prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Vid uppsägning på grund av befarat betalningsundandragande sägs grunden kunna undanröjas genom att konsumenten vidtar åtgärder som gör att det kan skäligen befaras att han skall undandra sig att betala sin skuld. Som jag har anfört bör beviskravet skärpas i detta fall; det bör krävas att det "står klart" att konsumenten kommer att undandra sig betalning. Med ett sådant beviskrav - som stärker konsumentens ställning betydligt jämfört med promemorieförslaget - behövs inte den nu angivna möjligheten. Rätten att omintetgöra en uppsägning genom att erlägga betalning eller ställa säkerhet bör inte kunna utnyttjas mer än en gång för varje skuld. Promemorieförslaget har detta innehåll och godtas i denna del av alla remissinstanser. Även jag ansluter mig till förslaget. En regel av detta slag bör gälla även med de justeringar i bestämmelserna som jag har föreslagit ovan. Jag vill slutligen framhålla att en förutsättning för att konsumenten skall vara skyldig att betala bör vara att kreditgivaren framställer ett uttryckligt krav. Bestämmelsen bör formuleras så att det inte kan råda någon tvekan om detta. Kreditgivaren har skyldighet att förbehålla sig uppsägningsrätt Bankerna har en skyldighet, enligt 2 kap. 19 § bankrörelselagen, att förbehålla sig rätt att säga upp krediter , om krediten enligt avtalet löper än så. Denna skyldighet beror på önskemålet om balans mellan inlåning och utlåning i bankerna, vilket i sin tur hänger samman med att insättarnas medel skall vara väl skyddade. I den gällande konsumentkreditlagen görs ett undantag i 12 § tredje stycket för dessa fall. Den begränsning i kreditgivarens uppsägningsrätt som annars gäller hindrar sålunda inte att banker eller andra kreditgivare gör gällande strängare förbehåll om betalning , om de har en skyldighet att uppställa förbehållet enligt någon annan författning. Förbehåll om uppsägningsrätt som grundar sig på den nämnda lagstadgade skyldigheten utnyttjas mycket restriktivt av bankerna. Enligt bankerna själva sker det bara i sådana fall då bankrörelselagens bestämmelser annars inte kan följas, t.ex. om bankens likviditet äventyras, eller om uppsägning framtvingas genom något beslut av . Bankinspektionen vitsordar att uppsägningsrätten tillämpas på detta sätt. Så länge bankerna tillämpar uppsägningsrätten så som sagts finns det, som framhålls i promemorian, inte skäl att begränsa denna rätt i konsumentkreditlagen, särskilt som en sådan begränsning uppenbarligen skulle medföra komplikationer sett utifrån andra synpunkter som måste beaktas i bankernas verksamhet. Enligt min mening bör en motsvarande reglering av saken tas med även i den nya konsumentkreditlagen. Lagrådet påpekar att de allmänna krav som ställs på bl.a. banker om en sund utveckling av verksamheten skulle kunna anses innebära att det föreligger en skyldighet för kreditgivaren att uppställa sådana strängare förbehåll om betalning som sagts. Regeln i fråga bör emellertid gälla endast för de fall då skyldigheten för kreditgivaren framgår direkt av en författning. Den bör sålunda inte omfatta de fall då kreditgivaren har en lagstadgad skyldighet som möjligen indirekt innebär att kreditgivaren i vissa fall borde ta betalt . Om regeln skulle omfatta även dessa fall, skulle den bli alltför svårtillämpad. Lagrådet påpekar vidare att det finns regler i 40 § reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningarna samt i 21 § fondkommissionslagen (1979:748) som skulle kunna anses innefatta en skyldighet att uppställa strängare förbehåll om betalning . Lagrådet anser det ovisst om dessa regler skall anses omfattade av det nu diskuterade undantaget men framhåller att uppsägningsförbudet inte gäller om så är fallet. Jag vill framhålla att det nu angivna undantaget är avsett att gälla för sådana fall då kreditgivaren verkligen enligt lagen har en skyldighet att förbehålla sig en längre gående uppsägningsrätt. Så får anses vara fallet om det i