prop · GG0332 · 1992-12-31 00:00:00 — Länsstyrelsenanger med stöd av 88 § i beslutet om koncession de villkor som gäller för tUlståndet.I beslutet skall bl.a. anges det högsta antal renar som varje koncessionshavarefår hålla inom koncessionssamebyn och det högsta antal skötesrenar som han fårta emot. Jag har i det föregående (avsnitt 2.7) föreslagit att länsstyrelsenvid vite skall kunna förelägga en sameby att minska antalet renar om fler renarhälls på bete än vad bestämt. Jag anser att ävenvad gäller koncessionssamebyarna skall ha möjlighet att förelägga en by att vidvite minska antalet renar om det överstiger det tillåtna. Eftersomlänsstyrelsen i beslutet om koncession även anger andra villkor under vilkarenskötseln får bedrivas, anser jag att dessutom skall hamöjlighet att förelägga vite för att få samebyn eller renägaren att följa sådantvillkor. Renarna i enkoncessionssameby ägs, som jag nämnt, av koncessionshavaren och ett antalfastighetsägare, skötesrenägare. De senares renantal är begränsat till högsttrettio renar i vinterhjord. Jag har i det föregående (avsnitt 2.7) föreslagitatt ett vitesföreläggande skall kunna riktas mot en enskild medlem om han ägerfler renar än vad samebyn kan ha bestämt att han får inneha. Även en sameby förkoncessionsrenskötsel kan besluta hur många renar en enskild skötesrenägare färlämna i koncessionshavarens vård. För koncessionsrenskötseln gäller dessutom,som jag nämnt, att det inte får finnas fler än trettio skötesrenar församma hushåll hos koncessionshavare. Om en koncessionshavare eller enskötesrenägare har fler renar än vad han får ha enligt 88 § eller enligtfattade beslut, bör koncessionshavaren eller skötesrenägaren enligt min meningkunna föreläggas att vid vite minska sitt renantal till det tillåtna. Lantbruksstyrelsen harföreslagit att koncessionssamebyn skall ha rätt att låta slakta och säljaövertaliga renar. Koncessionsrenskötseln bedrivs på marker där renskötelav hänsyn till jordbruket annars får bedrivas endast vinterfid. Med hänsyntill dessa förhållanden delar jag Lantbruksstyrelsens uppfattning att det ävenbör finnas möjlighet att besluta om utslaktning och försäljning av övertaligarenar. Ett sådant beslut, liksom beslut om föreläggande av vite, bör fattas avlänsstyrelsen. bör kunna besluta om utslaktning av renarna efteransökan av samebyn. Detta bör dock få ske först om renägaren inte efter anmaningsjälv låter minska sitt renantal. Kostnaderna för slakten bör tas av avräkningsprisetvarefter återstoden tillfaller renägaren. Minaförslag innebär att vissa ändringar bör göras i rennäringslagen. 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. 2.12Hänsynen vid renskötseln till naturvårdens intressen Mittförslag: För att skydda naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen fårregeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter omvilken hänsyn som vid renskötseln skall tas till dessa intressen. FöreskrUternafår dock inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärtförsväras. Omdet behövs för att föreskrifterna skall efterlevas får meddelaförelägganden eller förbud. får sätta ut vite i beslut omförelägganden eller förbud. Den som underlåter att följa ett föreläggande ellerbtyter mot ett förbud kan dömas till böter. Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Naturvårdslagsutredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Utredningen föreslår dock att föreskrUternainte får medföra att avsevärd olägenhet uppkommer för renskötseln. i länoch tillstyrker förslaget. Plan- och bostadsverketanser att lagändringen bör anstå tUl dess det pågående arbetet med samebyarnasmarkanvändnings- och utvecklingsplaner är färdigt. Svenska samernas riksförbundanser att enkla jämförelser inte kan göras mellan rennäringslagen och lagen omskötsel av jordbruksmark och skogsvårdslagen. Enligt förbundet utgör de samiskanäringarna en helhet i vilken ingår sådana delar som renskötsel, jakt ochfiske och där ingrepp i den ena delen påverkar förutsättningarna för den andra.Inskränkningar