prop · GG03159 · 1992-12-31 00:00:00 — Medhänsyn till den stora betydelse som hjälpmedel har för personer medftinktionshinder, såväl yngre som äldre, anser jag att samhällets skyldighetatt tillhandahålla hjälpmedel bör regleras i lag. 1 enlighet med vadHandikapputredningen föreslagit bör samhällets ansvar för hjälpmedeltydliggöras genom ett tillägg i HSL. Som framgått har en majoritet avremissinstansema tillstyrkt en sådan reglering. Jag skall alldeles straxåterkomma till frågan om ansvarsfördelningen mellan kommuner och landsting närdet gäller detta hjälpmedelsansvar. Handikapputredningenhar prövat om en reglering av hjälpmedelsförsörjningen bör utformas som enskyldighet för huvudmännen att tillhandahålla hjälpmedel eller som enrättighet för enskilda att erhålla hjälpmedel. Med hänvisning tUl olikaomständigheter har utredningen valt att föreslå en reglering i form av enskyldighetsbestämmelse i HSL. Utredningen har bl.a. pekat på de svårigheter somskulle uppstå att avgränsa vilka hjälpmedel som skulle omfattas av en rättighetslag.Enligt utredningens bedömning skulle en rättighetslagstiftning inom områdetkräva en förteckning över alla de hjälpmedel som skulle omfattas avrättigheten, vilket skulle riskera att leda till en omfattande byråkrati ochatt ett snabbt nyttjande av nya produkter hämmades. har avetiska skäl ej heller funnit det rimligt att tillskapa en särskild rättighettill hjälpmedel för den krets svårt funktionshindrade som föreslås omfattas avlagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Utredningen har isammanhanget noterat att av hjälpmedelsbrakaraa är personer över65 år. Föregen del gör jag följande bedömning i frågan. Somjag tidigare framhållit är det väsentligt att svårt funktionshindradesställlning stärks och att de garanteras tillgång till grandläggande stöd ochservice. Detta är huvudmotivet för mitt förslag om en utvidgadrättighetslagstiftning. Jag har vidare alldeles understrakit den betydelsesom hjälpmedel har för många personer med funktionshinder. Medhänsyn till detta vore det logiskt att hjälpmedel - i likhet med Prop.1992/93:159 t.ex. personlig assistans och andra service- och stödinsatser avgrand- Bilaga 1 läggande betydelse - kom att omfattas av enrättighetslagstiftning. Som jag redovisat har Handikapputredningenemellertid, med hänvisning till bl.a. vissa gränsdragningsproblem, avvisattanken på att låta hjälpmedel ingå i en rättighetslagstiftning. Jag kan inseatt en rättighets-lag för hjälpmedel är förknippad med vissagränsdragningsproblem. Mot den bakgranden är jag inte beredd att nu föreslå atthjälpmedel skall omfattas av rättighetslagstiftningen. Enligt min bedömning bören bestämmelse i HSL som slår fast huvudmännens skyldighet att tillhandahållahjälpmedel, i kombination med vissa andra åtgärder somjag föreslår i detföljande, skapa föratsättningar för en framtida väl fungerandehjälpmedelsförsörjning. Jagkommer senare att föreslå att handikappreformen blir föremål för en ingåendeuppföljning och utvärdering. En central uppgift bör härvid vara att följautvecklingen inom hjälpmedelsområdet. Uppföljningen får utvisa om de av migföreslagna åtgärderaa är tillräckliga för att personer med funktionshinderskall tillförsäkras hjälpmedel eller om ytterligare insatser är nödvändiga. Påmotsvarande vis bör de åtgärder som jag alldeles föreslagit i fråga omhabilitering och rehabilitering bli föremål för särskild uppföljning ochutvärdering. Hjälpmedelsförsörjningenär en omfattande och mångfacetterad verksamhet, vilket gör det svårt att idetalj klargöra och avgränsa olika parters ansvarsområden. Det ansvar atttillhandahålla hjälpmedel som följer av det av mig föreslagna tillägget i HSLbör omfatta hjälpmedel för den dagliga livsföringen samt hjälpmedel för vårdoch behandling. Med hjälpmedel för den dagliga livsföringen avser jag främst dehjälpmedel som fordras för att den enskilde själv eller med hjälp av någonannan skall kunna: -tillgodose grandläggandepersonliga behov (att klä sig, äta, sköta