prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Den allmänna motiveringen återfinns beträffande ränteändringar i avsnitt 2.6.1 och beträffande avgiftsändringar i avsnitt 2.7. Kreditgivaren är skyldig att underrätta konsumenten om ränte- och avgiftsändringar senast när ändringen börjar gälla. Underrättelsen kan lämnas, förutom genom ett särskilt meddelande till konsumenten, genom annonsering i dagspressen. Lämnas informationen på detta sätt, skall dock konsumenten ges ett meddelande om ändringen med nästa avisering eller kontoutdrag. Ett meddelande i samband med en avisering måste uttryckligen tala om att räntan resp. någon avgift ändrats. Det räcker således inte att den aktuella räntesatsen resp. aktuellt avgiftsbelopp anges. I fråga om avgiftsändringar gäller kravet naturligtvis bara beträf- fande sådana avgifter som hör samman med krediten i fråga. Bestämmelsen anger minimiföreskrifter för informationen. God kreditgivningssed kan ibland fordra mer av kreditgivaren, exempelvis att informationen lämnas tidigare än som anges i paragrafen. Särskilt när det gäller ränte- eller avgiftshöjningar som beror huvudsakligen på den enskilde kreditgivarens speciella förhållanden har konsumenten ofta ett berättigat intresse av att få beskedet i så god tid att han har möjlighet att säga upp krediten innan höjningen träder i kraft. Det föreskrivs inte någon sanktion för förseelser mot bestämmelsen. Det ankommer på tillsynsmyndigheterna att övervaka att informationskravet iakttas. Tillsynsmyndigheterna kan också genom rekommendationer och överenskommelser med kreditgivarna precisera vad som bör krävas i fråga om information om ränte- och avgiftsändringar. Kontantinsats vid kreditköp Under denna rubrik finns två paragrafer. Den ena, 14 §, anger vad som gäller beträffande kontantinsats vid kreditköp. Den andra, 15 §, innehåller en bestämmelse om sanktioner vid brott mot 14 §. De båda paragraferna behandlas i det följande tillsammans. 14 § Vid kreditköp skall säljaren ta ut en kontantinsats av köparen i enlighet med god kreditgivningssed. Kontantinsatsen skall motsvara av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranleder annat. Som kontantinsats anses inte betalning med medel som köparen fårlåna av säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund överenskommelse mellan denne och säljaren. Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte kreditköp för vilka föreskrifter om kontantinsats har meddelats med stöd av lagen (1986:1202) med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp. (Jfr 16 § i promemorians lagförslag) 15 § Om en näringsidkare för sin egen eller någon annans räkning säljer en vara utan att iaktta vad som sägs i 14 §, skall det anses utgöra en sådanhandling som avses i 2 § marknadsföringslagen (1975:1418). (Jfr 17 § i promemorians lagförslag) Reglerna om kontantinsats är oförändrade (jfr 8, 9 och 30 §§ i den gamla konsumentkreditlagen) sånär som på att uttrycket "god kreditgivningssed" ersatt det tidigare "god sed på marknaden". Dessutom har vissa språkliga justeringar gjorts. Den allmänna motiveringen i denna del finns i avsnitt 2.5. Avsikten är att bestämmelserna skall tillämpas som tidigare, varför här kan hänvisas till specialmotiveringen till de gamla bestämmelserna, se prop. 1976/77:123 s. 166 f. Beträffande vissa företeelser som kan uppfattas som försök till kringgåenden av kravet på kontantinsats hänvisas till den allmänna motiveringen. Att märka är att det inte gäller några särskilda sådana föreskrifter om kontantinsats som nämns i 14 § tredje stycket. Konsumentens befogenheter vid överlåtelse av fordringen, m.m. Under denna rubrik finns tre paragrafer. Den första, 16 §, handlar om konsumentens rätt i s.k. trepartsförhållanden. Den andra, 17 §, förbjuder användningen av vissa typer av fordringshandlingar i samband med kreditköp. I 18 § klargörs att bestämmelserna i 16 och 17 §§ om kreditköp gäller också vid kredit i samband med konsumenttjänster. 