för ett visst moment i renskötseln påverkar andra moment ochfunktioner i renskötseln. Den föreslagna preciseringen i rennäringslagenbehöver därför överarbetas och sättet för hur prövningen skall ske mäste anges.Konsekvensbeskrivningar är nödvändiga. Skälenför mitt förslag: Enligt 65 § första stycket rennäringslagen skall vidrenskötselns utövande skälig hänsyn tas till andra intressen. I paragrafens andraoch tredje stycke preciseras närmare på vilket sätt bevakning och flyttningskall ske för att renama inte skall vålla skada eller olägenhet. Naturvårdslagsutredningengör den bedömningen att det vid renskötselns utövande kan förekomma konfliktermed naturvårdens intressen, särskilt med hänsyn till den rationalisering ochmekanisering som skett inom rennäringen under de . DärtUIkommer att renskötseln i stor utsträckning bedrivs på marker som är särskiltkänsliga för påverkan. Enligt utredningens uppfattning finns skäl att i frågaom naturvården utveckla och förtydliga den skyldighet som rennäringen liksomandra näringar har när det gäller att ta skälig hänsyn till andra intressen.Detta bör enligt utredningen ske genom att det i lagen - efter förebUd frånlagen om skötsel av jordbruksmark och skogsvårdslagen - införs en ny paragrafsom ger regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigande attmeddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressenvid renskötselns utövande, såsom i fråga om skyddet av växt- och djurlivet.Detta bemyndigande bör dock inte få medföra befogenhet att meddelaföreskrifter som är så ingripande att avsevärd olägenhet för renskötselnuppkommer. Enligt1 § skogsvårdslagen (1979:429) skall vid skötseln av skogsmark hänsyn tas tUlnaturvårdens och andra allmänna intressen. Vid skötsel av jordbruksmark ochvid annan markanvändning i jordbruket skall enligt 6 a § lagen (1979:425) omskötsel av jordbruksmark hänsyn tas till naturvårdens och kulturmiljövårdensintressen. Den hänsyn som skall tas till de olika intressena preciseras iföreskrifter som meddelas med stöd av bemyndiganden i de båda lagarna. Enligt21 § skogsvårdslagen och 6 a § lagen om skötsel av jordbruksmark får regeringeneller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om den hänsyn somskall tas tUl naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid skötseln avskog resp. skötseln av jordbruksmark och vid annan markanvändning i jordbruket.I 21 § skogsvårdslagen exemplifieras denna hänsyn till att avse frägan omhyggens storlek och utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande avträdsamlingar, dikning och skogsbilvägars sträckning. Jordbrukets hänsynexemplifieras i 6 a § lagen om skötsel av jordbruksmark till att avse skyddetav odlings- och kulturlandskapet samt växt- och djurlivet. Förbåda lagarna gäller att föreskrifterna inte får vara så ingripande att pågåendemarkanvändning avsevärt försväras. FöreskrUterom den hänsyn som vid skötseln av skog skall tas till naturvårdens och kulturmUjövårdensintressen meddelas enligt 21 § skogsvårdsförordningen (1979:791) avSkogsstyrelsen efter samråd med . Riksantikvarieämbetetoch annan central förvaltningsmyndighet som kan beröras. FöreskrUter om denhänsyn som skall tas till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vidskötsel av jordbruksmark och vid annan markanvändning i jordbruket meddelasenligt 5 § förordningen (1979:426) om skötsel av jordbruksmark av efter samråd med samt ochStatens historiska museer. Föratt föreskrUter som har meddelats med stöd av de angivna bestämmelserna skallefterlevas får föreläggande eller förbud meddelas. I beslut om föreläggandeeller förbud får vite sättas ut. Den som underlåter att följa ett föreläggandeeller bryter mot ett förbud kan dömas till böter. Den som överträtt ettvitesföreläggande eller vitesförbud skall dock inte dömas till ansvar för gärningsom omfattas av ett föreläggande eller ett förbud. I65 § första stycket rennäringslagen finns, som jag redan nämnt, en bestämmelseom att skälig hänsyn skall tas till andra intressen vid utövande