prop · GF03134 · 1992-01-01 00:00:00 — Det bör ankomma på regeringen att i det överlåtelseavtal som avses träffas mellan regeringen och det nya bolaget reglera de närmare formerna för i avsnittet ovan redovisade principer. 4.1.6 Vattenområden av riksintresse I 3 kap. lagen (1987: 12) om hushållning med naturresurser m. m. (naturresurslagen, NRL) anges ett antal områden som, med hänsyn till de natur- och kulturvärden som finns i områdena, i sin helhet är av riksintresse. I 6 § nämnda kapitel anges ett antal vattenområden och älvsträckor som uppfyller detta kriterium. I dessa områden får inte vattenkraftverk samt vattenreglering eller vattenöverledning för kraftändamål utföras. Bland dessa vattenområden ingår de fyra s. k. huvudälvarna, , och älvar samt . Jag föreslår att de vattenområden och älvsträckor som anges i 3 kap. 6 § NRL kvarblir i statens ägo i den mån de förvaltas av domänverket. I dessa vattendrag kvarstår därmed också fiskerätten i statens ägo. Liksom bör upplåtelse till allmänheten ske. 4.1.7 Kulturminnen Den ursprungliga kärnan av de jordbruksegendomar som domänverket förvaltar för statens räkning utgörs av de kungsgårdar kring vilka den svenska riksbildningen byggdes upp under tidig medeltid. Markinnehavet speglar den gods- och förvaltningspolitik som statsmakten sedan förde . Kontinuiteten mellan kronans och kungens gårdar såsom de framträder i jordeböcker och domänverkets jordbruksrörelse är sålunda påtaglig. I innehavet av fastigheter kan också avläsas t. ex. indragning av kyrklig jord och : s indelningsverk med militära boställen. Av dessa förhållanden följer naturligt att det finns betydande nationella symbolvärden som är knutna till kronans och kungamaktens besittningar. Det finns också en stor mängd miljöer och enskilda byggnader som representerar mycket stora kulturhistoriska värden. Bolagiseringen av domänverket måste därför genomföras på ett sådant sätt att dessa värden inte äventyras. Jag föreslår att det sker med stöd av följande riktlinjer. Jag har därvid beaktat vad anförde med anledning av regeringens proposition om riktlinjer för den statliga fastighetsförvaltningen och ombildningen av , m. m. 1991/92: 44, FiU8, rskr.107): -- Egendomar som representerar viktiga delar av det nationella kulturarvet skall hållas samman och kvarstå i statens ägo. -- Egendomar som kan betecknas som kulturreservat och som därför är olämpliga för förvaltning i bolagsform kvarstår i statens ägo. Det gäller t. ex. i . -- Beslut om byggnadsminnesskydd fattas beträffande de byggnader i domänverkets förvaltning som är kvalificerade för detta. -- Ett åtagande om allmän hänsyn till kulturvärdena i bolagets ägoinnehav skrivs in i avtalet mellan staten och bolaget. -- De kostnader för vård och underhåll av kulturegendom som staten bestridit via domänverket men som skiljs från bolaget beräknas och finansieras i särskild ordning. Riktlinjerna berör bl. a. tolv kungsgårdar eller kronoparker under domänverkets förvaltning, nämligen kronoparkerna resp. jordregisterenheterna och vårdanstalt på , Tullgarn och i , i samt i . I fråga om dessa egendomar har slottsbyggnaderna förvaltats av medan jord- och skogsbruket skötts av domänverket. Dessa egendomar består dels av den ursprungliga , dels i vissa fall av markområden som har köpts in av domänverket. Den del av dessa egendomar som utgörs av den ursprungliga representerar i de flesta fall ett nationellt kulturarv som bör hållas samlat och kvarbli i statens ägo. I fråga om den mark som senare har köpts in av domänverket bör man däremot överväga om den kan överföras till bolaget utan men för kulturvärdena. I fråga om och kronoregisterenheten i , i och kloster på har domänverket haft hand om den samlade förvaltningen. Dessa egendomar bör kvarbli i statens ägo. Beträffande Bogesund och Salsta i anser jag att ytterligare överväganden krävs innan det kan avgöras om dessa egendomar skall ägas av staten eller bolaget. Vid sidan av de nu nämnda egendomarna