sin hygien m.m.), -förflytta sig, -kommunicera med omvärlden, -fungera i hemmet och inärmiljön, -orientera sig, -sköta vardagslivets mtiner ihemmet, -gå i skolan samt -delta i normala fritids- ochrekreationsaktiviter. Medskolhjälpmedel avses sådan personlig utmstning eller anpassning som elever medfunktionshinder behöver för att fungera i skolan och för att kunna använda ochtillgodogöra sig läromedel. Hjälpmedelsutredningenframhöll i sitt betänkande (SOU 1989:39) att sådana hjälpmedel som behövs föratt en person med funktionshinder skall kunna ha en normal fritid kan ansesingå i huvudmännens nuvarande hjälpmedelsansvar. Med normal fritid bör, enligtvad Hjälpmedelsut- redningen framhöll, avsessådana vardagliga frifidssysselsättningar som Prop. 1992/93:159 utförs ihemmet och i närmiljön. har i sitt be- Bilaga Itänkande redovisat en liknande uppfattning. Jagär för min del beredd att instämma i dessa bedömningar. Detta imiebärnaturligtvis inte att det inte i en del fall kan vara angeläget och motiveratatt en funktionshindrad person kan få även ett mer specifikt sport- ellerhobbyhjälpmedel förskrivet. Detta kan t.ex. gälla om fritids-ellerhobbyverksamheten i fråga bedöms vara särskilt väsentlig för personens livskvaliteteller för hans möjligheter att genomgå en rehabilitering. Handikapputredningenhar i sitt betänkande förordat en särskild satsning på fritidshjälpmedel förgrapper med särskilda behov. Jag har uppfattat att utredningen genom en sådansatsning bl.a. avsett att ge huvudmännen ett utökat ansvar förfritidshjälpmedel. har emellertid inte gjort några meringående bedönmingar vare sig i fråga om omfattningen av ett sådant utökatansvar för fritidshjälpmedel eller vilken inriktning en sådan särskild satsningi övrigt skulle ha. och några av landstingen har särskiltkommenterat frågan om fritidshjälpmedel och därvid ansett att ett utökat ansvarför sådana hjälpmedel måste preciseras, för att inte bli för omfattande ochkostsamt. Detär enligt min uppfattning viktigt att personer med funktionshinder kan gesförbättrade möjligheter att delta i olika fritids- och rekreationsaktiviteter,och i det sammanhanget är självfallet tillgången till goda hjälpmedel avcentral betydelse. Som jag redan framhållit, får det anses ingå i huvudmännensnuvarande hjälpmedelsansvar att tillhandahålla hjälpmedel för sådanafritidssysselsättningar som utförs i hemmet eller i närmiljön. Närdet gäller hjälpmedel för motions-, sport- och hobbyaktiviteter har undersenare år fiera intressanta projekt- och försöksverksamheter initierats,finansierade bl.a. med stöd ur Allmänna arvsfonden. Enligt min mening är detväsentligt att denna utveckling kan fortgå. Jag avser mot den bakgranden att föreslåregeringen att uppdra åt att göra en särskild utredning omfritidshjälpmedel. En sådan utredning bör ha som inriktning att dels klargöra ivilken omfattning hjälpmedel för motions-, sport- och hobby aktiviteter inuläget förskrivs av huvudmännen, dels pröva föratsättningama för att ökamöjligheterna för funktionshindrade att få tillgång till sådanafritidshjälpmedel. Tillhjälpmedel för vård och behandling bör räknas bl.a. dels vissa medicintekniskaprodukter, dels hjälpmedel som kompenserar förlust av en kroppsdel eller enkroppsfunktion eller som kan behövas efter en medicinsk behandlingsinsats. Somexempel på hjälpmedel av det senare slaget kan nämnas proteser och ortoser. Detfinns anledning att återigen understryka att det inte är möjligt att i detaljdefiniera och avgränsa olika hjälpmedelsgrapper och ansvarsområden. Avnaturliga skäl är gränseraa mellan dessa i många fall flytande. Jagvill i detta sammanhang påpeka att den skyldighet att tillhanda- Prop.1992/93:159 hålla hjälpmedel som följer av det föreslagna tillägget i HSL integäller Bilaga I sådana hjälpmedel som kan erhållas med ekonomiskt stöd frånannan huvudman enligt särskild reglering. Jag tänker härvid bl.a. på arbetstekniskahjälpmedel samt vissa hjälpmedel som särskilt kan behövas för att genomgå enyrkesinriktad rehabilitering. Jag återkommer senare till denna fråga ispecialmotiveringen. Detär givetvis av stor betydelse att personer med funktionshinder kan få sinahjälpmedelsbehov tillgodosedda inom rimliga tider. Inom vissa delar avhjälpmedelsverksamheten förekommer väntetider, som enligt min uppfattninginte kan bedömas vara rimliga. Problemet med långa väntetider inom vissa delarav hjälpmedelsförsörjningen uppmärksammades inte minst genom detkartläggningsarbete som genomfördes av . Motbakgrand av vad jag nu sagt bedömer jag att de tankar om en särskildhjälpmedelsgaranti som redovisat är intressanta. Enligtvad utredningen framhållit skulle en garanti utformas på så vis att denenskilde inte skall behöva vänta än en viss angiven tid för att fåfillgång till ett hjälpmedel via den ansvariga huvudmannen. Om denna tidöverskrids skulle den enskilde, på den ansvarige huvudmannens bekostnad, kunnavända sig till någon annan för att få sitt hjälpmedelsbehov tillgodosett.Handikapputredningen har inte gjort några mer ingående bedömningar om hur engaranti av detta slag skulle utformas, men som jag redan påpekat finner jag tankenintressant och väl värd att pröva. Jag avser därför föreslå regeringen attuppdra åt att - i nära samråd med , och - göra en utredning om de praktiska ochekonomiska föratsättningama för en sådan hjälpmedelsgaranti. Jagkommer i det följande att behandla frågan om ansvarsfördelningen mellankommuner och landsting för att tillhandahålla hjälpmedel enligt det föreslagnatillägget i HSL. Ansvarsfördelningenmellan kommuner och landsting Genom Ädel-reformenhar kommunema fått ett samlat ansvar för långvarig service och vård till äldreoch handikappade (prop. 1990/91:14, bet. 1990/91 :SoU9, rskr. 1990/91:97).Reformen innebär bl.a. att kommuneraa fått en skyldighet att inrätta särskildaboendeformer för service och omvårdnad, bostäder med särskild service samtdagverksamheter. Vidare har kommunema genom reformen fått en skyldighet attbedriva sjukvård i de särskilda boendeformeraa, i bostädema med särskild serviceoch i samband med dagcenterverksamheter samt en befogenhet att bedrivahemsjukvård i ordinärt boende. Kommunemas ansvar omfattar dock inte sådanhälso- och sjukvård som meddelas av läkare. 9 1992/93. 1 samL Nr 159 Iproposifionen (prop. 1990/91:14) behandlades bl.a. frågan om an- Prop.1992/93:159 svaret för att tillhandahålla hjälpmedel för personer medfunklionshin- Bilaga I der. Enligt föredragande statsrådet bör ansvaret för attuppmärksamma behov av hjälpmedel och att se till att behov av hjälpmedel tillgodosesligga på den arbetsorganisation som har huvudansvaret för den enskildesservice, vård och rehabilitering. Enligt vad som framhålls i propositioneninnebär detta att kommunema bör ha ett ansvar att tillgodose hjälpmedelsbehovhos personer som får service, vård och rehabilitering i särskilda boendeformer,i bostäder med särskild service samt i dagverksamheter. I den mån kommunenövertar ansvaret att bedriva hemsjukvård i ordinärt boende bör kommunemaenligt propositionen även tillhandahålla de hjälpmedel som behövs åt personeri det vanliga bostadsbeståndet. 1 propositionen föratsattes att huvudmännenskulle träffa överenskommelser om den närmare uppdelningen av uppgiftema dememellan. Enligtvad som framhålls i propositionen bör kommunemas hjälpmedelsansvar i förstahand gälla hjälpmedel i den dagliga livsföringen. Vidare föratsätts kommunemasvara för de hjälpmedel som helt eller delvis är motiverade av de anställdassituation inom de särskilda boendeformeraa och i bostäder med särskild servicesamt inom i ordinärt boende. Enligtföredragande statsråd bör landstingen även fortsättningsvis ansvara för meraavancerade hjälpmedel som kräver specialiserad kompetens för att prova ut,anpassa och förskriva. Enligt vad som framhålls är det viktigt att deföreslagna förändringaraa inte får försämra möjlighetema att utvecklahjälpmedelsverksamheten i dess olika delar. Inriktningen bör enligtpropositionen vara att hålla samman de funktioner som kräver en specialiseradkompetens och sprida ul ett brett kunnande till de anställda om de hjälpmedelsom förskrivs ofta. Föratt skapa goda föratsättningar för utveckling av kompetensen inomhjälpmedelsverksamheten bör, enligt vad föredragande statsråd framhåller,hjälpmedelscentralema hållas samman. Hjälpmedelscentralemas ansvar bör enligtpropositionen vara oförändrat. Enligt propositionen talar mycket för attkommunema tillgodoser sitt behov av hjälpmedel och specialiserat kunnande påområdet genom tjänsteköp hos de befintliga hjälpmedelscentraleraa. Ipropositionen framhålls slutligen att det kan anses vara ändamålsenligt attdet förskrivningsansvar som kommunens sjukvårdspersonal erhåller förenas medett ekonomiskt ansvar för de hjälpmedel som förskrivs. Det ekonomiska ansvaretför hjälpmedelsförsörjningen blir därigenom delat mellan kommuner ochlandsting. 1socialutskottets betänkande (bet. 1990/91 :SoU9) Ändrad ansvarsfördelning inomäldreomsorgen m.m. uttalade utskottet följande i frågan: "Ipropositionen föreslås att kommunerna skall ha ansvaret för enklare hjälpmedelmedan landstingen bör ansvara för mera avancerade hjälpmedel som kräverspecialiserad kompetens för att prova ut, anpassa och förskriva. är detta i och för sig en praktisk lösningnär det gäller tillhandahållandet av åtminstone enklare tek- Prop. 1992/93:159niska hjälpmedel inom de särskilda boendeformeraa och bostäderaa Bilaga I medsärskild service. finns det enligt utskottet befogad anledning attvarna för den uppsplittring av ansvaret som följer av att både landstingen ochkommuneraa får en skyldighet att tillhandahålla handikapphjälpmedel. talar mycket för att en översyn av ansvarsfrågoma när det gällerhandikapphjälpmedel kan behöva göras. Enligt utskottet måste det vara ensträvan att så långt möjligt hålla samman ansvaret förhjälpmedelsförsörjningen. Den lösning som föreslås bör därför inte ses somen slutlig lösning av frågan. En parlamentarisk utredning bör enligt utskottetfå i uppdrag att överväga vilka åtgärder som kan behöva vidtas på hjälpmedelsområdeti och med att ett kommunalt hälso- och sjukvårdsansvar införs. Det finns idetta sammanhang skäl att överväga även vilket ansvar staten bör ha förhjälpmedelsförsörjningen, en fråga som behandlas i flera motioner." Riksdagenbeslutade i enlighet med vad socialutskottet uttalat. I1992 års budgetproposkion (prop. 1991/92:100 bU. 7) anförde jag att de önskemålsom legat bakom begäran om en parlamentarisk utredning ihjälpmedelsfrågan genom redan vidtagna åtgärder torde vara uppfyllda, och atten utredning därför inte borde tillkallas. Som skäl för min ståndpunkthänvisade jag till det utredningsarbete i frågan som gjort(SOU 1991:46) efter det att begärt en särskild utredning. Vidarepekade jag på två uppdrag som regeringen beslutat auavlämna. Det första av dessa gällde det större uppdrag som lämnats tillSocialstyrelsen att följa upp och utvärdera äldrereformen. I detta uppdragingår, som jag påpekade, att beskriva hur den kommunala hjälpmedelsverksamhetenutformas med avseende på bl.a. organisation, tillgänglighet för den enskildesamt hur samordning sker mellan den primärkommunala och landstingskommunalahjälpmedelsverksamheten. Det senare uppdraget lämnades tillHandikappinstitutet. Detta uppdrag avser att, inom ramen för ett samlatprojekt, utveckla och sprida information om kommunernas hjälpmedelsverksamhetutifrån Ädel-reformen. Projektet skall baseras på lokala behov ocherfarenheter. Socialutskottetuttalar i sitt betänkande (bet. 1991/92:SoU 15) Socialpolitik - inriktning ochanslag, att man inte har något att erinra mot vad regeringen anfört i frågan. Denskatteväxling som är genomförd mellan kommuner och landsting med anledning avÄdel-reformen visar stora variationer vad gäller hur stor andel avhjälpmedelsbudgeten som förts över till kommunerna. I flertalet fall rör detsig endast om enklare hjälpmedel och hjälpmedel som kan betraktas somarbetshjälpmedel, medan landstingen behållit ansvaret för mera kompliceradehjälpmedel. Hjälpmedel som tillhör syncentraleraas, hörcentraleraas och deortopedtekniska avdelningarnas ansvarsområden har knappast allsberörts av reformen. Kommuneraa har vidare i regel valt att genom avtal initialtanvända sig av landstingens kompetens. Att pröva sig fram till en lämpligansvars- och kompetensfördelning utifrån lokala föratsättningar är enligt minupp- fattning positivt och ilinje med Ädel-reformens intentioner. Den ord- Prop. 1992/93:159 ning somutvecklats minskar riskeraa för att landstingens kompetens Bilaga I urholkasoch erbjuder kommuneraa ett aktivt stöd i hjälpmedelsverksamheten. Handikapputredningenhar som framgått föreslagit ett tillägg i 1 § HSL, enligt vilket det skulle klargörasatt hjälpmedelsförsörjning för personer med funktionshinder utgör en del avhälso- och sjukvården. Eftersom 1 § HSL anger innehållet i såvällandstingskommunal hälsooch sjukvård som primärkommunal, skulle det avutredningen föreslagna tillägget i rättslig mening få till följd att ansvaretför hjälpmedel skulle bli ett ansvar för både landsting och kommuner. Samtidigthar utredningen emellertid i sina allmänna skrivningar avsett att ge landstingenett yttersta ansvar för att tillhandahålla och finansiera hjälpmedel. Somjag redan framhålfit har ett stort antal remissinstanser, med hänvisning tillÄdel-reformen, ifrågasatt bedömning och förslag attansvaret för att tillhandahålla och finansiera hjälpmedel skall åvila landstingen.Utredningens förslag avstyrks på denna grand av bl.a. Svenska kommunförbundetoch merparten av dess länsförbund samt liksom av huvuddelenav de enskilda kommuner och landsting som yttrat sig i frågan. Andrainstanser, däribland , anser att utredningen inte beaktat detkommunala ansvar för hjälpmedel som följer av Ädel-reformen. Föregen del anser jag att det vore mindre lämpligt att , efter det attÄdel-reformen genomfördes, ändra föratsättningaraa och ansvarsförhållandenanär det gäller hjälpmedelsverksamheten. Den korta tid som förflutit sedanÄdel-reformens genomförande gör att det inte är möjligt att dra någrabestämda slutsatser om effekteraa av den nu gällande ansvarsfördelningen. Jagvill på denna punkt påminna om de båda uppdrag som regeringen lämnat tillSocialstyrelsen och angående hjälpmedelsverksamheten.Vidare kommer jag att föreslå att handikappreformen blir föremål för eningående uppföljning och utvärdering. Dessa uppdrag ger goda möjligheter attfölja utvecklingen inom hjälpmedelsområdet. Medhänvisning till vad jag nu har sagt bedömer jag att den inriktning förhjälpmedelsverksamheten som är en följd av beslut om Ädel-reformenbör ligga fast. Somjag redan påpekat är hjälpmedelsförsörjningen av grandläggande betydelse förftmktionshindrades levnadsförhållanden. TUlgång fill väl fungerande hjälpmedelär ofta av särskilt stor betydelse för personer med omfattande funktionshinder. Detär mot denna bakgrand angeläget att samhället förfogar över en organisation somkan tillgodose även stora och komplicerade hjälpmedelsbehov. Det finnsanledning att härvid påminna om de möjligheter som datatekniken ger för attutveckla nya och bättre hjälpmedel. Iproposuionen (prop. 1990/91:14) Ansvaret för service och vård till Prop.1992/93:159 äldre och handikappade m.m. uttalades vikten av attspecialistkompetens Bilaga 1 upprätthålls inom hjälpmedelsförsörjningen. Somjag redan nämnt anförde föredragande statsrådet att hjälpmedelscentralema intefår splittras och att den nya ansvarsfördelningen inte får försämramöjlighetema att utveckla hjälpmedelsverksamheten i dess olika delar. Jag villför egen del med kraft understryka vikten av att ansvariga huvudmän upprätthålleroch utvecklar system, som även kan tillgodose omfattande och kompliceradehjälpmedelsbehov. som har i sitt arbete identifieratvissa bristområden inom hjälpmedelsförsörjningen som just avser grapper medmera komplicerade hjälpmedelsbehov. Även har i olikasammanhang lyft fram viktiga och ej tillgodosedda hjälpmedelsbehov för svårtfunktionshindrade, där