avrenskötseln. I förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51) anges intevilka intressen som avses i paragrafen. Till dessa intressen hör emellertid bl.a.naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Utvecklingen inom rennäringenmed olika tekniska hjälpmedel och ett stort antal renar leder tUl ett oftaintensivt utnyttjande av mark- och vattenområdena. Denna utveckling kan främsti fjällvärldens känsliga natur medföra konsekvenser för det långsiktiganyttjandet av naturresurserna. Det måste därför även för rennäringen ställaskrav på en allmän hänsyn som inte är knuten till tUlståndspröv-ning ellerliknande. Somjag redogjort för ingår hänsynen tUl naturvärdens och kulturmiljövårdensintressen som ett normalt led i jordbruket och skogsbruket. Det är angelägetatt även vid rennäringens bedrivande hänsyn tas till dessa intres- 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. sen.Genom bestämmelsen i 65 § lagen har näringen också skyldighet att ta sådanhänsyn. Ordet "skälig" bör emellertid tas bort ur bestämmelsen föratt överensstämmelse skall nås med bestämmelserna i skogvårdslagen och i lagenom skötsel av jordbruksmark. Rennäringslagen innehåller däremot ingenbestämmelse som gör det möjligt att meddela föreskrifter om den hänsyn somskall tas till olika intressen. Jagdelar därför uppfattning att bestämmelsen börkompletteras med en bestämmelse motsvarande den i skogsvårdslagen och lagen omskötsel av jordbruksmark som gör det möjligt att meddela föreskrifter om denhänsyn som vid renskötseln skall tas till naturvärdens och kulturmiljövårdensintressen. Föreskrifterna bör meddelas av efter samrådmed . Även om förutsättningarna för att bedrivarennäring skiljer sig från förutsättningarna för att bedriva t.ex. skogsbrukbör rennäringen således i likhet med andra areella näringar ta den hänsyn somär betingad av vad naturen tål. Begränsande för verksamheten måste enligt minmening alltså vara vad marken, vattnet och vegetationen faktiskt tål. Deanspråk naturvården och kulturmiljövården ställer på samernas intresseområdentorde i de flesta fall vara tämligen blygsamma i förhållande till andranäringars, t.ex. skogsbrukets, anspråk. FöreskrUterna kan avse exempelvis denhänsyn som skall tas till växt- och djurlivet vid uppförande av anläggningareller stängsel för renskötseln och vid användningen av motorfordon ochhelikopter. Utredningenhar föreslagit att befogenheten att meddela naturvårdsföre-skrUter skallbegränsas på det sättet att föreskrifterna inte får vara så ingripande att detuppkommer avsevärd olägenhet för renskötseln. Enligt min mening bör emellertidsamma begränsning gälla för föreskrifterna för renskötseln som för motsvarandeföreskrifter för skötseln av skog eller jordbruksmark, dvs. föreskrUternaskall inte få vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärtförsväras. Föreskrifterna som gäller för jordbruket och skogsbruket får inteföranleda annat intrång än sädant som en markinnehavare enligt gällandeprinciper är skyldig att tåla utan ersättning. Utttycket "pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras" härrör frän ersättningsregeln i 26 §naturvårdslagen. Jagtar först upp frågan om vad som i renskötseln skall anses ingå i begreppet"pågående markanvändning". Med detta utttyck bör enligt min uppfattningavses markanvändningen för en renskötsel som bedrivs med stöd avrennäringslagens bestämmelser. Det innebär bl.a. att det för varje sameby finnsbestämt hur många renar som fär hållas pä bete. Ett intrång i markanvändningensom innebär att en sameby mäste minska sitt renantal kan inte anses försvåra pågåendemarkanvändning så länge naturbete vid normala väderleksförhållandenfortfarande finns för det tillåtna renantalet. 