finns det ytterligare ett antal kulturhistoriskt värdefulla fastigheter som inte bör överföras till bolaget. Det gäller objekt där kulturmiljövårdens intressen varit huvudmotivet för statens ägande eller förvärv eller där statens ägande är förenat med särskilda donationsvillkor. På dessa grunder bör från bolagiseringen undantas egendomarna och kungsäng i , kungsgårdarna på och i , kulturreservat i , i , Kastellgården i , samt Anundshögsområdet i . Till flera av dessa fastigheter hör en jord- och skogsbruksrörelse. Jag kommer senare att föreslå att kronoholmarna med vissa undantag kvarblir i statens ägo. Det innebär bl. a. att ett antal kulturhistoriskt värdefulla fyrplatser -- Nidingen, Tylön, , Malören och Rödkallen -- kvarblir i statens ägo. Det bör ankomma på och domänverket att utreda frågorna om ägande och förvaltning av de kulturmiljöer som redovisats ovan (FiU8, rskr.107). Det är också antagligt att det kan finnas ytterligare fastigheter under domänverkets förvaltning som av kulturhistoriska skäl bör behållas av staten. och domänverket bör därför få i uppgift att utifrån de angivna riktlinjerna undersöka huruvida sådana fastigheter finns. Bestämmelser om skydd för den mest värdefulla bebyggelsen i statens ägo finns meddelade i förordningen (1988: 1229) om statliga byggnadsminnen. En byggnad som regeringen beslutat skall vara ett statligt byggnadsminne får inte ändras utan skall vårdas och underhållas på det sätt som anges i särskilda skyddsföreskrifter. Om ett statligt byggnadsminne överlåts till en annan ägare blir det automatiskt byggnadsminne enligt bestämmelserna i lagen (1988: 950) om kulturminnen m. m. (kulturminneslagen). förvaltar för statens räkning 28 statliga byggnadsminnen. Arbetet med att systematiskt gå igenom och skilja ut den bebyggelse som är kvalificerad för byggnadsminnesförklaringar har dock påbörjats relativt varför antalet kvalificerade objekt uppskattningsvis kan vara omkring det dubbla. Jag räknar med att regeringen före det slutliga beslutet om bolagiseringen skall fatta beslut om i princip samtliga byggnadsminnesfrågor som berör domänverket. Det inkluderar skyddsföreskrifter som saknas även för de befintliga byggnadsminnena. På så sätt blir det nya bolagets ansvar för byggnadsminnena preciserat redan från början. Några oklarheter om bl. a. de ekonomiska förutsättningarna för detta ansvar behöver därmed inte uppkomma. Utöver de särskilt fastställda byggnadsminnena kommer bolaget -- utifrån kronomarkernas särpräglade natur -- att få ansvaret för en mycket stor mängd kulturhistoriskt värdefulla byggnader och miljöer. En särskild erinran från statens sida om bolagets skyldighet att beakta kulturmiljövårdens intressen bör därför skrivas in i överlåtelsen från statens sida. 4.1.8 Forskning och utveckling På mark som domänverket förvaltar disponerar () efter överenskommelse med verket dels ett antal försöksparker och övningsskogar, dels ett antal försöksytor. Denna mark utgör produktiv skogsmark. Den verksamhet som SLU bedriver på dessa marker innebär inget väsentligt hinder mot ett rationellt skogsbruk. Dessa områden bör således överlåtas till bolaget. bör bolaget åta sig att inträda i domänverkets ställe i de överenskommelser som ligger till grund för SLU: s disposition av områdena. Om SLU även efter utgången av överenskommelsernas giltighetstid behöver diponera områdena får SLU träffa avtal om detta med bolaget på sedvanligt sätt. 4.1.9 Vissa områden som förvaltas av domänverket har av staten ställts till konungens egen disposition. Det gäller framför allt de kungliga lustslotten med kringliggande mark. På grund av denna dispositionsrätt och då de har stort kulturhistoriskt värde saknar dessa områden alternativ användning, varför de bör kvarbli i statens ägo. har konungen haft jakträtten på kronans mark i skiftande omfattning. Det äldsta stadgandet om detta finns i konungabalken i allmänna landslag . regleras frågan i Kungl. Maj: ts kungörelse (1927: 