prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Det har emellertid ansetts lämpligt att föra sammanföreskriftema om torghandel till särskilda lokala stadgor eftersomföreskriftema i huvudsak riktar sig till torghandlama. i en lokal torghandelsstadga kan för torghandeln gälla de villkorsom polisen enligt 8 § AOst meddelar för det enskilda torget. Frågan om olikatorghandelsföreskrifter har behövts för att upprätthålla ordningen på försäljningsplatsen har fiamför allt aktualiserats näi- kommu- 147 nemahar försökt att på skilda sätt begränsa varusortimentet vid torghandel. Irättspraxis har lokala föreskrifter om begränsningar i varusortimentet inte sällanunderkänts med motiveringen att föreskriftema har inneburit större inskränkningari rätten att chiva torghandel än som har behövts för att tillgodose den aUmännaordningen på försäljningsplatsen. har ansetts påkallade avordningsskäl har de dock godtagits. Skälenför mitt förslag: Som framgår av redogörelsen för nuvarande ordning ärupplåtelse av ett område för torghandel en angelägenhet. Kommunernasbefogenhet att upplåta olika områden för torghandel grundar sig på denallmänna kompetensregeln i 2 kap. 1 § kommunallagen. Kommunerna kan såledessjälvständigt avgöra om de vill upplåta platser för torghandel eller inte. Jaghar i det föregående (avsnitt 4.3.1) behandlat frågan om krav på tillstånd föratt få ta i anspråk offentlig plats. Enligt mitt förslag skall tillstånd intekrävas orn den offentUga platsen tas i anspråk för ett ändamål för vilketplatsen har upplåtits. Torghandel som sker på ett av kommunen för detta ändamålupplåtet torg faller således enligt mitt förslag aldrig under kravet påtillstånd (se specialmotiveringen till 3 kap. I § ordningslagen). Om kommunendäremot väljer att inte upplåta ett torg till allmän försäljningsplats, krävstillstånd i varje enskilt fall då någon vill bedriva försäljning på platsen.Kommunen kan genom att utnyttja sin vetorätt förhindra att tillstånd för sådanhandel meddelas (se avsnitt 4.3.1). 1likhet med utredningens förslag anser jag att kommunema även i fortsättningenbör kunna meddela ordningsföreskrifter för torghandel som sker på ett avkommunen för ändamålet upplåtet torg. kan innehållabestämmelser om sådant som fördelningen av fasta och tillfälliga platser,fördelningen av platser mellan olika sökande, tider för torghandel, renhållningm.m. av det här slaget kan kommunen meddela i en lokalordningsstadga med stöd av den bemyn-digandebestämmelse som jag harföreslagit. Som jag ser det behövs inte något ytterligare bemyndigande för atttillgodose kommunernas behov av att meddela ordningsföreskrifter förtorghandeln. Utredningenföreslår att det i ordningslagen tas in ett bemyndigande för kommunerna attefter vidaredelegation från regeringen meddela föreskrifter som inskränkervarusortimentet vid torghandel. Enligt utredningsförslaget får sådanaföreskrifter grundas på andra än ordningsskäl. Kommunerna skulle enligtutredningsförslaget således tämligen fritt få bestämma vilka vai-or som skalltillåtas på salutorgen. Enligtde av antagna rikdinjema för konsumentpolitiken (prop.1985/86:121, bet. 1985/86:LU34, rskr. 1985/86:292) skall målsättningen vara attstödja hushållen i deras sttävan att effektivt utnyttja sina resurser samt attstärka konsumenternas ställning pä marknaden. Utredningens förslag om enbemyndigandebestämmelse som ger kommunerna en befogenhet att begränsavarusortimentet vid torghandel bör sålunda ses i ljuset av liksdagens uttalandeom riktlinjerna för konsumentpolitiken. Utredningens förslag harmött skarp kritik från fiera remissinstanser. Dessa pekar på bl.a. attkommunerna kan komma att tillmötesgå den fasta handelns krav på skydd frånkonkurrens från torghandeln och annan tillfällig försäljning och att sådanaåtgärder på kan föra med sig negativa effekter för prisbildningenoch effektiviteten i näringslivet. För min del ser jagnäringsfriheten som en gmndläggande princip i vår rättsordning. Regeringen harockså beslutat att en parlamentarisk kommitté