2 anförsatt begreppet pågående markanvändning bör ges en relativt generös tillämpning.Frågan hur gränsen skall dras kan enligt föredraganden inte entydigt besvarasoch bedömningen måste ske från fall till fall med utgångspunkt i vad som vidvarje tidpunkt framstår som en naturlig fortsättning av den pågåendemarkanvändningen. Mot bakgrund av det uttalandet anser jag att naturligadrifts- eller rationaliseringsåtgärder liksom an- 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. vändningen av bl.a.motorfordon och helikoptrar i renskötseln bör anses som pågåendemarkanvändning. Vad beträffar utttycket"avsevärt försvåras" uttalades i prop. 2 att ettnågorlunda kvalUicerat inträng i den faktiska markanvändningen krävs. Ett bagatellartatintrång borde enligt föredraganden inte grunda någon ersättningsrätt.Ersättningsregeln i 26 § naturvårdslagen fick sin nuvarande utformning år 1987som en följd av den nya . Regeln innebär t.ex. att rätttill ersättning föreligger om en reservatsföreskrUt medför att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras inom den del av fastigheten som berörs avföreskriften. Utformningen har sin grundi ett av godkänt betänkande av . Utskottet gjordeföljande uttalande om regelns tillämpning. En fastighetsägare skall endastbehöva tolerera ett intrång som är bagatellartat för honom. Intrånget skallsättas i relation till den behandlingsenhet, dvs. ett skogsbestånd eller fleramindre bestånd, som avses bli behandlade med samma åtgärder . Entoleransgräns på inom berörd del av en fastighet är den högsta som i någotfall skall behöva tålas om den berörda delen representerar ett i pengar litetbelopp. Om den berörda delen representerar ett högt värde, är det en i relativatal väsentligt mindre värdened-sättning som fastighetsägaren behöver tåla. Arbetsgruppenför naturvårdshänsyn har i betänkandet (Ds 1991:87) Naturvårdshänsyn och de areellanäringarna övervägt frågor om intrångsersättning och naturvårdshänsyni jord- och skogsbruket. uttalande om tUlämpningenavser skogsbruket. För rennäringen är förhållandena annorlunda. Renskötselnsbehov av mark styrs av ett samspel mellan renen, människan och miljön. De olikadelama av betesområdet kan sällan ersätta varandra. Särskilt känsliga områdenär exempelvis kalvningsland, flyttleder, snöfattiga vinterbetesland ochlavrika hedar. Renskötsel bedrivs i 51samebyar som totalt omfattar en tredjedel av yta. En sameby sträckersig över ett stort antal fastigheter. Som jag redogjort för kan de olikadelarna av betesområdet oftast inte ersätta varandra. Att då avgöra vad somskall avses med berörd del av en samebys betesområde är inte särskUt enkelt.Med berörd del bör emellertid avses ett område som i samebyns markanvändningsplaneller motsvarande anges ha en viss funktion. Det ligger i sakens natur attdessa områden är av mycket olika storlek och att ett intrång av en viss storlekhar olika stor betydelse för renskötseln i olika områden. Klart är emellertidatt föreskrUterna inte får inverka på de grundläggande förutsättningarna förfortsatt renskötsel med tillåtet renantal. Föreskrifter om hänsyntill naturvården och kulturmiljövärden kan ställa krav på verksamheten så attden bedrivs på det sätt som naturen tål i ett långsiktigt perspektiv.Föreskrifterna kommer också att bidra till att göra rennäringens utövaremedvetna om det ansvar var och en har att se tiU att en verksamhet förorsakarminsta möjliga skada på mark, fauna och flora även om verksamheten elleråtgärden inte är reglerad. Vid lokalisering av broar och andra anläggningar börhänsyn tas till områden av betydelse för och för djurlivet, t.ex.boplatser och yngelplatser. Fisket bör bedrivas på ett sädant sätt att reproduktionenav naturligt förekommande bestånd 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. inte riskeras.Flygtrafiken bör bedrivas på ett sådant sätt att buller och störningar pådjurlivet minimeras. När det gäller körning i terräng kommer jag attföreslå att det i terrängkörningsförordningen (1978:594) skall tas in enföreskrift om att vid körning på barmark särskild försiktighet skall iakttasvid färd pä kalfjäll (avsnitt 2.13). I stället för förbud kan komma att föreskrivaskrav på tillstånd eller samråd. För arbetsföretag som kan komma att väsentligtändra naturmiljön skall enligt 20 § naturvårdslagen samråd ske medlänsstyrelsen. För andra