lagen sägs att kreditgivaren "skall" se till att avtalet utformas på ett visst sätt eller kräva betalt under vissa omständigheter. Detta innebär att undantaget kommer att omfatta bl.a. även vissa bestämmelser i reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar. Sägs det däremot att kreditgivaren "kan" eller "får" agera på ett visst sätt, föreligger inte någon sådan skyldighet som sagts. Däremot kan det i sådana fall uppkomma en lagkonflikt. Den frågan återkommer jag strax till (se under den följande rubriken). Konflikter med regler i andra författningar I ett par författningar finns regler som kan komma i konflikt med bestämmelserna i en ny konsumentkreditlag enligt mitt förslag. Det gäller dels lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar (10 § jämförd med 29 §), dels reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar (39, 40 och 44 §§). Reglerna gäller kreditgivarens rätt att få betalt resp. dennes rätt till ersättning vid förtida betalning (se sist i avsnitt 2.9). Avsikten är att de nya tvingande reglerna om förtidsbetalning i konsumentkreditlagen skall gälla för i princip alla konsumentkrediter, dvs. även sådana som ges av hypoteksföreningar. Bestämmelserna i de nämnda båda författningarna gäller emellertid inte bara konsumentkrediter. Det är därför inte möjligt att upphäva de aktuella bestämmelserna för att på det sättet uppnå överensstämmelse med konsumentkreditlagen. I stället bör särskilda regler tas in i de nämnda författningarna om att konsumentkreditlagens bestämmelser gäller i den mån lagkonflikter uppkommer. De båda nämnda författningarna innehåller också bestämmelser enligt vilka kreditgivaren är skyldig att ta betalt . På grund av vad som sagts under den föregående rubriken kommer dessa regler inte i konflikt med konsumentkreditlagen. De kommer att fortsätta att gälla även för konsumentkrediter. Hur mycket skall konsumenten betala? När kreditgivaren har rätt till betalning enligt en förfalloklausul i avtalet uppkommer frågan hur fordringen skall beräknas. I vad mån skall kreditgivaren ha rätt att tillgodoräkna sig ränta och andra kostnader? Samma fråga uppkommer när kredittagaren på eget initiativ löser krediten (se nedan i avsnitt 2.9). Enligt den gällande konsumentkreditlagen skall beräkningen i dessa båda fall göras på samma sätt (13 §). Jag återkommer därför till dessa frågor efter att jag i nästföljande avsnitt har behandlat frågan om konsumentens rätt att lösa krediten . 2.9 Kredittagarens rätt att lösa krediten Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom i fråga om andra kostnader än ränta. Enligt promemorian skall kreditgivaren inte ha rätt att tillgodoräkna sig ersättning för kostnader över huvud taget (se promemorian s. 115-122). Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. De invändningar som riktas mot förslaget avser främst två frågor. Flera remissinstanser menar att kreditgivaren bör ha rätt att tillgodoräkna sig ersättning för upp- läggningskostnad och andra kostnader som är hänförliga till tiden före betalningen. Några menar att vid lån med bunden ränta kreditgivaren bör ha rätt till ersättning i vidare mån än som föreslås i promemorian. Skälen för mitt förslag: Vid kreditköp enligt konsumentkreditlagen har köparen alltid rätt att betala sin skuld till kreditgivaren (12 § första stycket). I 13 § finns en regel om hur köparens skuld skall beräknas i dessa fall. Vid beräkningen skall den obetalda delen av kreditfordringen minskas med "den del av kreditkostnaden som enligt beräkningsgrunder, som står i överensstämmelse med god sed på marknaden, är att hänföra till den ej utnyttjade kredittiden". I fordringen ingår bl.a. ränta beräknad för hela kredittiden. Eftersom kredittagaren inte utnyttjar hela denna kredittid, blir han inte heller skyldig att betala ränta för . Detsamma gäller kostnader som kan vara inräknade i kreditfordringen men som avser tiden efter betalningen. Enligt en särskild regel i 13 § andra stycket måste kredittagaren betala kreditgivarens hela kostnad för uppläggning av krediten, under förutsättning att denna kostnad angetts i avtalet och att den är skälig. Att kredittagaren får svara för denna kostnad beror på att den helt och hållet hänför sig till tiden före uppsägningen. Genom en hänvisning i 23 a § gäller bestämmelserna om rätt till förtidsbetalning och avräkning även för krediter som ges i samband med tjänster enligt konsumenttjänstlagen. För fristående krediter finns inte någon regel om rätt till förtidsbetalning. Kreditgivaren förbehåller sig i många fall en rätt till viss ersättning om betalning sker för . Det förekommer också att kredittagaren helt nekas att betala . Detta sammanhänger naturligtvis med att kreditgivaren ofta har ett intresse av att inte förlora de ränteinkomster som avtalet ger. Det är inte säkert att han kan få samma avkastning genom en annan placering av kapitalet. Särskilt svårt är detta i tider när räntorna sjunker och konkurrensen om låntagarna är hård. Ofta är det dyrt för konsumenten att komma ifrån krediten. Kostnaden består inte sällan av en särskild avgift som utgör en viss procentandel av Många konsumenter reagerar starkt mot att bli avkrävda en sådan särskild avgift för att få betala krediten . Både och finansinspektionen får många klagomål som avser just förtidsbetalningar. I flera sammanhang har framförts den synpunkten att rätten till förtidsbetalning utan kostnad borde gälla inte bara vid kreditköp utan vid alla konsumentkrediter. För en sådan ordning har anförts, förutom konsumentskyddsaspekter, att den skulle främja rörligheten på marknaden och därmed öka konkurrensen. I EG-direktivet föreskrivs (Art. 8) att konsumenten alltid skall ha rätt att betala . Han skall då enligt direktivet vara berättigad till en rimlig nedsättning ("an equitable reduction") av den totala kreditkostnaden. Den nya danska lagen innehåller motsvarande regel (§ 26) och dessutom bestämmelser om hur avräkningen närmare bestämt skall ske (§ 27). Avräkningsreglerna liknar mycket de svenska men är något mer detaljerade. Att regeln om kredittagarens rätt att lösa krediten inte gäller för fristående krediter har sin huvudsakliga förklaring i att lagstiftaren valt att helt avstå från en avtalsrättslig reglering av dessa krediter. Vid den reformering av konsumentkreditlagstiftningen som är aktuell är emellertid utgångspunkten den att samma regler skall gälla för alla konsumentkrediter i den mån det inte finns särskilda skäl att göra skillnad (jfr avsnitt 2.1.4). Liksom majoriteten av remissinstanserna anser jag att det finns lika starka skäl för att ge kredittagaren rätt att lösa krediten vid fristående krediter som vid köpkrediter. Särskilt tungt väger konsumentens intresse av att kunna avsluta ett kreditavtal för att därigenom minska sina kreditkostnader. Härtill kommer att en EG-anpassning förutsätter att rätten att lösa krediten utvidgas till att gälla även för fristående krediter. Jag anser därför att kredittagarens rätt att lösa krediten bör utsträckas till att omfatta i princip alla konsumentkrediter. Liksom är fallet beträffande köpkrediter bör kreditgivaren vid betalning få tillgodoräkna sig ränta och kostnader som är hänförliga till tiden före betalningen men inte för tiden därefter. Någon särskild ersättning därutöver bör kreditgivaren i princip inte få ta ut. Av det sagda följer att kreditgivaren bör ha rätt att tillgodoräkna sig full ersättning för uppläggningskostnad. Denna kostnad måste nämligen anses helt hänförlig till tiden före betalningen. I promemorian föreslås att kreditgivaren inte alls skall få ta ut ersättning för denna kostnad. Detta förslag är en konsekvens av promemorieförslaget om ett förbud mot avgifter. Som framgått i avsnitt 2.7 föreslår jag emellertid inte något sådant förbud. I praktiken har regeln såvitt gäller uppläggningskostnad sällan någon betydelse vid fristående krediter, eftersom kostnaden normalt betalas helt och hållet redan när krediten läggs upp. Då skall kredittagaren naturligtvis inte betala något ytterligare i samband med att han löser krediten . Men om i stället uppläggningskostnaden slås ut på avbetalningarna, bör kreditgivaren alltså ha rätt till ersättning för vad som inte redan har betalats av denna kostnad. I den gällande lagen (13 § andra stycket) sägs att kreditgivarens rätt till full kompensation för uppläggningskostnad förutsätter att kostna- den särskilt har angetts i avtalet och inte är oskälig. Frågan är om det behövs en sådan uttrycklig bestämmelse i den nya lagen. I det följande (avsnitt 2.11.1) kommer jag att förorda att kreditavtal i fortsättningen skall vara skriftliga. Detta innebär att kostnader skall anges i det skriftliga avtalet för att kredittagaren skall vara skyldig att betala dem. Detta gäller alla kostnader, således även uppläggningskostnad. Även om det alltså redan av kravet på skriftligt avtal följer att kostnader som kredittagaren skall betala måste anges i avtalet, finns det enligt min mening, med hänsyn till de konsumentskyddsskäl som ligger bakom utformningen av 13 § andra stycket i den gällande konsumentkreditlagen, anledning att också i den nya lagen ta in en motsvarande uttrycklig bestämmelse om att kostnaderna måste anges särskilt. Med hänsyn till att - enligt vad jag har anfört - kravet på skriftligt avtal är generellt bör den nya bestämmelsen gälla inte bara uppläggningskostnad utan också andra kostnader som kredittagaren skall betala. Den bör vidare av samma skäl gälla också i andra situationer än vid förtida betalning. I den nya bestämmelsen behöver inte anges att kostnaden inte får vara oskälig. Detta följer redan av allmänna avtalsrättsliga regler. Jag går över till att behandla ett särskilt problem vid förtids- inlösen, nämligen hur man i sådana fall skall förfara med lån där räntesatsen enligt avtalet är bunden för hela avtalstiden eller för en del av . I dessa fall är avtalssituationen sådan att det måste diskuteras om konsumenten skall vara skyldig att betala en särskild ersättning till kreditgivaren för att lånet löses . En överenskommelse om att räntesatsen skall ligga fast under hela eller en del av kredittiden har den fördelen för konsumenten att han inte behöver riskera räntestegringar . Omvänt har avtalet den nackdelen för konsumenten att han inte får del av räntesänkningar som inträffar på marknaden. Om konsumenten ges rätt att säga upp ett sådant avtal när som helst utan ersättningsskyldighet, kan han utnyttja fördelarna med avtalet utan att behöva beröras av nackdelarna. En sådan ordning skulle helt förrycka förutsättningarna för avtalet. Detta talar starkt för att konsumenten skall kunna bli skyldig att betala ersättning till kreditgivaren om han väljer att säga upp ett sådant avtal . Till det sagda kommer att kreditgivaren vid lån med bunden ränta ofta själv har lånat upp kapital till en ränta som är bunden och som står i ett visst förhållande till den bundna utlåningsräntan. En rätt för konsumenten att utan kostnad säga upp krediten skulle därför öka kreditgivarens finansiella risk och nödvändiggöra större marginaler mellan utlånings- och upplåningsräntor. På grund av det sagda bör kredittagaren vara skyldig att betala ersättning för den förlust som kan drabba kreditgivaren vid betalning . En förutsättning bör dock vara, som föreslås i promemorian, att kreditgivaren gjort förbehåll om rätt till sådan ersättning. Frågan är då när en förlust uppstår och hur ersättningen skall beräknas. Enligt promemorian skall kredittagaren betala "skälig ersättning för ränteförlust". Av motiven framgår att avsikten är att ersättning skall betalas när den bundna räntan är högre än den aktuella marknadsräntan för motsvarande lån. Det sägs vidare att en utgångspunkt för skälighetsbedömningen kan vara det belopp som motsvarar ränteskillnaden vid betalningstidpunkten för det förtidsbetalade beloppet under återstoden av den räntebundna tiden (se promemorian s. 211). En remissinstans invänder att kreditgivaren även bör ges