skall utreda frågan om ettgmndlagsskydd för denna frihet (Ju 1992:01, dir. 1991:119). Begränsningar inäringsfriheten skall enligt detta synsätt kräva starka skäl. Ett sådant skälföreligger i de fall där konkurrensen är klart skadlig för konsumenterna. Föregen del anser jag att torghandeln kan utgöra en positiv konkurrensfaktorgentemot den etablerade handeln. En reglering i linje med utredningens förslagligger som jag ser det inte i konsumentemas intresse. Övervägande skäl talarsålunda för att vamutbudet vid torghandel inte bör regleras utöver vad som kankrävas från ordnings-och säkerhetssynpunkt. Mot den här bakgrunden anser jagatt en bestämmelse i linje med uttedningens förslag inte bör införas. Formernaför beslut om lokala föreskrifter Mittförslag: På samma sätt som skall lokala föreskrifter antas, ändras ellerupphävas genom beslut av kommunfullmäktige. Den nuvarande ordningen med ettförfarande där fullmäktiges beslut skall underställas prövningslopas. 1 stället införs en skyldighet för fullmäktige att anmälasitt beslut till . Länsstyrelsenskall upphäva fullmäktiges beslut helt eller delvis om det stt-ider mot någonbestämmelse i ordningslagen. skall fatta beslut i ärendet inomtte veckor från det att kommunen anmält sitt beslut till . Om detär nödvändigt med , skall inom den angivna tidsfristenfatta ett tillfälligt beslut. Dock måste fatta ett slutligtbeslut i ärendet från det att kommunen anmält sitt beslut. Till skillnad frånvad som gäller ges berörda myndigheter inte någon uttrycklig förslagsrätt iförfarandet med antagande av lokala ordningsföreskrifter. I ordningslagenbehålls inte heller möjlighet att enligt 23 § andra stycketallmänna ordningsstadgan i vissa fall själv förordna om lokala föreskrifter fören kommun. Utredningens förslagöverensstämmer i vissa delar med mitt Uttedningsförslaget innebär tillskillnad från mitt att nuvarande ordning med underställning avkommunfullmäktiges beslut hos behålls. Remissinstanserna: Deremissinstanser som har kommenterat förslaget hai- så gott som uteslutandeytttat sig över frågan om den nuvarande ordningen med en prövning avlänsstyrelsen skall behåUas eller inte. 1 den frågan är remissutfalletsplitn-at. SamtUga kommuner som har kommenterat förslagetanser att underställningsförfarandet inte bör behållas. Flera kom- Prop.1992/93:210 muner pekar på att underställningsplikten har slopats på ettflertal områden . En garanti för enhetiighet är enligt kommunemaatt det av upprättade normalförslaget till lokalordningsstadga till övervägande del följs av kommunema. Möjligheten attöverklaga det kommunala beslutet utgör enligt kommunernas uppfattning ett tillräckligtskydd för att förhindra alltför vittgående lokala föreskrifter. Från någonkommun föreslås en skyldighet för kommunen att samråda med innanbeslut fattas om lokal ordningsföreskrift, om möjligheten att överklaga detkommunala beslutet inte anses vara en tillräcklig åtgärd för att förhindraolämpliga eller olagliga lokala bestämmelser. framhåller att bedömningen av behovet av lokalaordningsföreskrifter måste göras på lokal nivå utifrån de problem och önskemålom reglering som kan finnas i den enskilda kommunen. Även omordningsföreskrifter inte är knutna till verksamhet finns det enligtförbundet ett berättigat intresse av bestämmanderätt på det härområdet. Förbundet anser vidare att en statlig myndighet inte bör ha engenerell rätt att öveipröva bedömningar av så stark natur som det ärfråga om här. pekar också på att en fast praxis har utvecklatsi fråga om vilka ordningsföreskrifter som kommunerna lagligen får meddela.Förbundets normalförslag har haft en starkt styrande funktion idetta avseende. Förbundet framhåller att innehållet i ett nytt normalförslagkommer att med stor omsorg förankras i kommunerna. Skillnaden mellan denprövning som görs i kommunalbesvär och vid underställning får enligt förbundetinte överdrivas. Förbundet anser att en länsstyrelse genei-ellt sett inte kananses äga bättre förutsättningar än en förvaltningsdomstol att