prop · GF03173 · 1992-01-01 00:00:00 — Småskalig djurhållning bör vara befriad från avgift. 3.44 : Kommunerna bestämmer enligt regeringens bemyndigande själva om tillsynsavgifter. Detta har lett till mycket varierande förhållanden i olika kommuner, vilket är otillfredsställande av många skäl. Enligt förbundets mening bör de som har god djurhållning inte behöva betala för det arbete som måste läggas på problembesättningar. Det bästa vore självklart att inte ha något utgiftsuttag vid rutininspektioner. Däremot bör utgift uttas vid återbesök och uppföljning på grund av anmärkning. I andra hand stödjer veterinärförbundet att det skulle vara en förbättring att i stället införa en central styrning av principerna för en tillsynstaxa. 4.5 Statskontoret: Enligt statskontorets uppfattning bör effektiviteten i handläggningen av djurskyddsärendena kunna öka om ansvaret för tillsyn resp. beslut i ärendena följs åt. Vidare är det en vedertagen förvaltningsprincip att lägga besluten så nära medborgarna som möjligt. Statskontoret anser att förutom frikommuner bör andra kommuner som efter hand kan bedömas ha erforderlig kompetens på området kunna ta över beslutsbefogenheterna från . En förebild kan eventuellt hämtas från miljöskyddslagen 44 a §. 4.12 i : I AB län ingår åtta kommuner i försöket med frikommuner. Endast en kommun har utnyttjat sin befogenhet att omhänderta djur. Enligt mening är det önskvärt att denna befogenhet utnyttjas av kommunerna, men det förutsätter kommunala djurskyddsinspektörer med tillräcklig kompetens och befogenhet, även som samarbete med veterinär expert. 4.13 i : Frikommuner förekommer inte i , varför saknar egna erfarenheter av hur dessa kommuner använder sig av de ökade befogenheterna, bl.a. i fråga om att meddela förbud att ha hand om djur och att besluta om omhändertagande av djur. Enligt tillgängliga uppgifter har frikommunerna utnyttjat sina ökade befogenheter i liten omfattning. Beslut i dessa ärenden förutsätter såväl kvalificerade sakbedömningar som tillgång till kvalificerad juridisk sakkunskap. Dessa förhållanden talar för att ovannämnda beslutsfunktioner inte generellt bör överföras till kommunerna utan bör ligga kvar på länsstyrelserna. 4.14 i län: Det märks tydligt att vissa frikommuner saknar den juridiska och veterinära kompetens som finns på länsstyrelserna. Osäkerheten i dels juridiska frågor och bedömningar, dels att såsom en veterinär kunna bedöma ett djurs förhållande i en given situation medverkar till att totalt sett ganska tveksamma beslut fattas. Vidare tycks inte kommunikationerna mellan berörda frikommuner, länsstyrelser och polismyndigheter ha fungerat tillfredsställande i en hel del fall. Den centrala myndigheten har kommit att spela den regionala myndighetens roll och det kan inte ha varit avsikten med frikommunförsöket i det här avseendet. Det är inte heller bra att en frikommun har en avvikande hållning i en angelägen djurskyddsfråga i förhållande till övriga kommuner och i ett län. Sannolikt är det endast i enstaka fall som en kommun helt kan överta länsstyrelsernas befogenheter på djurskyddsområdet. 4.15 i : Det är bestämda åsikt att såväl de befogenheter som gäller att besluta om förbud att ha hand om djur som omhändertagande av djur, även i fortsättningen skall ankomma på . I flertalet kommuner finns varken tillräcklig juridisk eller veterinär kompetens tillgänglig. Vidare har det endast varit aktuellt med enstaka ingripanden av ifrågavarande slag vid ett fåtal tillfällen inom kommunerna. Detta innebär att en effektiv rutin som skapats inom vid handläggningen av dessa ärenden torde vara värdefull och svår att uppnå inom de enskilda kommunerna. får enligt 44 a § miljöskyddslagen överlåta sådan tillsyn över anläggning som annars ankommer på . Flera kommuner i har begärt att få ta över ansvaret i sådant fall. Skälen för att ta på sig dessa ytterligare arbetsuppgifter har bl.a. varit möjligheten att tillgodogöra sig tillsynsavgiften. Det finns därför anledning anta att det i detta sammanhang inte skulle finnas motsvarande intresse för att bl.a. ta på sig ytterligare arbetsuppgifter, eftersom ärenden gällande förbud att ha hand om djur eller omhändertagande av djur inte skulle medföra ytterligare intäkter för kommunen. 