16 § Om kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal, får konsumenten mot den nye kreditgivaren göra samma invändningar som han vid överlåtelsen kunde göra mot överlåtaren. Detsamma gäller när kreditgivarenhar pantsatt sina rättigheter enligt kreditavtalet. Vid kreditköp får köparen mot kreditgivares krav på betalning framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren eller att han har träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dockinte om köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emo eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlät att skaffa sig kunskap om detta. Om köparen på grund av ett kreditköp har anspråk mot säljaren på återbetalning av köpeskilling, skadestånd eller annan penningprestation,svarar kreditgivaren lika med säljaren för att anspråket ful Kreditgivaren är dock inte skyldig att betala mer än vad han har mottagit av köparen med anledning av krediten. (Jfr 18 § i promemorians lagförslag) Denna paragraf motsvarar i stora delar 10 § i den tidigare lagen, men ett par viktiga tillägg har gjorts. Paragrafen, som handlar om konsumentens rätt i s.k. trepartsförhållanden, har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 2.10. Inledningsvis bör anmärkas att förhållandet mellan första stycket - som är nytt - och andra stycket är relativt komplicerat. I huvudsak kan detta förhållande beskrivas på följande sätt. Medan första stycket avser alla konsumentkrediter gäller andra stycket bara vid kreditköp (och genom hänvisningen i 18 § även vissa tjänster på kredit). Medan första stycket gäller bara vid fordringsöverlåtelse och bara beträffande invändningar som har sitt ursprung i tiden före överlåtelsen, gäller andra stycket även vid låneköp och kontoköp samt även beträffande vissa invändningar om sådant som inträffat efter en överlåtelse av fordringen. Härav framgår att det finns en viss överlappning styckena emellan. Första stycket i paragrafen är alltså en nyhet. Bestämmelsen avser den situationen att kreditgivaren har överlåtit sina rättigheter enligt ett kreditavtal. Konsumenten har då rätt att mot förvärvaren göra gällande samma invändningar som han vid överlåtelsen kunde göra mot den ursprunglige kreditgivaren. Som sagts gäller bestämmelsen - till skillnad från 10 § i den gamla lagen och till skillnad från andra och tredje styckena i den nya lagen - för alla konsumentkrediter. Den gäller således även för vanliga lån och fristående löpande krediter. Bestämmelsen gäller även vid kreditköp i den situationen att kreditgivaren har överlåtit sin fordran och förvärvaren kräver köparen på betalning. Däremot gäller den inte vid kreditköp i köparens förhållande till den ursprunglige kreditgivaren. Då får i stället andra stycket tillämpas. En motsvarighet till regeln i första stycket finns i 27 § skulde- brevslagen, vilken gäller för enkla skuldebrev men därutöver anses analogt tillämplig på andra icke löpande fordringar. Bestämmelsen i konsumentkreditlagen får betydelse därigenom att den är tvingande till konsumentens förmån och således inte - som skuldebrevslagens regel - kan avtalas bort genom en s.k. cut-off-klausul. Alla typer av invändningar omfattas av första stycket, bl.a. invändningar om avtalsrättslig ogiltighet och invändningar om att konsumenten har träffat en överenskommelse med den ursprunglige kreditgivaren som inte framgår av det skriftliga avtalet. Skulle konsumenten exempelvis av den ursprunglige kreditgivaren ha fått ett betalningsanstånd som går längre än det skriftliga avtalet, kan han åberopa detta även gentemot förvärvarens krav. Detta gäller - liksom i övrigt enligt bestämmelsen - oberoende av förvärvarens eventuella goda tro om invändningens existens. En skillnad jämfört med 27 § skuldebrevslagen är att den bestäm- melsen - men inte den nu berörda - särskilt nämner skuldebrev som upprättats för skens skull. Det sägs i 27 § skuldebrevslagen att avtalslagen skall gälla beträffande sådana skenavtal. Avtalslagens regel finns i 