utbildningen för läraryrket. Den nya gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen ställer större krav än den nuvarande, på olika bakgrunder och varierande kunskaper hos lärarna. ämnes- och yrkeskunskaperna måste därför kunna inhämtas på olika sätt. Den 40-poängsutbildning som redan finns för lektorsbehöriga m.fl. bör därför öppnas även för andra blivande lärare, som uppfyller de kunskapskrav jag tidigare nämnt bör gälla för gymnasielärare och lärare i den kommunala vuxenutbildningen. Detta öppnar också möjligheter för personer som först i ett relativt sent stadium av sin utbildning väljer läraryrket. Det är vidare enligt min mening en nackdel att den nuvarande utbildningen av lärare i teoretiska ämnen och utbildningen av yrkeslärare sker helt skilt från varandra. De båda kategorierna lärare kommer därigenom in i skolan med olika traditioner och utan någon gemensam referensram. I den nya gymnasieskolan accentueras behovet av samverkan mellan lärare i teoretiska ämnen och lärare i yrkesämnen. Den praktisk-pedagogiska gymnasielärarutbildningen bör därför organiseras på sådant sätt att de olika lärarkategorierna utbildas så långt som möjligt tillsammans. Jag tänker här på avsnitt som avser skolans mål, styrsystem och arbetsformer. Om de blivande lärarna under såväl teoretiska som praktiska inslag i sin utbildning fått en gemensam grund för att utöva lärarrollen bör det framtida samarbetet underlättas. De allra flesta lärare på det gymnasiala stadiet får genom mitt förslag sin egentliga lärarutbildning genom en praktisk- pedagogisk utbildning om 40 poäng. Examensbeviset från lärarutbildningen kommer att ange för vilka ämnen/ämnesområden personen har förutsättningar att undervisa. Gymnasieskolan närmar sig det system med val av kurser som gällt inom vuxenutbildning (komvux). Det kommer därmed att finnas större förutsättningar för samarbete mellan de båda utbildningsformerna än . tjänstgör många lärare både i gymnasieskolan och i komvux. blir det vanligare att en lärare undervisar både ungdomar och vuxna dels i gemensamma, dels i skilda undervisningsgrupper. Det är därför naturligt att gymnasielärarutbildningen skall syfta till undervisning i både gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen. Härav följer att gymnasielärarutbildningen måste innehålla metodik för undervisning av såväl ungdomar som vuxna. Det är också lämpligt att de praktiska inslagen i utbildningen ger erfarenhet från både undervisning av ungdomar och av vuxna. Alla de nationella programmen i den nya gymnasieskolan - och de individuella program, som skall ge allmän behörighet för högskolestudier - innehåller en kärna av allmänna ämnen. För de yrkesförberedande utbildningarna innebär detta att merparten av förlängningen till upptas av allmänna ämnen. Denna förändring medför ett ökat behov av lärare i teoretiska ämnen inom den yrkesförberedande utbildningen. En mer flexibel lärarutbildning av det slag som jag föreslagit för det gymnasiala stadiet ökar möjligheterna att anpassa utbudet av lärarutbil-dade efter gymnasiets behov av olika lärarkategorier. Jag vill slutligen framhålla att jag anser det viktigt att möjligheterna ökas för den som utbildats till lärare för årskurser 4-9 att vidareutbilda sig för tjänstgöring i gymnasieskolan. För den som genomgått grundskollärarutbildning torde vidareutbildningen till gymnasielärare framför allt avse komplettering av ämnesbehörigheten men det kan även vara aktuellt med kompletteringar i den praktisk-pedagogiska delen. Det är angeläget att högskolan i sin planering beaktar dessa utbildningsbehov. har vid upprepade tillfällen uttalat sig om det angelägna i att det finns lektorer i gymnasieskolan. Jag vill själv betona att förekomsten av lektorer i skolan är en viktig kvalitetsfråga. I samband med gymnasiereformen fattade ett beslut som i praktiken innebar att av tjänsteunderlaget i de nuvarande tre- och fyraåriga linjerna i gymnasieskolan skulle besättas med lektorer. Maj:t beslöt 1970 att antalet lektorstjänster skulle vara sammanlagt 2 916, ett antal som återkommit i senare rege-ringsbeslut. /87 var enligt en av gjord undersökning endast av de 2 916 lektorstjänsterna besatta med ordinarie innehavare och av dessa var tjänstlediga. Det var således endast av lektorstjänsterna som var besatta med tjänstgörande lektorer. Enligt samma undersökning var av lektorerna . Dessa uppgifter är oroande. Det finns dessutom anledning förmoda att situationen förvärrats sedan undersökningen gjordes. Det finns således få anställda lektorer och de har jämfört med lärarkåren i övrigt, en hög genomsnittsålder. Vissa tecken tyder dessutom på att kommunerna efter schabloniseringen av statsbidraget tenderar att bedöma anställningen av lektorer från en snävt ekonomisk utgångspunkt. Jag kommer att uppmärksamt följa denna utveckling och kommer vid behov att återkomma med förslag till åtgärder. Andelen lektorer i gymnasieskolan har alltså varit otillfredsställande trots att det funnits