göra rättsligabedömningar av ordningsföreskrifter. Under alla förhållanden anser förbundetatt skäl för understäUningspUkt saknas när fräga är om upphävande avordningsföreskrift. Enligt förbundet saknar underställningsplikten i dessa faUredan i dag reell betydelse. Överåklagarenvid i och RPS anser attunderställningsförfarandet måste behållas för att garantera medborgarnasrättssäkerhet. Hovrättenför anser att möjligheten till kommunalbesvär mot beslut omlokala ordningsföreskrifter är ett aUtför svagt insttument för att tillgodose behovetav slutlig konttoll av att föreskrifterna uppfyller grundläggande krav i frågaom laglighet, lämplighet och skälighet. Kammarrätteni anser att en underställning av sådana frågor om allmän ordning somen lokal ordningsstadga innehåller inte strider mot principen om kommunalsjälvstyrelse. Kammarrätten framhåller att rättssäkerhetsskäl med styrka talarför att denna form av reglering underkastas den noggranna statiigakonttoll som underställningsinstitutet medför. Stockholmstingsrätt framhåller att det är av utomordentlig vikt att det finns garantier för att beslut om generella ordningsföreskiifter uppfyller grundläggande krav i fråga om laglighet, lämplighet och skälighet. Enligt tingsrättens mening kan endast ett underställningsförfarande skapa sådana 150 garantier.Skulle något annat av de alternativ som uttedningen har övervägt Prop.1992/93:210 bli föremål för lagstiftning, kommer domstolama enligt tingsrätteni ökad utsträckning att få anledning att pröva föreskriftemas laglighet vidtillämpningen i det enskilda fallet Tingsrätten anser att en sådan utvecklingär olycklig. Ettflertal av de länsstyrelser som har kommenterat förslaget har förordat attnuvarande ordning med underställningsförfarande behålls. Dessa anser att det ärbetydelsefullt att länsstyrelserna genom underställningsförfarandet harmöjlighet att motverka bestämmelser som är alltför långtgånde vad gäller tvångpå allmänheten eller inskränkning i den enskildes frihet och som heller inte ärdikterade av ordningsskäl. JOanser att det från formell synpunkt är tveksamt om delegation till både enstadig förvaltningsmyndighet och en kommun står i överensstämmelse medordalydelsen i 8 kap. 11 § RF. Bakgrundentill mitt förslag: En lokal ordningsstadga skall enligt 23 § första stycketAOst antas av kommunfullmäktige på förslag av eller efter hörande av demyndigheter vilkas verksamhetsområde berörs av förslaget. kanockså till fullmäktige anmäla ett behov av en lokal ordningsstadga. Omfullmäktige inte antar de ordningsföreskrifter som anserpåkallade, kan enligt andra stycket i förevarande paragraf självbesluta i frågan. 1 det fallet måste emellertid beslutunderställas regeringen. Enligtandra stycket i 23 § skall fullmäktiges beslut underställas länsstyrelsensprövning. kan vägra att fastställa fullmäktiges beslut. 1 sinprövning skall beakta beslutets laglighet, lämplighet ochskälighet. anses inte ha någon rätt att göra sakliga änch-ingar ifullmäktiges beslut. Om fullmäktiges beslut inte kan godtas kan länsstyrelsensålunda endast vägra fastställelse. 123 § tredje stycket AOst föreskrivs att vad som gäller för att anta en lokalordningsstadga också gäller i fråga om ändring eller upphävande av en sådanstadga. Enkommunfullmäktiges beslut enligt 23 § kan enligt 27 § andra stycket AOstöverklagas. Därvid skall reglerna i 10 kap. kommunallagen (1991:900) omlaglighetsprövning tillämpas. beslut om lokal ordningsföreskrifteller i underställningsärende kan enligt fjärde stycket första meningen isistnämnda paragraf överklagas hos regeringen genom förvaltningsbesvär. Skälenför mitt förslag: I likhet med utredningen anser jag att den nuvarande ordningendär kommunfullmäktige beslutar om lokala ordningsföreskrifter bör gälla även ifortsättningen. På samma sätt som bör också fullmäktigesbeslut få överklagas i enlighet med bestämmelserna om laglighetsprövning i 10kap. kommunallagen (1991:900). Jagdelar också utredningens uppfattning att den uttryckliga förslags- i-ätten för olika