34 § och innebär att den som förvärvar en handling som upprättats för skens skull får åberopa den, om han vid förvärvet är i god tro om skeninvändningen. Denna regel i avtalslagen gäller alltså framför 27 § skuldebrevslagen. Den gäldenär som medverkar i en skenhandling anses få skylla sig själv. Att konsumentkreditlagens regel tiger om skenhandlingar innebär inte att konsumenten skulle ha rätt att åberopa en invändning om sken gentemot en förvärvare i vidare mån än som sägs i 34 § avtalslagen. Skenavtal kan inte anses över huvud taget rymmas under definitionen på konsumentkrediter i 1 §. Lagen blir alltså över huvud taget inte tillämplig. I stället gäller 34 § avtalslagen även när det är en konsument som är gäldenär enligt ett skenavtal. Också en invändning om kvittning som konsumenten hade kunnat göra mot överlåtaren omfattas av bestämmelsen. Här gäller dock även regeln i 28 § skuldebrevslagen, som innebär att gäldenären får använda en motfordran som han har mot överlåtaren för kvittning gentemot förvärvaren, under förutsättning dels att motfordringen uppkom innan gäldenären blev i ond tro om överlåtelsen, dels att motfordringen förföll senast med huvudfordringen. Eftersom skuldebrevslagens regel är dispositiv kan dock bestämmelsen i konsumentkreditlagen få betydelse om parterna avtalat bort kvittningsrätten i skuldebrevslagen. Då är emellertid att märka att regeln i 16 § första stycket nya konsumentkreditlagen är begränsad till invändningar som kunde göras vid överlåtelsen. Konsumenten kan därför inte enligt denna regel för kvittning mot förvärvarens krav åberopa en fordran som han har skaffat sig gentemot överlåtaren efter överlåtelsen. Som sagts ovan gäller första stycket även vid kreditköp, nämligen i den situationen att en kreditgivare (som kan vara t.ex. säljaren) har överlåtit kreditfordringen. Om exempelvis en avbetalningssäljare har överlåtit sin fordran till ett finansbolag, kan köparen gentemot finansbolagets krav göra invändningar om bl.a. fel i den köpta varan. Detta kan han emellertid göra även enligt andra stycket, som i denna del motsvarar 10 § första stycket i den gamla konsumentkreditlagen. Konsumentens rätt enligt första stycket har därför inte någon nämnvärd självständig betydelse vid kreditköp vid sidan av rätten enligt andra stycket. I speciella fall kan dock första stycket få betydelse även vid kreditköp, nämligen när det gäller vissa invändningar som inte omfattas av regeln i andra stycket. Det gäller exempelvis invändning om kvittning med en motfordran som köparen hade mot överlåtaren redan före överlåtelsen. Regeln i första stycket gäller inte när kreditgivarens rättigheter har manifesterats i ett löpande skuldebrev eller en växel. Då gäller i stället skuldebrevslagens resp. växellagens regler om gäldenärens rätt att göra invändningar. Det har inte ansetts nödvändigt att uttryckligen påpeka detta i lagen. Att de nämnda reglerna tar över konsumentkreditlagens bestämmelse framgår indirekt av 17 § första stycket, som motsvarar 11 § första stycket i den tidigare lagen. I andra meningen i stycket sägs att detsamma som vid överlåtelse gäller vid pantsättning av kreditgivarens rättigheter. Denna regel har en direkt motsvarighet i 10 § skuldebrevslagen. Regeln i första meningen i andra stycket motsvarar helt och hållet det tidigare första stycket i 10 §. Beträffande tillämpningen kan hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 169 f. Det kan även hänvisas till genomgången av gällande rätt i promemorian (s. 122 f.). Att märka är dock att de där refererade rättsfallen kommer att förlora i betydelse genom den utvidgning av konsumentskyddet som sker genom bestämmelsen i förevarande andra styckes andra mening. Den viktigaste nyheten i 16 § är bestämmelsen i andra meningen i andra stycket. Enligt denna regel har konsumenten en mycket vidsträckt rätt att tillgodoräkna sig betalningar som han felaktigt har gjort till säljaren i stället för till kreditgivaren, liksom överenskommelser