utvecklingsinsatser bedömts nödvändiga. Exmpel på sådanaområden är hjälpmedel för utvecklingsstörda, för flerhandikappade samthjälpmedel för personer som tillhör de små och mindre kända handikappgrappema.Ett ytterligare exempel på ett viktigt område som det finns särskild anledningatt uppmärksamma gäller den nya informationsteknologin och möjlighetema auanvända denna på ett mer systematiskt sätt i hjälpmedelssammanhang. Det bör isammanhanget framhållas att det inom dessa områden visseriigen inletts ettvärdefullt utvecklingsarbete - bl.a. initierat genom särskilda satsningar urAllmänna arvsfonden - men att det ändå finns ett påtagligt behov av aU få tillstånd ytteriigare utvecklingsinsatser. Hjälpmedelsutredningenpekade också på behovet av hjälpmedel för personer som bor på insfitution. Ettviktigt mål för handikappolitiken är att dessa personer skall kunna flytta uttill ett mer självständigt boende. Det är angeläget att hjälpmedel används föratt underlätta boendet och detta gäller både i fråga om personliga hjälpmedel ocharbetstekniska hjälpmedel för personal inom . Som en följd avÄdel-reformen sker nu en betydande nybyggnation av grappbostäder och andraboendeformer. Det är angeläget att kunskapen om hur bostäder bör utformas ochutrastas för att fungera för personer med funktionshinder förstärks. Isitt yttrande över huvudbetänkande harHandikappinstitutet också pekat på de svårigheter som utvecklingen motdecentralisering kan få när det gäller att upprätthålla kompetens och utvecklainsatser för gmpper med kvalificerade hjälpmedelsbehov. Liknande synpunkterhar framförts av vissa handikapporganisationer. Enligt min uppfattning är ävendenna aspekt relevant när det gäller frågan om möjlighetema att utvecklaspecialistkompetens inom hjälpmedelsförsörjningen. Medhänvisning till vad jag nu sagt bedömer jag att ett tidsbegränsatstimulansbidrag bör inrättas för att påskynda utvecklingen av olika insatsermed huvudsaklig inriktning på grapper med avancerade hjälpmedelsbehov och småhandikappgrapper med specifika hjälpmedelsbehov. Medlens huvudsyfte bör enligtmin uppfattning vara att skapa föratsätt- ningarför att utveckla specialistkompetens, t.ex. genom verksamhet vid särskildaresurscentrer. Ett annat syfte bör vara att utveckla nya organisations- ochsamverkansformer mellan ansvariga huvudmän. Ytterligare angelägna områden kanavse utbildnings- och informationsinsatser samt former för förbättradbrakarinformation om hjälpmedel och utökad brakarmedverkan ihjälpmedelssammanhang. Verksamheter som erhåller stöd skall syfta till enutveckling av långsiktig betydelse. Stöd bör inte ges till utveckling avhjälpmedel. Enligt min bedömning bör sammanlagt avsättasför ändamålet , dvs. Det är naturligt attmedlen administreras av , som bör fördela dem till olikaändamål efter ansökan. Jag anser att stimulansbidraget bör utges fr.o.m. den Ijanuari 1994. 1992/93:159 Bilaga I 7 Små ochmindre kända handikappgrupper Mittförslag: Stödet till personer som ingår i små och mindre kända handikappgrapperbör byggas ut, utvecklas och samordnas. Inriktningen bör vara att tillskapa ettflexibelt och dynamiskt system av olika kunskapscentrer, nätverk ochresurspersoner på riks-och regionnivå som skall svara för att dessa grapper fårtillgång till kvalificerade stöd- och specialistresurser. Medel för att stimulerautvecklingen av detta utökade samhällsstöd till små och mindre kändahandikappgrapper bör lämnas ur det särskilda tidsbegränsade statligastimulansbidrag som inrättas för utvecklingsinsatser inom habiliteringen ochrehabiliteringen. Socialstyrelsenbör ges i uppdrag att bygga upp, utveckla och administrera en särskildkunskapsbank för små och mindre kända handikappgrapper. börvidare åläggas ett ansvar för uppföljnings- och informationsinsatser för småoch mindre kända handikappgrapper. Särskilda medel anvisas fördessa uppgifter. Handikapputredningensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Det ärframför allt handikapporganisationeraa som berört förslaget.