kompensa- tion för den risk som ligger i att nyutlåningsräntan på marknaden under lånets resterande löptid kan komma att sjunka under nivån för institutets upplåningsränta. Det påpekas att kreditgivaren inte alltid har möjlighet att placera om kapitalet till gällande marknadsränta. Vidare invänds det att kreditgivarna kan erbjuda en relativt låg bunden ränta på grund av de fördelar som det innebär att ha pengarna säkert placerade och att kreditgivarna, för att de även fortsättningsvis skall kunna erbjuda en låg ränta, måste kompenseras för risken att lånet sägs upp . Den föreslagna regeln innebär att låneinstitutet inte gör någon förlust, om det kan placera om pengarna till gällande marknadsränta. Om en "riskersättning" utgår, kommer institutet därmed att bli överkompenserat i dessa fall. Med hänsyn till att marknadsläget är starkt föränderligt är det också svårt att i förväg bestämma en rimlig nivå för en riskersättning. En sådan ersättning innebär vidare att rörligheten på marknaden minskar. Slutligen är det inte givet att konsumenten skall svara för den ifrågavarande risken; att utlåning inte kan ske till gällande ränta är ju i fri konkurrens strängt taget ett uttryck för att räntan är för hög. I promemorian nämns inte den reglering som gäller beträffande statliga bostadslån. Enligt 30 a § förordningen (1986:694) om handläggning, förvaltning, m.m. av bostadslån och räntebidrag skall vid förtida betalning låntagaren betala "ränteskillnadsersättning", om den ränta som har fastställts för lånet överstiger kreditgivarens upplåningsränta. får meddela ytterligare föreskrifter om ränteskillnadsersättning (senast i BFS 1991:4). Denna regel gäller lån som har lämnats av () efter . har beslutat (prop. 1990/91:193, BoU 21, rskr. 381) att ränteskillnadsersättning skall betalas även för äldre lån som sägs upp . Detta sammanhänger med de ändringar som skett i systemet för bostadsfinansiering (prop. 1990/91:34, BoU4, rskr. 92) och som bl.a. innebär att låntagarna i fortsättningen kan se anledning att säga upp äldre bostadslån . Enligt den nya regeln - som tagits in i 3 § lagen om ändring i lagen (1989:567) om ändrade betalningsvillkor för vissa statliga bostadslån m.m. - har "rätt att av låntagaren ta ut ersättning för skillnaden mellan räntan på lånet och räntan på nya lån". Bestämmelsen träder i kraft . Den sist citerade formuleringen tillkom på förslag av lagrådet. Regeln synes stämma väl överens med de i promemorian förordade principerna för beräkning av ränteförlust. Det finns enligt min mening goda skäl för att tillämpa väsentligen samma ersättningsgrunder vid alla lån med bunden ränta. Regeln i konsumentkreditlagen kan lämpligen formuleras i nära anslutning till den citerade regeln. Formuleringen har den fördelen framför promemorieförslaget ("rätt till skälig ersättning för ränteförlust") att den tydligare anger principerna för beräkning av ersättningen. Beträffande problem som ändå uppkommer vid denna beräkning hänvisas till specialmotiveringen. Jag går över till att behandla den närmare utformningen av de bestämmelser som bör gälla för avräkningen mellan parterna i samband med en förtidsbetalning. Den regel som gäller vid avräkning i samband med förtids- betalning (se 13 § i den gällande konsumentkreditlagen) gör inte någon skillnad mellan de fall då kreditgivaren begär betalt och de fall då konsumenten tar initiativet. I promemorian föreslås att även i fortsättningen samma avräkningsregel skall gälla. Regeln gäller ju bara för kreditköp och vissa tjänster på kredit men skulle i fortsättningen bli tillämplig för alla konsumentkrediter. Ingen remissinstans invänder mot förslaget i denna del. Även jag menar att samma avräkningsregel bör gälla oavsett om det är kreditgivaren eller kredittagaren som tar initiativ till förtidsbetalningen. Den gällande bestämmelsen innebär, som jag framhållit, att den obetalda delen av kreditfordringen skall minskas med den del av kreditkostnaden som "enligt beräkningsgrunder, som