regler för hur stor andel av tjänsteunderlaget i vissa ämnen som skulle besättas med lektorer och trots att kommunerna tidigare kompenserades för de högre kostnaderna för lektorslönen. Som jag redan påpekat är det en viktig fråga för kvaliteten i den gymnasiala utbildningen att eleverna får en del av undervisningen av lärare med den fördjupade kunskap som doktorsexamen ger. Jag ser förekomsten av lektorer som en viktig förutsättning för den ämnesmässiga utvecklingen av undervisningen generellt. Vad jag här avser är att lektorerna kan stimulera andra lärare till djupare kunskap inom deras resp. ämnesområden genom att följa forskningsresultat och erfarenheter av utvecklingsarbete inom sina ämnesområden. Jag har i det föregående pekat på behovet av att införa möjligheter för befordran för lärare inom yrket. Jag anser således att det skulle vara en stor fördel för skolan om lektorer kunde få kombinera sin undervisning med sådana utvecklingsuppgifter. En sådan ordning innebär att lektorerna automatiskt får en ökad kontakt med högskolan. Jag är övertygad om att ökade kontakter mellan skolan och högskolan skulle vara en fördel inte enbart för skolan utan även för högskolan, framför allt för lärarutbildningarna. En mera regelbunden form för utbytestjänstgöring mellan skolan och lärarutbildning kan vara en annan lämplig form att berika båda utbildningsformerna. Enligt tidigare regler fanns lektorer alltså endast inom gymnasieskolan och där endast inom de tre- och fyraåriga linjerna. Jag kan inte finna några skäl till att behålla denna begränsning i den reformerade gymnasieskolan. Hela gymnasieskolan och den gymnasiala vuxenutbildningen skulle vara väl betjänta av lärare med den högre utbildning som lektorer har. Jag vill här hänvisa till att regeringen i de nya direktiven till läroplanskommittÂen har betonat att studierna särskilt på de studieförberedande utbildningarna skall vara en lämplig förberedelse för det mera vetenskapliga förhållningssätt till kunskap som präglar högre utbildning. kan utbildningsarvode lämnas till studerande på industri- och hantverkslärarlinjen, specialpedagogisk påbyggnadslinje etc. Anslaget för utbildningsarvoden föreslås i budgetpropositionen för /93 uppgå till . Det ankommer på regeringen att bestämma för vilka utbildningar arvode skall kunna beviljas. Enligt min mening bör utbildningsarvodet användas mer flexibelt och effektivt . Medlen bör användas för att förbättra rekryteringen till sådana utbildningar som för tillfället har rekryteringsproblem. Utbildningsarvode bör också kunna tilldelas lärare som väljer att gå vidare mot doktorsexamen. På så sätt skulle antalet lektorer i skolan kunna öka. Jag avser att senare återkomma till regeringen med förslag i dessa frågor. 5.4 Lärarutbildning för grundläggande vuxenutbildning och i svenska för invandrare Skälen för mina förslag: Inom grundskollärarutbildningen med inriktning mot årskurserna 1-7 finns en särskild variant för utbildning av lärare i grundläggande utbildning för vuxna (grundvux). Varianten grundvux finns vid högskolan för lärarutbildning i (HLS) och vid i . Rekryteringen till utbildningen har varit mycket dålig, framförallt i . har med anledning av förslagen i propositionen Växa med kunskaper (1990/91:85, UbU16, rskr. 356) om gymnasieskolan och vuxenutbildningen beslutat att grundvux och etapp 1 i nuvarande vuxenutbildning skall slås samman till en ny grundläggande vuxenutbildning inom den kommunala vuxenutbildningen. Den nya utbildningen, kallad grundläggande vuxenutbildning, skall ge vuxna en bred allmän kompetens för arbets- och samhällslivet. Den bör också kunna utgöra en grund för vidare studier. Den nya utbildningen startar enligt beslut . Den nya utbildningen kommer att ha en uppläggning som väsentligen avviker från dagens. Utbildningen skall vara klart målinriktad och planeras individuellt för varje studerande. har i uppdrag att utarbeta dels kursplaner för kärnämnena svenska, svenska som andraspråk, engelska, matematik och samhällskunskap samt för ämnena religionskunskap, historia, geografi, fysik, kemi och biologi. Införandet av den grundläggande vuxenutbildningen ger nya förutsättningar för grundvuxlärarutbildningen. Jag föreslår mot denna bakgrund att den nuvarande grundvuxlärarutbildningen läggs ned. Den grundläggande vuxenutbildningen ställer till största delen samma krav som . Det är därför naturligt att lärarna har grundskollärarutbildning. Det finns emellertid mycket som talar för att det krävs en viss livserfarenhet av de lärare som skall undervisa vuxna. Jag föreslår därför att dessa bör ha tjänstgjort som grundskollärare, under eller ha fyllt , innan de tas in i den påbyggnadsutbildning, som skall ge de blivande lärarna inom grundläggande vuxenutbildning kunskaper om undervisningsmetoder och stoffurval för undervisning av vuxna. Utbildningen av lärare i svenska för invandare bör kunna ske inom grundskollärarlinjens variant svenska som andraspråk. Skäl för mina bedömningar: