prop · GG0389 · 1992-12-31 00:00:00 — Datoinspektionen bör iförekommande fäll samråda med . En föreskrift härom kanmeddelas genom förordning. SomDatainspektionen påpekat kommer, oberoende av den frihet som den föreslagnalagstiftningen ger utländska kreditinstitut att bedrivakreditupplysningsverksamhet i , datolagens bestämmelser att gällalikformigt för sådan verksamhet. I den mån denna innefattar användning avpersonregister, kommer således särskilt tillstånd att krävas av filialer tillutländska kreditinstitut under samma förutsättningar som gäller för svenskaaktörer. Närdet i bankrörelselagen infördes regler om filialetablering från utlandetuttalades i lagmotiven att bankfilialema liksom andra företogs-filialer bordeha en egen bokföring skild från det utländska företagete bokföring i övrigt(prop. 1989/90:116 s. 76). Enligt nu gällande bestämmelser i 1 kap. 4 § BRLgäller för utländska bankers verksamhet genomfilial i lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. Prop. 1992/93:89(filiallagen) i tillärapliga delar. 1 fråga ora filialer till utländskafinansieringsföretog finns en motsvarande besferaraelse i 5 a § lagen omfinansbolag. Hänvisningama i bankrörelselagen och finansbolagslagen innebär attbl.a. bokföringsreglema i 11-14 §§ filiallagen blir tillämpliga för berördakreditinstitut. Enligt 11 § filiallagen skall en filial ha en egen bokföring,som är skild från det utländska företogeto bokföring i övrigt. I 12 §föreskrivs att filialräkenskaperaa skall granskas av auktoriserad eller godkändrevisor eller auktoriserat eller godkänt revisionsbolag. Verksfellande direktörenför en filial skall, enligt 13 §, ge in filialredovisningshandlingaroch revisionsberättelse samt, däratöver, motsvarande handlingar för företoget idess helhet, om de gjorte offentliga i företogeto hemland. För filialensbokföring och revision gäller i tillämpliga delar deteamma som för ett svensktföretog av motsvarande slag. Förutländska filialer som regleras av finansbolagslagen gäller, till följd avhänvisningen via filiallagen, redovisningsregleraa i dels 11 kap.aktiebolagslagen, dels bokföringslagen (1976:125). För bankeraa finns särskildaredovisningsregler i 4 kap. BRL. Dessa besfemmelser fyller ut reglema ibokföringslagen till vilka hänvisas i bankrörelselagen. Enligt 4 kap. I §tredje stycket får regeringen eller utfårda närraareföreskrifter ora bankemas löpande bokföring, årsbokslut och årsredovisning.Sådana föreskrifter får avvika från bokföringslagen ora särskilda skälföreligger. EES-avtoletinnebär att de svenska redovisningsregleraa kan upprätthållas fulltut beträffande filialer till kreditinstitut från andra EES-länder. Dels gällerett åtogande att i fråga om redovisning av filial-verksamhet godto utländskaredovisningshandlingar. Dels kan det inte ställas krav på fullständigsärredovisning för filialeraa. Det kan inte undvikas att redovisningskraven påde i verksamma kreditinstituten till viss del blir olikforraiga.Enligt min bedömning behöver olägenheteraa dock inte bli särskilt stora. I ochmed att med stöd av direktiv /117/EEG kan kräva in en omfattonderedovisning särskilt för filialverksamheten och att dessa uppgifter skall avsvenska revisorer kontrolleras mot den ftillständiga redovisning som detutländska institutet alltid är skyldigt att offentliggöra, kommer det att blimöjligt att få den överblick över räkenskapema som behövs för att tillgodosebl.a. svenska intressen av skattekontroll. Deredovisningslättnader som skall gälla för filialer till kreditinstitut frånEES-länder bör kunna medges också i fråga om filialer från tredje land. Jag seringet hinder emot att tillämpa en sådan ordning för alla kreditinstitut, vilkasredovisning bedöms vara tillräckligt omfetfende och genomsynlig. Detframstår som ändamålsenligt att regeringen eller, efter bemyndigande, Finansinspektionenfår meddela föreskrifter om i vad mån lättnader i redovisningskrav skall gällaför filialer till kreditinstitut hemmahörande i en viss krets av länder, ejnödvändigtvis identisk med EES. 1 samband med tillkomsten av lagen (1992:543)om börs- och clearingverksamhetbehandlade Lagrådet frågan om de konstitutionella Prop. 1992/93:89förateättningama för delegation av rätten att utfårcfe redovisningsföreskrifter.Trote vissa betänkligheter godtog Lagrådet ett sådant berayndigande, sora dåföreslagite i 11 kap. 2 § lagen ora börs- cxh clearingverksamhet (Prup.1991/92:113 s 469 ff). Mot bakgrund av Lagrådete övervägande, och raed hänsyntill att rikscfegen godkänt bemyndigandet i 4 kap. 1 § BRL, anser jagatt den besferaraelsen bör kunna kompletteras med ett bemyndigande som innebärrätt för regeringen eller att föreskriva avvikelser frånvad som annars skall gälla i fråga ora krav på redovisning för filialer. Jagvill erinra om att förslaget syftor till att åstodkomma lättnader för berörcfeföretog. Bemyndigandet skall allteå inte kunna utnyttjas för att föreskriva enmer betungande redovisningsskyldighet än vad sora nu gäller. Enskyldighet att ge in fullständiga redovisningshandlingar för det utländskakreditinstitutet i sin helhet bör gälla lika för samtliga i etobleradefilialer. Bestämmelsen i 13 § filiallagen tillgodoser detto behov. Reglemai direktiv om grappbaserad tillsyn har i svensk rätt sin motsvarigheti gällande bestämmelser om konsoliderad kapitolfeckning och om begränsning avstora engagemang. Bestämmelseraa i 2 kap. 11 § BRL innebär att lagensbestämmelser om kapitolkrav skall tillärapas på en koncera till den del denbesfer av en bank med finansiella dotterföretag. Motsvarande bestämmelser omkonsoliderat kapitolkrav fmns bl.a. i 11 c § finansbolagslagen och i 4 d§ lagen om kreditaktiebolag. Av koncemdefinitionen i bankaktiebolagslagen ochaktiebolagslagen (1975:1385) följer att även företog i vilka ägandet motsvararraindre än av röstetolet räknas sora dotterföretog, om ägarföretoget harett bestämmande inflytande och en betycfende andel av resultotet i företoget.Med hänsyn till att dotterföretogsbegreppet givite en så vidsträckt definitionfår besferaraelseraa om konsoliderad kapitolfeckning anses tillgodose min i rairegleraa direktiv. Enligt2 kap. 16 § BRL gäller en skyldighet för banker att begränsa s.k.enhandsengagemang. har utfårdat allmänna råd (FFFS 1991:9) omkreditinstitutens rapportering av stora exponeringar (engagemang). Dessaallmänna råd innebär bl.a. att rapportering skall ske två gånger avenhandsengagemang som motsvarar av kapitolbasen och attrapporteringen skall ske för den långivande konceraen som helhet. Inspektionenkommer att med stöd av regeringens bemyndigande ersätto dessaallmänna råd med bindande föreskrifter. Avsiktenär att konsolideringsreglema senare skall anpassas såväl till det nyadirektivet 92/30/EEG om grappbaserad tillsyn som till ett ännu inte antagetEG-direktiv om begränsning av större engagemang. Informationsutbyte ochsekretess Prop. Föratt tillsynen över kreditinstitut som verkar i olika länder skall bli effektivär det av störsto vikt att EES-avtolete regler om obligatoriskt utbyte avinformation och fortiöpande samarbete mellan prövnings- och tillsynsmyndigheterfungerar väl. Till en del kommer sådant utbyte av information att ske enligtratiner som tillämpas EG-medlerasstoteraa emellan. Beroende på sakensnatur kommer myndighetekontoktema att i vissa fall vara mindre formaliserade.Jag bedömer det inte ändamålsenligt att i lag to in detoljerade föreskrifter omi vilka situationer och under vilka förateättningar skallförse tillsynsorgan i andra länder - inom och utom EES - med uppgifter om iSverige verksamma institut. 1 den mån det behövs kan regeringen lämpligen lämnanärraare föreskrifter genom förordning. Deninformationsskyldighet för som följer av EES-avtolet avsertill stor del sådana uppgifter som åsyftos i 8 kap. 5 § försto stycketsekretesslagen (1980:100). Enligt denna besfemmelse gäller sekretess i stotligmyndighete verksamhet, som besfer i tillståndsgivning eller tillsyn medavseende på bl.a. bank- och kreditväsendet, för uppgifter om dels affårs- ellerdriftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antasatt han lider skada om uppgiften röjs, dels ekonomiska eller personligaförhållanden för annan, som har trätt i affårsförbindelse eller liknandeförbindelse med den som myndighetens verksamhet avser. Frågani vad mån EES-avtolet föranleder ändringar i sekretesslagen bereds förnärvarande inom . I det sammanhanget övervägs om bestämmelsemai 8 kap. 5 § kan anses tillräckliga för att tillgodosebanksamordningsdirektivens anspråk på sekretess hos behörigatillsynsmyndigheter. Jag utgår från att de sekretessfrågor som Datoinspektionenväckt också beaktos i Justitiedeparteraentete lagstiftningsärende. Ensvensk myndighets möjlighet att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till enutländsk myndighet regleras i 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen.Uppgift som är sekretessbelagd enligt sekretesslagen får enligt bestämmelseninte lämnas ut till utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation i annatfall än om utlämnandet sker i enlighet med föreskrift därom i lag ellerförordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få lämnas ut tillsvensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klartatt det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till denutländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. Bestämmelsen gersåledes goda möjligheter att i tillsynsarbetet lämna uthandlingar och uppgifter till behöriga utländska myndigheter. Vadgäller myndighetssamråd på det inhemska planet är det givetvis av störstobetydelse för övervakningen av ett väl fungerande betolnings-väsende attRiksbanken och verkar i nära och förtroendefullt samarbete.Bestämmelsema i sekretesslagens 14 kap. lägger inte hinder i vägen försådant utbyte av information sora de bådamyndighetema behöver för fullgörande av de uppgifter sora ålagte dera. Mot denbakgranden, och cfe jag inte har erfarit att några väsentliga praktiskasvårigheter föreligger, anser jag att frågan ora föreskrifter i lag beträffandeobligatoriskt sararåd mellan och inspektionen bör anstå i avvaktonpå resultotet av det arbete sora pågår i riksbanksutredningen(Fi 1991:02). I 22 § riksbankslagenanges att får begära in vissa uppgifter från kreditinstitut. Deuppgifter sora avses är sådana som anser nödvändiga för att följautvecklingen på valuto- och kreditmarknadema (jämför prop. 1989/90:135 s. 69).Med "kreditinstitut" åsyftas i sammanhanget rättesubjekt som fellerinom den vida krete som definierate i 3 § andra stycket riksbankslagen, dvs.banker, kreditoktiebolag, finansbolag, värdepappersinstitut, allmännapensionsfonden, försäkringsföretog med svensk koncession, lands- ochstodshypoteksinstitutioneraa samt . Till följd avkreditinstitutebegreppete avgränsning i riksbankslagen finns å andra sidaningen lagstodgad skyldighet för vissa finansiella aktörer att lämna uppgiftertill . Det förhållandet att t.ex. värdepappersfonder och börserfäller utonför kategorieraa av uppgifteskyldiga framstår som mindre befogat.Enligt 18 § andra stycket riksbankslagen får under vissa villkorbevilja kredit till alla företag som står under tillsyn av Finansinspektionen.Jag anser det naturligt att besfemmelsen i 22 § utformas så att raotsvarandeföretog och institutioner kan åläggas skyldighet att läinna information tillRiksbanken. Mitt förslag i denna del irmebär inte mer än en begränsadutvidgning av kreteen uppgifteskyldiga. Närliggande frågor om vilkaupplysningar som faktiskt har rätt att begära in med stöd av 22 §kan komma att belysas av riksbanks-utredningen. Detsamma gäller frågan omfördelningen av befogenheter mellan och . 2.5 Rätttill domstolsprövning av vissa förvaltningsbeslut Mittförslag: Om ett beslut angående oktroj eller auktorisation avkreditmarknadsbolag inte har fattas , eller om en sådanunderrättelse som krävs för filialetablering i ett annat EES-land inte haravsänts , har sökanden rätt att begära förklaring av kammarrättatt ärendet onödigt uppehålls. Har beslutet inte meddelats eller underrättelseninte avsänts efter det att dorastolen avgett en sådan förklaring,skall det anses som att ansökningen avslagits. Ilagen om kreditmarknadsbolag införs regler om att beslutöverklagas hos kammarrätt. Promemoriansförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansernagodtor i huvudsak förslaget. Kammarrätten i Prop. 1992/93:89 förordaratt fråga om onödigt uppehållande prövas av Regeringsrätten i sfellet för avkammarrätt. och anser attFinansinspektionens beslut i allraänhet, således även i fråga ora tillsyn överbanker, bör överklagas till kammarrätt. EES-avtalet:Enligt artikel 13 i försto banksamordningsdirektivet skall myndighetebeslut somfattoto med stöd av lagar och andra författningar, som utfårdate i enlighetraed direktivet, kunna göras till föremål för prövning av domstol. Deteammaskall gälla då inget beslut har fattote från det att enauktorisationsansökan innehållande alla nödvändiga uppgifter har givite in. Somnämnte i föregående avsnitt skall ett kreditinstitut auktoriserat i ettEES-land ha rätt att etoblera filial i andra EES-länder. Den procedur som dåskall iakttos finns beskriven i artikel 19.3 i andra banksamordningsdirektivetoch innebär att kreditinstitutet anmäler sitt önskemål tillhemlandsmyndigheten, vilken i sin tur underrättor behörig myndighet i dettilltänkto värdlandet. hemlandsrayndigheten vägrar att underrättovärdlandsmyndigheten, skall skälen för detto läranas till det sökandekreditinstitutet från det att institutet givit in allanödvändiga uppgifter i ärendet. En vägran att översäncfe underrättelse tillvärdlandsmyndigheten eller en underiåtenhet att lämna besked till sökandeninora skall kunna göras till föremål för domstolsprövning. 1föregående avsnitt har redogjorte för de möjligheter som värdlandsmyndigheterhar att ingripa mot filialer till kreditinstitut från andra EES-länder. Sådanaingripanden skall normalt, enligt artikel 21.6 i andrabanksamordningsdirektivet, kunna göras till föremål för domstolsprövning. Skälenför mitt förslag: Sådana beslut som avses i de nu nämncfe direktivregleraameddelas i av regeringen och . Enligt nu gällandebanklagstiftning ankommer det på regeringen att pröva frågor om bankoktroj ochom återkallande av oktroj. Enligt kreditoktiebolagslagen skall regeringengodkänna ett kreditaktiebolags bolagsordning och den kan i vissa fall förbjudabolaget att forteätto sin verksamhet samt förordna att det skall träda ilikvidation. Däremot gäller enligt finansbolagslagen att ärprövningsmyndighet i ärenden om tillstånd för finansbolag. Finansinspektionenhar behörighet att meddela beslut i olika tillsynsangelägenheter, såväl vadgäller banker som andra typer av kreditinstitut. Beslutsom fattot i ärenden om tillsyn av banker och andrakreditinstitut överklagas enligt gällande rätt hos regeringen. Regeringensbeslut kan göras till föremål för rätteprövning hos Regeringsrätten. Genomlagen (1988:205) om rätteprövning av vissa förvaltningsbeslut, som trädde ikraft den , infördes en möjlighet till överprövning i Regeringsrättenav vissa beslut som regeringen och andra förvaltningsmyndigheter meddelar iförvaltningsärenden. föratt säkerställa att svensk rätt motsvarade krav Prop.1992/93:89 på tillgång tilldomstolsprövning av enskilcfes "civila rättigheter och Enansökan om rätteprövning hos Regeringsrätten kan göras av en enskild part. Enförateättning för prövning är att beslutet innebär myndigheteutövning mot denenskilde och att ärendet rör något förhållande som avses i 8 kap. 2 eller 3 §regeringsforraen, dvs. enskildas personliga ställning eller deras personligaoch ekonoraiska förhållanden inbördes eller förhållandet raellan enskilcfe ochdet allmänna som gäller åligganden för enskilcfe eller i övrigt avser ingrepp ienskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Härtill kommer atträtteprövning kan ske endast i fall då beslutet annars kan prövas av domstolendast efter ansökan om resning och inga andra överprövningsmöjligheter stårtill buds. Vissa typer av beslut är generellt undantogna. Regeringsrättenskall pröva om beslutet strider mot någon rätteregel på det sätt som sökandenangett eller som i övrigt klart fraragår av omständigheteraa i ärendet. Vadgäller räckvidden av Regeringsrättens prövning föreskrivs i lagens 5 § attbeslutet skall upphävas - och vid behov återförvisas - om rätten finner attbeslutet strider mot någon rätteregel och det inte är uppenbart att feletsaknar betydelse för avgörandet. Det är allteå i princip inte möjligt för Regeringsrättenatt ge ett klandrat beslut ett ändrat materiellt innehåll. Regeringsrättensprövning kan vara mer eller mindre omfattonde, beroende på beslutete karaktär.1 förarbetena till rätteprövningslagen uttolades att överprövningen inte alltidbör vara begränsad till att avse rättetillämpningen i den mening detto begreppanses ha i t.ex. regeln om resning i 58 kap. I § försto stycket 4rättegångsbalken. Regeringsrätten bör kunna överpröva också den fäktobedöraningsora ligger till grand för tillämpningen av föreskrifter. Prövningen skallöverhuvud toget avse ett beslute förenlighet med rätteordningen i enlighet medprincipen ora all maktutövnings lagbundenhet. 1 lagmotiven anmärktes att vissabesferaraelser är utformade så att den administrativa prövningen kan utfallapå mer än ett sätt uton att något av besluten kan sägas strida raot bestämmelsema.Det exemplet anfördes att lagstiftoren, genom att ge en myndighet rätt attvälja mellan flera lagligen tänkbara beslut, har överlåtit åt myndigheten attforma en policy vid beslutefettondet. Även besferaraelser av detto slag sätterdock ofto vissa gränser för myndighetens handlingsfrihet. 1 sådana fäll börmöjligheten till domstolsprövning omfatto frågan om beslutet ryms inomhandlingsfriheten. Slutligen framhölls att prövningen naturligen fick komma attske med beaktande av att domstolar inte kan fömtsättos göra bedömningar avutpräglat skönsmässig eller politisk karaktär (prop. 1987/88:69 s. 23 f). Lagenom rätteprövning har gjorts tidsbegränsad och gäller, i avvakton på en slutligutvärdering av den, enligt SFS 1991:1825 beträffande beslut som meddelas undertiden från ikraftträdandet till utgången av . 1987/88:69uttolades också att det bör vara en riktlinje för utvecklingen på längre siktatt man områdesvis överväger i vilken mån det är ändamålsenligt attersätto den överprövning sora i cfeg sker i Prop. 1992/93:89 administrativordning raed dorastolsprövning. Denutveckling sora föratekickades vid rätteprövningslagens tillkorast har komraitett stycke på väg inora området för finansiell lagstiftning. Vissa beslut avFinansinspektionen skall numera överklagas direkt till förvaltningsdomstol.Enligt såväl lagen (1991:980) om handel raed finansiella instrament som lagen(1991:981) om värdepappersrörelse gäller som huvudregel att Finansinspektionensbeslut skall överklagas hos kammarrätten. Motdenna bakgrand kan det diskuteras om inte tiden är mogen för en motsvarandereform i banklagstiftningen. Utrymmet för näringspolitiska överväganden isamband med auktorisation av banker och andra kreditinstitut har i stort settförsvunnit i och med att möjligheten till behovsprövning togite bort. När jagnu lämnar förslag till en helt ny, moderniserad lagstiftning omkreditmarknadsbolag anser jag det naturligt att förorda att besluten enligt dennya lagen, bl.a. i fråga om auktorisation, skall fattos av Finansinspektionenoch att inspektionens beslut generellt överklagas hos kammarrätt. En sådanordning innebär för kreditmarknadsbolagens del att de i banksamordningsdirektivenuppställda kraven på domstolsprövning av raeddelade beslut tillgodoses. Närdet däremot gäller beslut som fattos med stöd av bankrörelselagen och de övrigabanklagaraa ställer sig saken något annorlunda. Det kan enligt min bedömningväl tänkas att oktrojgivningen i ett senare skede anförtros ,med rätt till överklagande hos kammarrätt, men för en sådan ändring avregelsystemet krävs ytterligare överväganden som också