myndigheter enligt 23 § första stycket första meningen AOst inte bör behållas . Detta hindrar givetvis inte att myndigheter, organisationer eller enskilda hos kommunen kan göra framställning om att ordningsföreskiifter av visst innehåll bör införas. Kommunala styrelser och 151 nämnder kan alltid hosfullmäktige göra de framställningar som anses Prop. 1992/93:210påkallade. Somjag ser det är det självklart att lokala ordningsföreskrifter innan defastställs av kommunfullmäktige måste föregås av ett grundligt förberedelsearbete.Ett naturligt och viktigt inslag i det arbetet bör enligt min mening vara attfullmäktige inhämtar synpunkter från myndigheter och organ vilkasverksamhetsområden berörs av de tilltänkta föreskriftema. Emellertid anser jagi linje med uttedningens förslag att ett sådant förfarande är så självklartatt det inte behöver regleras i lag. Sålunda anser jag att det i den nyaordningslagen inte behöver tas in någon bestämmelse om att kommunfullmäktigeskall höra de myndigheter, viUcas verksamhetsområde berörs av den lokalaföreskriften (jfr 23 § första stycket första meningen AOst). Enligt23 § andra stycket AOst skall kommunfullmäktiges beslut om antagande av enlokal ordningsstadga underställas prövning.Ordningsstadgeutredningen föreslår att den ordningen behålls. De kommuner somhar kommenterat förslaget anser att underställningsförfarandet bör slopas. Statsmakternassträvan mot en vidgad självstyrelse och en minskad byråkrati isamspelet mellan statliga och kommunala organ har fått tiU följd attunderställningsinstitutet allt mer kommit att sättas i fråga. I propositionenom minskad statlig detaljreglering av kommunerna m.m. anförde sålundaföredragande statsrådet (prop. 1976/77:1 s. 101) att inte minstkommunindelningsreformen skapat förutsättningar för att låta kommunerna självaavgöra äi-enden där beslutanderätten tidigare varit delad mellan kommunerna ochen stadig myndighet och att arbetet med en successiv minskning av antaletunderställningspliktiga ärenden borde fortsätta. Enligtstatsmaktemas riktiinjer för ökad självstyrelse och minskad byråkrati(prop. 1980/81:80, bet 1980/81:KU13, rskr. 1980/81:149) skall en fortsattminskning av antalet underställningspliktiga ärendegrupper eftersttävas.Förechagande statsrådet anförde (a. prop. s. 16 f) att underställningsförfarandeti stort sett har spelat ut sin roll. Enligt hans mening främjas inte samarbetetmellan statliga och kommunala organ av denna form av statskonttoll.Föredraganden ansåg att andra former såsom samråd och allmän rådgivning Uggermer i linje med en modem syn på samspelet mellan statiiga och kommunala organ.Han anförde vidare att det politiska ansvaret tillsammans med möjUghetema attanföra kommunalbesvär och ett utvecklat system för samarbete utgör en godgaranti för att de kommunala uppgifterna fullgörs på ett lämpligt sätt medhänsyn till laglighet och lämplighet. Enligt hans mening borde man i förstahand välja mindre ingripande former i den kommunala självstyrelsen änunderställning i de fall där en statlig konttoll behövs. Somjag har påtalat i det föregående äi- det från lagteknisk synpunkt inte möjligt att utforma ett bemyndigande för regeringen och kommunema att meddela lokala föreskrifter på ett sådant sätt att man ur bemyndigandet klart kan utläsa vilka typer av föreskrifter som kan utfärdas med stöd av detta. Bemyndigandebestämmelseni den nya ordningslagen bör som jag tidigare Prop. 1992/93:210 sagt mot denbakgrunden hållas tämligen allmän. Jag har i det föregående också förutsatt attregeringen så långt det är möjligt kommer att utnyttja sin befogenhet enligtbemyndigandet att delegera normgivningskompetensen till kommunerna. Sålundakommer kommunerna att kunna föreskriva betydande begränsningar i den enskildesfrihet och personliga förhållanden. Därtill kommer att överttädelse av delokala ordningsföreskrifterna enligt den nya ordningslagen ärstraffsanktionerade. Så vittgående formella befogenheter för kommunema fordrarenligt min mening en effektiv garanti för