437) angående grunder för tillgodogörande av kronans jakträtt. I den kungörelsen ges bestämmelser om vem som får utöva jakträtten på kronans mark. Enligt dessa bestämmelser utövas jakträtten på en betydande del av marken av konungen. Detta gäller på två typer av mark. Den första typen är sådan mark som ställts till konungens egen disposition, nämligen hägnade jaktparker och djurgårdar, mark som hör till de kungliga lustslotten samt andra lägenheter som ställts till konungens egen disposition. Den andra typen av mark utgörs av kungsgårdar, kungsängar, kronoparker, skog som undantagits vid utarrendering av kronans jordbruksegendomar, kronans övriga odisponerade mark samt de skogar som anslagits till understöd åt bergshanteringen och sågverksrörelsen. Nämnda kungörelse föregicks av en kungörelse med i stort sett samma innehåll. Genom ett kungligt brev uppdrog Kungl. Maj: t åt domänverket att förvalta jakträtten på de kronomarker där konungen hade jakträtten. Uppdraget omfattade inte den mark som stod under konungens egen disposition. Från den återstående marken undantog Kungl. Maj: t från uppdraget dessutom vissa områden där konungen ville disponera jakträtten för egen räkning. Efter att ha ändrats vid ett flertal tillfällen fick de undantagna områdena sin nuvarande omfattning genom ett kungligt brev . I det brevet anges nio kronoparker och två kronoegendomar där konungen alltså disponerar jakträtten för egen räkning. De områden där Kungl. Maj: t har undantagit jakträtten för konungens räkning omfattas av den förestående överlåtelsen till det nya bolaget, vilket enligt huvudregeln innebär att också jakträtten övergår till bolaget. Jag anser emellertid att konungens jakträtt på de berörda områdena bör bibehållas, varför staten bör behålla jakträtten på dessa områden. I detta sammanhang har dock konungen förklarat att han avstår från jakträtten på två av egendomarna. Jakträtten på de sålunda återstående nio egendomarna bör dock inte ha karaktären av en upplåtelse utan den bör bli offentligrättsligt reglerad. Jag föreslår därför att i jaktlagen tas in ett stadgande om att jakträtten på de aktuella områdena tillkommer staten. Därefter kan regeringen upplåta jakträtten på dessa områden till konungen och därvid fastställa de närmare villkoren för jakträttens utövande. egendom har genom testamente 1901 tillfallit staten och förvaltas av domänverket. Konungen arrenderar egendomen enligt testamentets bestämmelser. Under sådana förhållanden kan inte egendomen överföras till bolaget. 4.2 Rennäringens intressen 4.2.1 Allmänt om renskötselrätt Samernas rättigheter enligt rennäringslagen (1971: 437) har i lagen fått den sammanfattande beteckningen renskötselrätt. Denna beskrivs som en rätt för samer att begagna mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl. a. rätt till renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Rätten tillkommer främst sådana personer av samisk härkomst som kan åberopa att någon av deras föräldrar, farföräldrar eller morföräldrar haft renskötsel som stadigvarande yrke. Endast den som är medlem i sameby har rätt att utöva renskötselrätten. I rennäringslagen finns bestämmelser om inom vilka områden som renskötsel får bedrivas och om betestidens längd. De s. k. åretruntmarkerna, där renskötsel får bedrivas omfattar och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten och marken antingen tillhör staten (kronomark) eller utgör renbetesland samt renbetesfjällen i och de områden i och som särskilt upplåtits till renbete. Med de senare områdena avses de som Kungl. Maj: t genom beslut , och bemyndigat dåvarande domänstyrelsen att tills vidare upplåta för renbete. Områdena utgör kronomark och är upplåtna utan avgift. Betesrätten är inte inskränkt till viss del av året. Upplåtelserna omfattar också viss begränsad rätt till skogsfångst, jakt och fiske. De s. k. vinterbetesmarkerna, där renskötsel får bedrivas -- , omfattar dels övriga delar av nedanför odlingsgränsen, dels