4.17 i : I länet finns inga frikommuner varför erfarenheter av sådana kommuners arbete saknas. Beslut enligt djurskyddslagens 29, 31, 32 och 33 §§ fattas av utom i frikommuner, som har dessa befogenheter. I enlighet med jordbruksverkets rapport bör denna ordning kvarstå. I finns både veterinärmedicinsk och juridisk expertis och besluten är svåra med hänsyn till de avsevärda ingrepp de kan innebära för den drabbade. Många kommuner har inte tillräcklig sakkunskap och har oftast så många uppgifter på olika andra områden att nämnda befogenheter och ansvar inte bör tillföras dem. 4.18 kommun har som frikommun haft ytterligare befogenheter motsvarande länsveterinärens beträffande 29 § ''''''''förbud att ha hand om djur'''''''', 31 § ''''''''ta om hand djur genom polismyndighets försorg'''''''', 32 § ''''''''omhändertagande'''''''' samt 33 § ''''''''tillstånd att förfoga över omhändertagna djur''''''''. Någon större erfarenhet har inte hunnit samlas . Få fall har behövt fullföljas ända fram till beslut. Trots detta anser kontoret att befogenheten bör ligga kvar på kommunen. Möjligheten att få följa ärendet ''''''''hela vägen'''''''' är en stor fördel. Kommunikation mellan kommunernas och länsveterinären är en självklarhet som fungerar bra . Länsveterinären har en samlad bild och större erfarenhet, varför möjlighet till rådfrågning måste finnas kvar när och om kommunerna tar över. 4.21 kommun: Det är av stor vikt att djurskyddstillsynen och det praktiska djurskyddsarbetet sker lokalt och att verkställigheten delegeras så långt det är möjligt med hänsyn till rättssäkerheten. För Malmös del, med de djurskyddsproblem som storstaden har, är det av stor vikt att djurskyddsinspektören kan agera snabbt. Således bör omhändertagandefrågor enligt 31 och 32 §§ djurskyddslagen beslutas på nivå. 4.23 anser att försöksverksamheten med ökade kommunala befogenheter vid tillsyn enligt djurskyddslagen skall permanentas . Samtliga kommuner bör kunna överta befogenheter och ansvar, eventuellt efter ett samrådsförfarande med . Även om frikommunerna inte har utnyttjat de ökade befogenheterna i någon större utsträckning är det viktigt att möjligheten finns. Antagligen har bristande information bidragit till att få har använt sig av befogenheten. I brådskande djurskyddsfall kan möjligheten att fatta beslut på nivå vara mycket värdefull. Överklagningsmöjligheten till är en extra garanti för rättssäkerheten. Veterinärmedicinsk sakkunskap kan erhållas från distriktsveterinärorganisationen. 4.25 kommun: Beslut enligt djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur bör fattas av miljö- och hälsoskyddsnämnden på grund av att man har mycket god person- och lokalkännedom, att man har veterinärmedicinsk expertis, att man har gott samarbete med juridisk expertis på samt att ärenden handläggs snabbare. 4.26 : Beslut enligt djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur (29 §), att omhänderta djur (31 och 32 §§) och att tillåta ägaren att förfoga över omhändertagna djur (33 och 34 §§) fattas av . Detta leder till orimligt långa handläggningstider i brådskande djurskyddsärenden. Styrelsen anser att en kommun efter samråd med frivilligt skall kunna överta befogenheter enligt 29, 31, 32, 33 och 34 §§ djurskyddslagen. Därmed skulle beslut kunna fattas med den snabbhet som krävs i sådana fall. 4.31 : Beslut enligt djurskyddslagen om förbud att ha hand om djur (29 §), att omhänderta djur (31 och 32 §§) och att tillåta ägare att förfoga över omhändertagna djur (33 §) bör som fattas av länsstyrelse där såväl veterinärmedicinsk som juridisk expertis ingår. 4.39 : Delegering av beslut bör i så stor utsträckning som möjligt ske till den operativa personalen eller i vissa fall kommunerna. Vi anser att beslut som berör 29, 31 och 33 §§ bör ligga på kommunnivå samt att beslut som berör 24 och 32 §§ bör ligga på inspektörsnivå, allt i syfte att underlätta beslutsgången för en snabb ärendehantering. 4.42 : Förbud att ha hand om djur bör som utfärdas av . Det rör sig om relativt få fall och det innebär betydande inskränkningar för enskild person. Enligt vår bedömning torde den kommunala kompetensen och erfarenheten i regel vara alltför begränsad för att meddela så allvarliga beslut. 5 Förbud att ha hand om djur samt omhändertagande av djur 5.4 instämmer med jordbruksverket i att förbud om djurhållning skall vara möjligt att meddela när det är nödvändigt från djurskyddssynpunkt. 