om krediten som han har träffat med säljaren trots att denne inte var behörig. Endast om konsumenten har handlat - på närmare angivet sätt - uppsåtligt eller grovt oaktsamt, förlorar han rätten att åberopa en sådan betalning eller överenskommelse. Konsumenten får inte tillgodoräkna sig betalningar till säljaren eller överenskommelser med denne, om han visste att säljaren saknade behörighet. Det skall vara fråga om en faktisk vetskap härom, alltså en subjektivt ond tro. Härav framgår att det inte alltid räcker med att konsumenten har fått ett besked om att överlåtelse eller pantsättning har skett och därför kanske är i "normal ond tro" (jämför rättsfallen NJA 1986 s. 44, NJA 1986 s. 696 och NJA 1989 s. 671). Om han inte rent faktiskt har insett innebörden av ett sådant besked, alltså att säljaren inte längre har rätt att ta emot betalning eller att ingå överenskommelser som avser kreditfordringen, kan han gentemot kreditgivaren åberopa en felaktig betalning till säljaren eller en överenskommelse med denne. Med faktisk vetskap jämställs att köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att skaffa sig kunskap. Härmed avses i första hand rena missbruksfall, dvs. att köparen avsiktligt håller sig ovetande. Praktiskt sett viktigare torde dock vara fall där köparen av nonchalans eller uppenbart ointresse ignorerar meddelanden om vem som är rätt betalningsmottagare. För att kreditgivaren skall kunna hävda att köparen varit grovt oaktsam bör det krävas att han på ett så tydligt sätt som möjligt sökt göra denne uppmärksam på att säljaren inte är behörig. En överlåtelse- eller pantsättningsmening på ett avbetalningskontrakt bör sålunda formuleras så att det därav klart framgår att köparen kan få betala på nytt om han betalar till säljaren eller på något annat sätt gör upp med denne. Men även om kreditavtalet är alldeles tydligt i detta avseende är konsumenten alltså skyddad av regeln så länge han inte kan anses ha förfarit grovt oaktsamt. Kan det förmodas att köparen gjort sitt bästa för att göra rätt för sig, bör han bli skyldig att betala på nytt endast om hans misstag är alldeles oförsvarligt. Vid kontoköp kommer bedömningen av vad köparen visste i praktiken helt och hållet att avse frågan om denne insett innebörden och förstått konsekvenserna av att kreditgivaren är en annan än säljaren. Därvid är det naturligtvis ofrånkomligt att vars och ens personliga kunskap och förutsättningar i övrigt kan få betydelse för prövningen. Dessa förhållanden blir ändå mindre betydelsefulla när som här prövningen avser vetskap än när den avser "vanlig ond tro". I praktiken torde man i de flesta fall vid kontoköp kunna utgå från att köparen vet att han skall betala sin skuld till kreditgivaren och inte till säljaren. Misstag torde uppkomma i mycket få fall. Regeln torde främst få betydelse om säljaren bedrägligt försöker få köparen att betala till honom. Regeln innebär för dessa fall i praktiken att det är kreditgivaren och inte köparen som bär risken för att sådana bedrägeriförsök lyckas. Vid kontoköp torde det ytterst sällan kunna hävdas att köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att skaffa sig kunskap om säljarens bristande behörighet. Bevisbördan för konsumentens vetskap bör i princip ligga på kreditgivaren. Därvid måste det dock naturligen ankomma på konsumenten att visa på omständigheter som gör att det åtminstone framstår som sannolikt att han inte hade den relevanta vetskapen. Om den underrättelse som lämnas till konsumenten om en överlåtelse/pantsättning mycket tydligt anger att köparen inte får betala till säljaren eller med denne träffa överenskommelser som berör krediten, bör kreditgivaren så gott som alltid vara skyddad om det framgår att köparen har haft tillfälle att läsa underrättelsen. Kontokreditgivare torde ha anledning att klargöra att en skuld på kontot minskar bara genom betalningar till kreditgivaren och inte påverkas av överenskommelser med säljaren i efterhand. Om det hävdas