sådana trakter utanför och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Med renbetesland förstås mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder används som sådant land. Med renbetesfjällen förstås de vid avvittringen för rennäringen avsatta renbetesfjällen och de områden som sedermera upplåtits till utvidgning av dessa fjäll. På åretruntmarkerna får markanvändningen inte ändras så att avsevärd olägenhet uppkommer för rennäringen. För renskötseln finns samebyar med renskötselberättigade samer som medlemmar. Den mark där renskötsel får bedrivas är fördelad mellan sådana byar i särskilda byområden. Samebyarna ombesörjer renskötseln inom byns betesområde och företräder medlemmarna i bl. a. frågor som rör renskötselrätten. Medlem i samebyn har rätt att jaga och fiska på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen eller lappmarkerna, när renskötsel är tillåten där. Jakten och fisket får ske även till avsalu. Medlem i sameby har dessutom rätt att jaga och fiska för husbehov när han tillfälligt uppehåller sig inom annan samebys betesområde om han vistas där med anledning av renarnas skötsel. 4.2.2 Förhållanden på kronomark Med renskötselrätten följer rättigheter som i vissa avseenden är större på kronomark än på övrig mark inom renskötselområdet. Nyss nämnde jag att nedanför odlingsgränsen i och läns lappmarker får renskötsel bedrivas på kronomark, där skogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren och hösten. Dessutom gäller följande särregler på kronomark. Sameby eller medlem i byn får på utmark inom byns betesområde uppföra renvaktarstuga, kåta, förvaringsbod eller annan mindre byggnad som behövs för renskötseln. Om en sådan byggnad skall uppföras för stadigvarande bruk nedanför odlingsgränsen eller utanför renbetesfjällen skall den förläggas till plats som anvisas av markens ägare. Sistnämnda regel gäller dock inte om byggnaden skall uppföras på kronomark som står under statens omedelbara disposition. Vidare har medlem i sameby rätt att inom byns betesområde på kronomark under statens omedelbara disposition ta virke till uppförande eller ombyggnad av familjebostad. I vissa angivna fall har sameby eller medlem i byn rätt att avverka skog. För skog som avverkas skall ersättning lämnas för rotvärdet av växande träd som tas. Detta gäller dock inte på kronomark som står under statens omedelbara disposition. Den förestående bolagiseringen får inte medföra någon försvagning av renskötselrätten. Jag föreslår därför att genom ändringar i rennäringslagen med kronomark jämställs mark som före bolagiseringen Detta innebär att de inskränkningar i ägarens rådighet över kronomark, som renskötselrätten innebär kommer att gälla även i fortsättningen oavsett i vems ägo marken är. Den mark, där inskränkningar i ägarens rådighet över marken sålunda föreligger kommer att bli föremål för överlåtelser i betydligt vidare omfattning än vad som är fallet. Dessa inskränkningar i äganderätten utgör ett osäkerhetsmoment för presumtiva köpare. Det bör därför i annat sammanhang övervägas att införa bestämmelser om anteckning i fastighetsboken av att en fastighet har karaktär av kronomark enligt rennäringslagen. För den kronomark som upplåtits till åretruntbete i och gäller delvis andra regler än de jag nu har redogjort för. 4.2.3 Förhållanden ovanför odlingsgränsen Ovanför odlingsgränsen får renskötsel bedrivas . Som jag nämnde får inte markanvändningen där ändras så att avsevärd olägenhet uppkommer för rennäringen. Detta gäller både statlig och privat mark. Det är i första hand markägaren som har att avgöra om en ändrad markanvändning innebär avsevärd olägenhet. Ytterst ankommer det på allmän domstol att pröva frågan. Att skyddet för rennäringen fått denna utformning beror på att staten är den helt dominerande markägaren. Om marken överlåts till ett enskilt bolag och därmed delas upp mellan flera markägare kan detta också leda till att störningarna ökar i antal. Varje