arbetsföretag kan det inom känsliga omräden bli frågaom samrådsplikt eller tillståndsprövning. Särskilt utsatta fiskevatten börkunna undantas frän fiske. Föreskrifterna kan därför komma att innebära merarbeteeller på annat sätt ökade kostnader för renskötseln. När det i fråga om sådanaföreskrifter gäller att dra en gräns för tillåten påverkan på renskötseln ärutrymmet för ingripande föreskrUter ganska snävt. Sammanfattningsvis anser jagatt de föreskrifter om den hänsyn till naturvårdens och kulturmiljövårdensintressen som kan komma i fråga för renskötseln inte får vara så ingripandeatt de avsevärt försvårar en från praktisk och ekonomisk synpunkt fortsattrationell renskötsel med det tillåtna antalet renar. Förslaget föranlederändringar i rennäringslagen. 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. 2.13 Barmarkskörning i terräng i samband med renskötsel Mitt förslag: Detnuvarande undantaget frän förbudet mot barmarkskörning som gäller körning idirekt samband med renskötseln behålls men preciseras till att avse bevakningav renar samt drivning och samling av renar inför föreståendemärkning, slakt eller flyttning. Särskild försiktighet skall iakttas vid barmarkskörningpå kal-fjäU. Statens naturvårdsverksförslag: föreslog att rätten till barmarkskörningbegränsas till att avse annan mark än kalfjäll. Remissinstensema:Förslaget tillstyrktes i allmänhet. Lantbruksstyrelsen, länsstyrelserna iJämtlands och samt avstyrkteförslaget. Lantbruksstyrelsen ansågatt rätten att under yrkesutövning färdas i terräng inte enbart är en fråga omrationella arbetsmetoder utan även gäller kraven pä en bra arbetsmiljö.Länsstyrelsen i framhöll att det är omöjligt att kräva att justrennäringen inte skall få möjlighet att i viss utsträckning användamotordrivna fordon i direkt samband med sin näring. i Norrbottenslän tillstyrkte förslaget under förutsättning att dispens för näringar kanmeddelas efter de varierande förhållanden som råder inom olika delar avfjällområdet. ansåg att förslaget bygger päförmodanden och lösa antaganden. Rennäringens behov av att kunna utvecklasgenom användningen av ny teknik kan inte åsidosättas utan dokumentation avvilka skador barmarkskörningen medfört eller kan medföra. Skälen för mitt förslag:Enligt 1 § första stycket terrängkörningslagen (1975:1313) är körning i terrängmed motordrivet fordon förbjuden på barmark om körningen sker för annatändamål än jordbruk och skogsbruk. Enligt 2§ lagen får regeringen ellermyndighet som regeringen bestämmer emellertid föreskriva undantag från förbudeti fråga om körning i bl.a. viss näringsutövning. Regeringen har i 1 § förstastycket 5 terrängkörningsförordningen (1978:594) bestämt att terrängfordon ochmotorfordon får användas på barmark i direkt samband med renskötsel. redovisadeNaturvårdsverket till regeringen ett uppdrag rörande översyn av terrängkörningslagen.För att minska skadorna på mark och vegetation föreslog verket att rätten till barmarkskörningi rennäringen endast skulle få omfatta färd över barmarksfläckar. Enligtredovisningen hade i rennäringen tagits i bruk fordon som äravsedda för transport av personer och material. Det var främst fräga om två-och trehjuliga motorcyklar samt s.k. all terrängfordon. Enligt verket kunde terrängkör-ningpå barmark inte ske utan skador på mark och vegetation. Skadoma blir mer ellermindre bestående, beroende på i vilken terrängtyp körningen sker. I fjällområdetförekommer spår efter körningar med bl.a. motorcykel, vilka spår kommer attvara bestående . Utvecklingen inomrenskötselområdet talade enligt verkets uppfattning inte för nägon minskning avbarmarkstrafiken. Snarare torde en fortsatt ökning vara sannolik. Verket ansågatt en möjlighet att förbjuda sådan köming lokalt inte undanröjdeolägenheterna i tillräcklig omfattning. Renskötselns barmarkskörning borderegleras generellt. Fömtom det generella undantaget för färd över barmarksfläckarborde behovet av övrig barmarkskörning i rennäringen enligt verket prövas avlänsstyrelsen sedan varje sameby redovisat sina