att konsumenten handlat uppsåtligt eller grovt oaktsamt, bör kreditgivaren i princip ha bevisbördan för sitt påstående om vad som förekommit. Under remissbehandlingen har diskuterats hur bestämmelserna i andra stycket skall tillämpas i exempelvis det fallet att någon anställd hos säljaren ger felaktiga upplysningar om betalningsanstånd eller andra kreditvillkor och köparen åberopar dessa upplysningar mot kreditgivaren. I den mån ett uttalande från säljaren får formen av en utfästelse rörande kreditavtalet, får det anses vara fråga om en överenskommelse i den mening som avses i regeln. Ett sådant uttalande som görs av en anställd hos säljaren kan därför åberopas mot kreditgivaren under förutsättning att den anställde var behörig att företräda säljaren enligt allmänna regler om representation. Lämnas de felaktiga upplysningarna redan när kreditavtalet ingås, kan de få betydelse för avtalets innehåll. Då saknar bestämmelserna i förevarande stycke i princip betydelse. Liksom beträffande invändningar enligt första stycket gäller att de nu diskuterade invändningarna faller, om en löpande handling har utfärdats och överlåtits. Att upprätta en löpande handling är visserligen förbjudet och straffbart i dessa fall (se 17 §), men handlingen blir trots förbudet inte ogiltig utan får alla de rättsliga verkningar som framgår av skuldebrevslagen och växellagen. Tredje stycket överensstämmer helt med andra stycket i 10 § i den tidigare konsumentkreditlagen bortsett från någon språklig justering. Bestämmelserna ger konsumenten rätt att rikta anspråk i anledning av ett kreditköp mot kreditgivaren. Konsumenten behöver inte först kräva betalt av säljaren utan kan vända sig direkt mot kreditgivaren. En inskränkning i kreditgivarens ansvar ligger däri att han aldrig blir skyldig att betala mera än han har mottagit av köparen med anledning av krediten. Se i övrigt prop. 1976/77:123 s. 170 f. 17 § Vid kreditköp får kreditgivaren inte ta emot en av köparen ingångenväxelförbindelse som avser en fordran på grund av kreditköp heller till bevis för sin fordran ta emot ett av köparen utfärdat löpande skuldebrev eller någon annan av denne ingången skuldförbindelse som är av ett sådant slag att köparens rätt att framställa invändningar på grund av köpet inskränks om skuldförbindelsen överlåts eller pantsätts till en borgenär somär i god tro. Första stycket första meningen gäller inte egna växlar som är utställda av banker. Den som uppsåtligen bryter mot förbud enligt denna paragraf döms till böter. (Jfr 19 § i promemorians lagförslag) Paragrafen föreskriver förbud mot utfärdande av löpande fordringshandlingar vid kreditköp. På grund av regeln i 18 § gäller den även för vissa tjänster på kredit. Den motsvarar 11 § i den gamla lagen. I paragrafen har endast språkliga och redaktionella ändringar gjorts. Här kan därför hänvisas till de uttalanden som gjordes vid tillkomsten av den gamla lagen (prop. 1976/77:123 s. 172 f.). Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.10 i den allmänna motive- ringen. 18 § Bestämmelserna i 16 § andra och tredje styckena samt 17 § gäller ävennär en konsument vid avtal om en tjänst som avses i (1985:716) fått kredit enligt vad som sägs i 3 § angående köp. (Jfr 20 § i promemorians lagförslag) Paragrafen innehåller, i fråga om sådana tjänster som avses i konsumenttjänstlagen, en hänvisning till reglerna i 16 och 17 §§ om kreditköp (jfr 23 a § i den gamla lagen). Vad som har sagts i dessa paragrafer om kreditköp gäller därför även i det fallet att en tjänst enligt konsumenttjänstlagen har utförts på kredit. Däremot gäller det inte beträffande andra tjänster eller nyttigheter, exempelvis hyra av lös egendom eller reseavtal. Reglerna i 16 § andra stycket torde dock i stor utsträckning kunna tillämpas analogt på sådana avtal. Vidare har i fråga om dessa avtal konsumentens skydd utvidgats genom regeln i 16 § första stycket. Förbud mot viss avräkning Under denna rubrik finns en paragraf, 19 §, som innebär ett förbud mot s.k. avräkningsförbehåll. 