att de kommunala besluten är lagliga,lämpliga och ändamålsenliga. Kommunala föreskrifter fär t.ex. inte bli sålångtgående att de kommer i konflikt med den gmndläggande principen i RF attför den enskilde betungande föreskrifter i allt väsentligt skall meddelasgenom lag. Det finns följakdigen flera tungt vägande skäl som talar för att eneffektiv statlig möjlighet att ingripa mot lokala föreskrifter med oriktigteller olämpligt innehåll är en förutsättning för ett så vidsträckt bemyndigandesom jag föreslår i det här sammanhanget. Uttedningenhar konstaterat att det inte sällan har funnits anledning till kritik mot delokala ordningsföreskrifter som har underställts prövning.Åtskilliga föreskrifter för vilka fastställelse har vägrats har enligtutredningen haft sådan karaktär att de skulle ha inneburit relativt långtgåendeinskränkningar i allmänhetens rörelsefrihet. I andra fall har fastställelsevägrats med motiveringen att fiågan har varit reglerad i någon annan ordningoch att den föreslagna föreskriften därför har stått i strid med bestämmelsen i7 § första stycket AOst. Laglighetsprövningenligt 10 kap. kommunallagen innebär i princip endast en bedömning från formellsynpunkt av beslutets laglighet. öm man, i enlighet med mitt förslag i detföregående, i den nya ordningslagen tar in en bestämmelse om att lokalaföreskrifter inte får lägga onödigt tvång på allmänheten eller på något annatsätt göra obefogad inskiänkning i den enskildes frihet, kommer visserligenprövningen i dessa fall att i viss utsttäckning innefatta också enlämplighetsbedömning. Den överprövande myndigheten måste således pröva om denlokala föreskriften står i sttid med en sådan bestämmelse i ordningslagen. Ettöverklagande enligt kommunallagens bestämmelser förutsätter emellertidinitiativ från någon - oftast en enskild person - som har rätt att föra sådantalan. Beslut om lokala föreskrifter tilldrar sig i allmänhet inte någonstörre uppmärksamhet i massmedierna, vilket kan leda till att den bredaallmänheten inte får kännedom om beslutet förrän tiden för överklagande harförsuttits. Som uttedningen och flera remissinstanser påpekat leder dessaomständigheter till att möjligheten att överklaga det kommunala beslutet intekan anses utgöra ett tillräckligt stai-kt medel att komma till rätta medoriktiga eller olämpliga lokala föreski-ifter. Jag anser sålunda att det behövsnågon ytterligare form av stadig ingripandemöjlighet. Antaletunderställningspliktiga ärenden har minskat successivt allt . Emellertid skiljer sig den kommunala befogenheten att meddela föreskrifter om allmän ordning på väsentliga punkter från de områden av 153 kommunalverksamhet där statskontrollen i form av underställning efter Prop. 1992/93:210hand har slopats. Frågor rörande allmän ordning är inte i egentlig mening någonkommunal angelägenhet. Sålunda är kommunernas befattning med dessa frågor inteknuten till någon verksamhet Inte heller motsvaras den av någotåliggande eller åtagande för kommunerna. Det är i stället fråga om en typisktsett stadig angelägenhet som av mera praktiska än principiella skäl delegerastill kommunema och inte till statiiga myndigheter. Principen om kommunalsjälvstyrelse gör sig därför mindre gällande på detta område än på många andradär den statiiga styrningen har minskat. Underremissbehandlingen har från bl.a. domstolshåll pekats på behovet av attgarantera medborgama rättssäkerhet och trygghet. Rättssäkerheten gör sig enligtmin mening särskilt starkt gällande i detta sammanhang när det är fråga omsttaffsanktionerade föreskrifter som rör allmän ordning och säkerhet. Dennasynpunkt gör sig gällande med särskild styrka eftersom föreskrifterna kan hastor betydelse för andra än kommunmedlemmama. Motbakgmnd av det anförda anser jag att det behövs någon ytterligare möjlighettill statiigt ingripande än den som står tiU buds genom kommunallagensbestämmelser om laglighetsprövning. Den ytterligare möjligheten bör emellertidi linje med vad statsmaktema uttalat tidigare kunna vara mindre ingripande