står i överensstämmelse med god sed på marknaden" är hänförlig till den del av kredittiden som inte har utnyttjats. Kreditgivaren får tillgodoräkna sig hela kostnaden för uppläggning av krediten, om denna kostnad särskilt anges i avtalet och ej är oskälig. Detta stämmer i sak väl överens med det som jag redan anfört om principerna för avräkningen. Det finns därför inte anledning att göra någon saklig ändring i regeln. Ett tillägg behöver dock göras angående konsumentens ersättningsskyldighet vid lån med bunden ränta. Den gällande bestämmelsen har kritiserats för att den ger dålig ledning. Bl.a. därför föreslås i promemorian en ny lydelse som på ett mera konkret sätt anger att avräkningen skall göras med utgångspunkt från tiden för förtidsbetalningen. Som påpekas av en remissinstans saknar emellertid den föreslagna regeln helt anvisning om vilka beräkningsgrunder som skall tillämpas när det skall avgöras vad som är att hänföra till tiden före resp. efter betalningen. Matematiskt är detta i själva verket relativt komplicerat. Att i lagen precisera beräkningsgrunderna låter sig därför inte göra. Det bör dock finnas någon form av anvisning. Den bästa lösningen synes vara att behålla den nuvarande hänvisningen till "god sed på marknaden". Även om detta är ett oprecist uttryck föranleder det knappast några problem. Som sägs i promemorian används nämligen numera ett väl etablerat beräkningssätt som ger ett matematiskt exakt resultat. Enligt fungerar detta väl för alla typer av krediter. påpekar att kronofogdemyndigheterna fortfarande använder den s.k. 78-regeln (se bl.a. LU 1977/78:5 s. 31 f.) för att beräkna kredittagarens skuld. Även denna beräkningsmetod får i och för sig anses stå i överensstämmelse med "god sed på marknaden". Det är dock tydligt att den matematiskt exakta beräkningsmetoden är att föredra, eftersom 78-regeln ger missvisande resultat i vissa fall. Lagrådet hänvisar beträffande uttrycket "god sed på marknaden" till sitt påpekande angående detta uttryck i anslutning tilll regeln om kontantinsats (avsnitt 2.5). Sålunda ifrågasätter lagrådet om uttrycket behövs i lagtexten. Vidare anser lagrådet att förhållandet mellan detta uttryck och orden "god kreditgivningssed" bör klargöras. Som jag har sagt tidigare behöver regeln innehålla någon form av anvisning om vilken beräkningsgrund som skall tillämpas. Emellertid bör uttrycket "god sed på marknaden" ersättas med det uttryck som i övrigt används i lagen enligt mitt förslag, "god kreditgivningssed" (jfr avsnitt 2.5 angående motsvarande fråga). De båda uttrycken får anses ha samma innebörd i detta sammanhang, varför ändringen inte innebär någon skillnad jämfört med gällande rätt. Den gällande regeln i 13 § första stycket innehåller också en bestämmelse om vad som skall gälla, om betalningen sker än i avtalet bestämd förfallodag. Då skall den outnyttjade kredittiden räknas från första förfallodagen efter betalningen. Denna regel sammanhänger med att det vid kreditköp skulle vara mycket komplicerat att göra avräkningen med utgångspunkt från en betalningsdag som ligger mellan . Konsumenterna har därför ansetts böra få finna sig i den lilla nackdel som det innebär att få räkna tiden fram till nästa förfallodag som utnyttjad kredittid. Skälen för denna regel består även fortsättningsvis och den bör därför behållas i den nya konsumentkreditlagen. När det gäller fristående krediter är emellertid praxis att avräkning vid förtidsbetalning normalt sker med utgångspunkt från betalningsdagen, oavsett när denna infaller. För de fristående krediterna innebär detta inte någon större komplikation. Att låta den nu angivna regeln gälla även för jämfört med den praxis som tillämpas. Det saknas därför anledning att låta den gälla även för fristående krediter. Det bör noteras att de regler som sålunda föreslås står väl i överensstämmelse med EG-direktivets föreskrift om att konsumenten skall vara berättigad till en "rimlig nedsättning" av kreditkostnaderna (se Art. 8).