19 § Belopp som kredittagaren erlägger för avräkning på viss kreditfordran får kreditgivaren inte först avräkna på annan fordran. (Jfr 21 § i promemorians lagförslag) Paragrafen har behandlats i avsnitt 2.11.2 i den allmänna motiveringen. Den motsvarar 14 § i den gamla lagen med den utvidgningen att den i fortsättningen gäller för alla konsumentkrediter. Den innebär ett förbud mot s.k. avräkningsförbehåll, dvs. att kreditgivaren förbehåller sig rätten att bestämma i vilken ordning betalningar som kredittagaren erlägger skall avräknas på olika skulder som kredittagaren har till kreditgivaren. Om kredittagaren har gjort en avbetalning på en bestämd skuld, är alltså kreditgivaren skyldig att avräkna betalningen på denna skuld. Skulle kredittagaren däremot ha gjort en betalning som inte kan härledas till någon särskild skuld, har kreditgivaren i enlighet med allmänna regler rätt att avräkna betalningen på vilken fordran han vill. De uttalanden om regeln som gjordes i specialmotiveringen när den gamla lagen kom till har fortfarande giltighet (se prop. 1976/77:123 s. 177 f.). Några nämnvärda komplikationer synes inte uppkomma för att bestämmelsen görs tillämplig på även andra konsumentkrediter än sådana som har samband med kreditköp. Betalning av skulden Under denna rubrik finns fem paragrafer. Den första, 20 §, anger konsumentens rätt att betala sin skuld . Därefter följer tre paragrafer, 21 - 23 §§, som behandlar kreditgivarens rätt att under vissa förutsättningar få betalt . I 24 § behandlas sedan hur kreditgivarens fordran skall beräknas vid betalning . 20 § Konsumenten har rätt att betala sin skuld till kreditgivaren före den avtalade förfallotiden. (Jfr 22 § i promemorians lagförslag) Paragrafen behandlar konsumentens rätt att lösa krediten . I den gamla konsumentkreditlagen motsvaras den närmast av 12 § första stycket, som dock bara gäller för kreditköp och vissa tjänster. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen. Enligt paragrafen har konsumenten alltid rätt att betala sin skuld till kreditgivaren . Denna princip skall tillämpas i fråga om alla konsumentkrediter. Bestämmelsen är tänkt att tolkas så att konsumenten normalt även kan betala en del av skulden . Att konsumenten har rätt att göra förtidsbetalning innebär att kreditgivaren inte får förbehålla sig någon ersättning för att avtalet upphör . Detta sägs uttryckligen i 24 § första stycket andra punkten, som också innehåller ett undantag för krediter med bunden ränta. kan det vara komplicerat att avgöra hur mycket konsumenten skall betala när avtalet upphör . I 24 § anges vilka principer som skall tillämpas vid den beräkningen. 21 § Kreditgivaren har rätt att få betalning endast om han hargjort förbehåll om detta i avtalet samt någon av följande om föreligger: 1. Konsumenten är i dröjsmål med betalning av ett belopp som överstiger av kreditfordringen. Konsumenten är i dröjsmål med betalning avett belopp som överstiger av kreditfordringe avser två eller flera poster som förfallit . Konsumenten är på annat sätt i väsentligt dröjsmål med betalning. Säkerhet som ställts för krediten har avsevärt försämrats. Det står klart att konsumenten genom att avvika, skaffa undanegendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betal Om säkerhet som ställts för krediten utgörs av förbehåll om återtaganderätt, har kreditgivaren rätt till betalning på grund av försämrad säkerhet endast om konsumenten uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har orsakat att säkerheten avsevärt försämrats. (Jfr 23 § första stycket i promemorians förslag) Paragrafen behandlar kreditgivarens rätt att få betalning . Den har diskuterats i den allmänna motiveringen i avsnitt 2.8. Paragrafen innehåller i stora delar en helt ny reglering. För kreditköpens del finns det i den gamla lagen delvis en motsvarighet i 12 § andra stycket konsumentkreditlagen. Denna regel gäller, enligt 23 a §, även för vissa tjänster.