bör omfatto andra delarav regelsysteraet. Jag anser det inte heller ändamålsenligt att nu föreslånågra mera begränsade ändringar av överklagandereglema i banklagstiftningen. Frågankan dock ställas om rätteprövningen är tillräcklig för att tillgodosedirektivreglemas krav på rätt till dorastolsprövning av beslut som regeringenfattot i ett ärende som rör t.ex. bankoktroj. Vad som främst påkallaruppmärksamhet är om Regeringsrättens prövning är tillräckligt omfattande. Detkan då påpekas att frågan om domstolsprövningens kvaUtativa innehåll intefinns behandlad i direktiven. Det kan ses som en fråga för nationelllagstiftning att bestämma ora överprövningen av ett förvaltningsbeslut skallbegränsas i något avseende. Det väsentliga måste vara att domstolsprövningentillgodoser de rättesäkerheteintressen som ligger till grand fördirektivbestämmelsen. Min bedöraning är att rätteprövningsinstitutet uppfyllerdessa krav. Jag föreslår därför inte nu någon förändring iöverklagandebestäramelseraa i banklagstiftningen. direktiven föreskrivna ordningen att ett uteblivet beslut i vissa fall skullekunna föranleda domstolsprövning saknar motsvarighet i gällande svensk rätt.Här är det i än högre grad på sin plate att fråga sig vad domstolen egentligenskall ta ställning till. Det är knappast ändamålsenligt att enförvaltningsdomstol skall överto en auktorisationsansökan i dess helhet från ensenfärdig myndighet och i dess ställe göra en materiell prövning av allaföreliggande omständigheter. Det lämpligaste torde i stället vara en procedursom framtvingar att den myndighet som det åligger att göra dennaprövning verkligen gör det cxh fattor ett Prop. 1992/93:89 explicit beslut. Dettosyfte kan enligt min mening bäst vinnas genora att sökanden får rätt att begäradorastolens förklaring att ärendet onödigt uppehålls. Har domstolen välanslutit sig till sökandens uppfattning cxh avgett en såcfen förklaring fmnsdet inte längre något giltigt försvar för myndigheten att ytterligare dröja medbeslutet. Domstolen skall således i förste hand endast pröva om ärendet ärfårdigt för avgörande, om samtliga handlingar och uppgifter som behövs somunderlag för beslutet har lämnate till myndigheten och om, i förekommande fall,alla nödvändiga samrådsförfaranden har iaktfegite. Mitt förslag tillinförlivande av direktivregleraa innebär att sökanden får en ovillkorlig rättatt väncfe sig till domstol när den föreskrivna tiden om sex resp. tre raånaderhar gått från det att ansökningen gavs in. Finner domstolen att ärendet inte ärfärdigt för avgörande och att dette förhållande inte kan lästes myndigheten,kan sökanden när som helst begära en ny förklaring om onödigt uppehållande.När domstolen väl har kommit fram till att ärendet är moget för avgörandebörjar en ny period om sex resp. löpa. Föreligger det vid utgångenav denna frist fortfarande inget beslut, får det anses som att ettavslagsbeslut meddelate . I denna situation tillärapas de generellareglema om överklagande. Sannolikt kommer denna utväg inte att behövatillgripas annat än i utomordentligt sällsynto fall. Fråganom onödigt uppehållande bör prövas av kammarrätten. Detförtjänar påpekas att frågan om domstols överprövning av förvaltningsbeslut harvidare räckvidd. Kommittén raed uppdrag att utreda frågan om grandlagsskydd föräganderätten ra. särat frågan ora vidgade möjligheter till domstolskontroll(Fri- och rättighetokommittén; Ju 1992:01) har till uppgift att bl.a. utredabehovet av ändringar i svensk lag om rätt till domstolsprövning avförvaltningsbeslut. 1 denna uppgift ingår att to ställning till hur den svenskadomstolskontrollen av såcfena beslut bör förbättras så att en generellmöjlighet till domstolsprövning införs. Kommitténs senare överväganden kankomma att föranleda en annorlunda utformning av regleraa i bankrörelselagen ochlagen ora kreditmarknadsboiag såvitt gäller instansordning för överprövning avolika myndighetebeslut. Instansordningen kan också korama att påverkas avDomstolsutredningens förslag.