änvad en ordning med underställningsförfarande innebär. Enligt min mening börden statliga möjligheten att ingripa mot lokala föreskrifter med oriktigt ellerolämpligt innehåll kunna bli tillgodosedd om kommunens beslut i lokalaordningsfrågor anmäls till och denna ges befogenhetatt upphäva sådana föreskrifter i den mån dessa sttider mot den nyaordningslagen En sådan ordning kan inte anses sttida mot bestämmelsen i 8 kap.11 § RF. Jag avser att följa hur den föreslagna ordningen kommer att utvecklasig. Förkommunen, allmänheten och andra som berörs av lokala föreskrifter är detangeläget att inom en förhållandevis tar ställning tillom det finns anledning att ingripa mot någon lokal föreskrift som anmälts tilllänsstyrelsen. Enligt min mening bör i flertalet fall kunna fattaett beslut om upphävande inom åtminstone tte veckor från det att kommunensanmälan kommit in till . Det kan dock förekomma fall av merkomplicerad natur i vilka kan behöva än så för attkunna ta slutlig ställning i ärendet. Jag anser däiför att bestämmelserna omlänsstyrelsens prövning bör utformas så att slutiiga avgörande iärendet i vissa fall kan få anstå upp från det att kommunensanmälan kommit in. I de fall det är påkallat att utnyttjar denlängre tidsfristen anser jag att en ordning bör införas enligt vilken detåligger att inom tte veckor fatta beslut om tillfälligtupphävande av sådan lokal föreskrift som kan antas strida mot någon bestämmelsei ordningslagen. Enligt nuvarande ordningkan hos kommunen anmäla behov av lokala ordningsföreskrifter av visst innehåll (23 § första stycket andra meningen AOst). inte antar en sådan före skrift kan besluta själv i frågan (23 § andra stycket andra meningen AOst). Länsstyrelsen.s möjlighetatt själv besluta om lokala ordningsföreskrifter Prop. 1992/93:210 torde inteha någon större praktisk betydelse och kan ses som principiellt tveksam genomatt skulle få fatta ett beslut som egentligen ankommer påkommunen. Därför anser jag i likhet med utredningen att övervägande skäl talarför att bestämmelsen inte bör behållas . Länsstyrelserna börgivetvis även hos kommunema kunna påtala ett behov av olika ordningsföreskrifterJag anser emellertid att några särskilda författningsbestämmelser i ämnet intebehövs. Som en yttersta möjlighet kan regeringen besluta föreskrifter för enkommun. Somjag har nämnt tilldrar sig lokala föreskrifter i allmänhet inte någonstörre uppmärksamhet i massmedierna. Enligt nuvarande ordning skall såväl denav kommunen beslutade lokala ordningsföreskriften som länsstyrelsensfastställelsebeslut kungöras i länets författningssamling (jfr prop.1975/76:112 s. 79). Föratt bringa ett beslut om lokal föreskrift tiU såväl allmänhetens som detillämpande myndighetemas kännedom bör enligt min mening kommunen åläggas attpå egen bekostnad kungöra föreskrifterna i länets författningssamling.Beslutet bör också anslås på vederbörligt sätt och föras in i . Detbör ankomma på regeringen att i förordning meddela föreskrifter om detta. 1sammanhanget bör nämnas att under innevarande behandlatbl.a. frågan om kommunala författningssamlingar (bet. 1992/93:KU1, rskr.1992/93:5). Utskottet uttalade som sin mening (a. bet s. 8) att regeringen börlåta frågan om publicering av kommunernas och landstingens författningar bliföremål för närmare överväganden. Frågan bereds för näi-vai-ande inomregeringskansliet. Omkommunerna kommer att åläggas att hålla kommunalaförfattningssamlingar får frågan om kungörande av lokala föreskrifter övervägaspå nytt. 1de frågor som har behandlats under detta avsnitt har jag samrått med chefen förCivUdepartementet. 4.3.7Ordningsföreskrifter m.m. för hamnar Mittförslag: Regeringen får meddela föreskrifter om ordning och säkerhet i hamnar.För fall där en hamn ägs eller förvaltas av en kommun eller av ett av kommunenhelägt företag, får regeringen överlämna åt kommunen att meddela sådanaföreskrifter. 1 fråga om en hamn som ägs eller förvaltas av någon annan, fårregeringen överlämna åt att meddela föreskrifter av det aktuellaslaget