behov. Undantag från förbudetborde enligt verket kunna ges om särskilda skäl föreligger och då i första handför körning längs angivna stråk till särskilda mäl. Föredragande statsrådetanförde i skrivelse (skr. 1984/85:203) till med redogörelse för enöversyn av terrängkörningslagstUtningen att sådan körning som är nödvändig förrenskötseln liksom hittUls inte bör omfattas av det allmänna förbudet mot barmarkskörning.Kömingen bör i stället behandlas på motsvarande sätt som den körning som ärnödvändig i jordbruket och skogsbruket. Föredraganden förutsatte attNaturvårdsverket vid utformningen av sina föreskrUter och allmänna råd förtillämpning av lagen beaktar de skador som är förbundna med barmarkskörning ocherinrade om den hänsyn till naturmiljön som skall tas enligt bestämmelserna i 1§ naturvårdslagen. Föredraganden ansåg att problemet kan lösas inom ramen förnuvarande lagstiftning. I de fall det kan bli aktuellt att av hänsyn till naturmiljönbegränsa nyttokörningen i de areella näringarna kan även naturvårdslagensskyddsinstrument användas. har iframställning till regeringen föreslagit bl.a. att rättenatt köra på barmark i samband med renskötsel bör begränsas till att avse annanmark än kalfjäll. Verket anförde som skäl för förslaget att ökningen av antaletbarmarksfordon varit mycket stor. Den tidigare förmodade ökningstakten avantalet barmarksfordon har överskridits markant. Ökningen beror enligt verkettill största delen på att antalet motor- 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. cyklari rennäringen ökat. Utvecklingen när det gäller barmarkstrafiken strider motde fastlagda syftena med terrängtrafiklagstiftningen. Barmarkskörningen inomrenskötseln sker enligt verket med stöd av en bestämmelse som enbart avsåg attunderlätta den snöskoterkörning som erfordras inom näringen under vårvintern.I dag är det allmänt accepterat att varje näring skall ta hänsyn tillnaturvärdens intressen. Genom förändringar i lagstiftningen har dettabekräftats för såväl jordbrukets som skogsbrukets verksamhet. Mot dennabakgrund anser verket det vara orimligt att acceptera en förändring inomrennäringen som innebär sä påtagliga olägenheter för naturvärden som barmarkskörningenutgör. Verket menar att denna utveckling aktualiserar behovet av hänsynsregleräven inom rennäringslagstiftningen. Regeringenhänvisade i prop. 1988/89:128 om ändring i bilavgaslagen (1986:1386), m.m. tillatt frågor som rör bl.a. användningen av olika metoder för renskötselnsutövande i nationalparker och andra naturskyddade områden behandlades avNaturvårdslagsutredningen. Regeringen ansåg det därför lämpligt att taställning till förslag i denna del först sedan utredningenfullgjort sitt uppdrag. Naturvårdslagsutredningentog i betänkandet (SOU 1990:38) Översyn av naturvårdslagen m.m. endast upprenskötselns barmarkskörning såvitt avser nationalparker. Enligt 6 § förstastycket naturvårdslagen (1964:822) i dess lydelse före den 1 augusti 1991gällde beträffande nationalpark att föreskrifter inte fick innebära inskränkningari redan uppkommen enskUd rätt. I paragrafens andra stycke angavs attföreskrifter inte heller får föranleda inskränkning i rättigheter som tUlkommersamerna enligt rennäringslagen till bete, skogsfång, fiske eller viss jakteller innebära hinder för samer att annars uppehålla sig inom nationalparkereller att där medföra hundar för bevakning av renhjordar. Utredningen gjorde denbedömningen att de befogenheter som tUlkommer samerna enligt 6 § andra stycketnaturvårdslagen inte är inskränkta jämfört med de befogenheter som ingår irenskötselrätten enligt rennäringslagen, med undantag för begränsningar ijakträtten. Det var därför enligt utredningen inte möjligt att i föreskriftersom meddelas med stöd av 5 § lagen inskränka renskötande samers rättigheterenligt rennäringslagen att exempelvis bygga broar, utföra andra anläggningareller färdas med motorcykel på . Dendåvarande regeringen ansåg i prop. 1990/91:90 om en god livsmiljö attövervägande skäl talade för att 6§ naturvårdslagen upphävs.