enskild störning kanske inte utgör ett ersättningsgillt intrång men sammantaget kan störningarna innebära ett oacceptabelt intrång i rennäringen. Man kan visserligen utvidga möjligheten att få ersättning för intrång i rennäringen men följden kan bli att samebyarna kan tvingas processa oftare och mot flera markägare för att skydda sig mot intrång i rennäringen. Som jag nämnde har medlemmarna i en sameby rätt att jaga och fiska inom byns betesområde när renskötsel är tillåten där trots att man inte äger marken. Denna rätt är av stor vikt för samerna, inte minst ovanför odlingsgränsen. Det har också stor betydelse för rennäringen att markägaren, staten, inte utnyttjar sin rätt att jaga och fiska på sin mark. Om marken överlåts till bolaget och därmed delas upp på flera markägare innebär det att ett större antal personer kommer att utnyttja sin rätt att jaga och fiska på sin mark eller att upplåta sådan rätt. Detta kommer självfallet att negativt påverka samebymedlemmarnas möjlighet att utnyttja sin jakt- och fiskerätt. På den mark som domänverket förvaltar gäller som huvudregel att verket utövar markägarens rätt att upplåta nyttjanderätt till marken. Rennäringslagen innehåller emellertid bestämmelser som både inskränker möjligheten att upplåta nyttjanderätt och som sätter den nämnda huvudregeln ur kraft enligt följande. På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition får nyttjanderätt upplåtas endast om det kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Avser upplåtelsen rätt till jakt eller fiske, vilket i det här sammanhanget är den viktigaste typen av upplåtelse, krävs dessutom att upplåtelsen är förenlig med god jaktvård eller fiskevård och kan ske utan besvärande intrång i samebymedlemmarnas rätt till jakt och fiske. i stället för domänverket beslutar om de flesta typerna av upplåtelse, framför allt rätt till jakt och fiske, på den mark som domänverket förvaltar ovanför odlingsgränsen. Upplåtelse av nyttjanderätt skall, om det inte föreligger särskilda skäl, ske mot avgift. Avgiften utgör ett schabloniserat skadestånd för skada och olägenhet. Sådan avgift tillfaller därför inte markägaren, staten, utan samefonden och berörd sameby med hälften var. Om avgiften avser rätt till fiske tillfaller dock tre fjärdedelar av avgiften samefonden medan berörd sameby får resterande fjärdedel. Om upplåtelsen avser tillgodogörande av naturtillgångar utgår ingen avgift utan i stället skall staten utge ersättning för den skada eller olägenhet för renskötseln som upplåtelsen medför. Ersättning som inte tillfaller enskild person fördelas lika mellan samefonden och berörd sameby. I sistnämnda fall betingar sig staten ersättning av nyttjanderättshavaren. Denna ersättning tillförs domänverkets investeringsfond. Från fonden betalas sedan den ersättning som staten är skyldig att utge för den skada eller olägenhet för renskötseln som upplåtelsen innebär. I enlighet med de regler jag nu har redogjort för upplåter regelmässigt jakt- och fiskerätt till bl. a. ortsbefolkningen, för vilken denna möjlighet har stor betydelse. Om marken överlåts till bolaget måste, av hänsyn till rennäringens intressen, reglerna om upplåtelse av nyttjanderätt bibehållas. Självfallet kan då inte upplåta nyttjanderätt mot markägarens vilja. Eftersom ersättningen för en upplåtelse tillfaller samebyn och samefonden i stället för markägaren kommer denne att sakna incitament för att upplåta bl. a. jakt- och fiskerätt. Ortsbefolkningens möjligheter att jaga och fiska kommer därmed drastiskt att minska. På grund av de speciella förhållanden som sålunda råder ovanför odlingsgränsen anser jag att den marken bör kvarbli i statens ägo. Liksom bör befogenheten att upplåta nyttjanderätt utövas av . 4.2.4 Förhållanden nedanför odlingsgränsen i och På åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen gäller samma förbud mot att ändra markanvändningen som ovanför denna gräns. Detta talar i och för sig för att marken skall kvarbli i statens ägo. Det är emellertid som jag nämnt så, att åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen endast omfattar de områden där renskötsel av ålder bedrivs , sommaren och hösten. Rätten att bedriva renskötsel där grundar sig således på sedvana. I motsats till renbetesfjällen och området ovanför odlingsgränsen är detta område därför inte geografiskt bestämt. Det går därför inte att exakt ange vilka fastigheter åretruntmarkerna omfattar. Upplåtelse av nyttjanderätt får ske utan någon annan i lag angiven inskränkning än att markanvändningen inte får ändras så att avsevärd olägenhet uppkommer för rennäringen. Detta gäller även upplåtelse av rätt till jakt och fiske. Det krävs således inte att upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln eller utan besvärande intrång i samebymedlemmarnas rätt till jakt och fiske. bestämmer upplåtelseavgiftens storlek och behåller avgiften. Det finns inte något som hindrar att domänverket i egenskap av makförvaltare låter sina anställda jaga och fiska på marken. Jag anser därför att förhållandena på de av staten ägda åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen inte är jämförbara med de förhållanden som råder ovanför denna gräns. Marken kan därför överlåtas till det nya bolaget. Som jag tidigare nämnt skall dock de inskränkningar i ägarens rådighet över denna mark som följer av renskötselrätten gälla även i fortsättningen. 4.2.5 i samt vissa mindre områden i och (Samefondsskogarna) Samefondsskogarna utgörs av de renbetesfjäll som vid avvittringen i avsattes för samerna samt ett hundratal för utvidgning av renbetesfjällen inköpta fastigheter (utvidgningshemmanen) ävensom de s. k. lapprutorna och några enstaka fastigheter i och . Förvaltningsansvaret för samefondsskogarna överfördes på domänverket 1891 beträffande utvidgningshemmanen och 1908 beträffande övriga fastigheter. De bokförs på domänfonden och utgörs således endast av mark som tillhör staten. Genom Kungl Brev uppdrogs åt domänverket att förvalta samefondsskogarna under , räknat , enligt de grunder som gäller för kronoparker och med iakttagande i övrigt av vad som anfördes i Kungl. Maj: ts proposition (1962: 39) angående vissa frågor berörande domänverket. Eftersom dessa skogar avsatts för rennäringen skall avkastningen tillföras samefonden. brukar samefondsskogarna med inriktning på ett rationellt och långsiktigt skogsbruk. Det bedömda genomsnittsvärdet av nettoavkastningen skall, som nämndes, tillföras samefonden. Beloppet bedömdes till . Beloppet är indexreglerat och följer konsumentprisindex. Till samefonden har inlevererats . På renbetesfjällen gäller samma regler till skydd för rennäringen som på marken ovanför odlingsgränsen. På grund härav och då renbetesfjällen har avsatts för rennäringen bör renbetesfjällen inklusive utvidgningshemmanen kvarbli i statens ägo. Liksom bör befogenheten att upplåta nyttjanderätt utövas av . Övrig mark som tillhör samefondsskogarna, dvs. lapprutorna och några enskilda fastigheter i och , saknar numera betydelse för de ändamål för vilka de ursprungligen avsattes. De bör därför, i den mån de är belägna nedanför odlingsgränsen, utan restriktioner överlåtas till det nya bolaget. Köpeskillingen skall tillföras samefonden. 4.2.6 Förhållandena i och i utanför renbetesfjällen Som jag nämnt i avsnitt 4.2.1 har regeringen bemyndigat dåvarande domänstyrelsen att upplåta vissa kronomarker i och för åretruntbete. Så länge marken är upplåten till renbete gäller att markanvändningen inte får ändras på ett sätt som medför avsevärd olägenhet för renskötseln. Upplåtelserna omfattar också rätt att ta bränsle, slöjd- och byggnadsvirke av torrskog, vindfällen, björk eller kortvuxna till timmer inte användbara barrträd. Vidare föreligger rätt till jakt efter rovdjur och rätt till husbehovsfiske. För de nu aktuella markerna räcker det inte med att i rennäringslagen med kronomark jämställa mark som före bolagiseringen utgjorde kronomark.