5.8 Kammarrätten i tillstyrker att djurskyddslagen ändras så att beslut om omhändertagande av djur kan fattas utan att beslut fattas om försäljning eller avlivning av djuren. Kammarrätten delar jordbruksverkets uppfattning att lagen bör ändras så att beslut om omhändertagande kan fattas utan att beslut fattas angående avlivning eller försäljning av djuren. Den nuvarande lagstiftningen är inte tillfredsställande och har enligt kammarrättens erfarenhet åtminstone i några fall lett till att lagen frångåtts på så sätt att det första beslutet inte innehållit något förordnande om vad som skall ske med de omhändertagna djuren. Förbud att handha djur Den fråga som behandlas i detta avsnitt, nämligen var gränsen bör gå för att någon skall förbjudas att ha hand om djur, är en politisk fråga som kammarrätten i och för sig inte har att anlägga några synpunkter på. Kammarrätten vill i detta sammanhang endast påpeka att regeringsrättens dom i RÅ 1983 2:44 visserligen gavs innan nya djurskyddslagen trädde i kraft men att 29 § djurskyddslagen enligt uttalande i motiven inte har annan innebörd än den tidigare gällande bestämmelsen angående samma fråga. Att det redovisade motivuttalandet i prop. 1987/88:93 kommit att få den betydelse som jordbruksverket anger och medfört en så stark begränsning kan inte bedömas av kammarrätten eftersom närmare hänvisning till aktuella domar saknas. Vad gäller den prejudicerande dom från regeringsrätten som finns, nämligen den ovan nämnda , utvisar den enligt kammarrättens mening att ett avgörande skall ske utifrån den prognos angående fara för upprepad vanvård som kan göras med ledning av utredningen i målet. 5.9 : Djurskyddslagen är alltför trubbig när det gäller möjligheten att ta vanvårdade djur från en ägare eller meddela förbud att ha hand om djur. Motivuttalanden försvårar tillämpningen av djurskyddslagen och bör därför avföras genom ändring av lagen eller av motiven bakom den aktuella lagparagrafen. Bristen på korrespondens mellan utslag i brottmåls- och förvaltningsdomstolar är också slående. Det är allmänt stötande och från djurskyddssynpunkt helt oacceptabelt, att personer som är dömda för djurplågeri, genom utslag i förvaltningsdomstol får tillbaka djur, som genom beslut i lägre instans tagits från vederbörande. Det bör övervägas, huruvida den som är dömd för djurplågeri och då med påföljd över en viss gräns inte också skall vara diskvalificerad för fortsatt djurhållning åtminstone . Oklarheten om den ekonomiska ansvarsfördelningen mellan myndigheter vid omhändertagande av djur kan verka hämmande på ambitionsnivån att agera och motverkar djurskyddslagens intentioner. Denna fråga måste därför bringas till klarhet. 5.10 anser att konstaterat (utdömt) djurplågeri i allmänhet bör leda till djurhållningsförbud och att ekonomiska hänsyn endast i yttersta undantagsfall må föranleda att djurhållningsförbud ej utdöms. [Omhändertagande av djur]. SVA ansluter sig till jordbruksverkets uppfattning om behovet av en förtydligad lagstiftning. 5.12 i : Ett djurskyddsärende initieras ofta av en akut situation. Djur måste omhändertas omgående. Eftersom -- enligt den nya djurskyddslagen -- saknar möjligheter att fatta interimistiska beslut om omhändertagande ligger ansvaret för snabba omhändertaganden hos polisen eller kommunen. Erfarenheterna från tillämpningen av den nya djurskyddslagen visar att det i vissa fall skulle ha gagnat djurskyddsintresset om haft kvar denna beslutsrätt. Kammarrätten har, med stöd av uttalandena i prop. 1968:170 och 1987/88:93, i ett antal ärenden undanröjt länsstyrelsebeslut om förbud att ha hand om djur. delar jordbruksverkets synpunkter beträffande önskvärdheten om en praxisändring. Enligt visar hittillsvarande överrättspraxis att de grundläggande bestämmelserna i djurskyddslagen -- att skydda djur mot onödigt lidande och sjukdom -- inte fått tillräcklig tyngd. 5.13 i : Den problembeskrivning som lämnas i rapporten [förbud att ha hand om djur] överensstämmer i flertalet avseenden med uppfattning. De motivuttalanden till förbudsbestämmelsen som gavs vid dess tillkomst är inte längre relevanta och kan verka starkt hämmande på en effektiv tillämpning av lagen. Det bör därför klargöras att en strängare tillämpning nu erfordras. I ärenden som gäller omhändertagande av djur är situationen ofta den att ett skyndsamt beslut synes nödvändigt av djurskyddsskäl trots att ärendet inte är färdigutrett. Kommunicering och andra erforderliga kontakter kan i många fall kräva avsevärd tid och det kan inte anses tillfredsställande att till synes uppenbart nödvändiga tvångsåtgärder fördröjs. Det kan å andra sidan aldrig helt uteslutas att en fullständig utredning med kommunicering ger underlag för ett annorlunda beslut än det som primärt synes riktigt. För att tillmötesgå såväl kravet på snabba åtgärder motiverade av djurskyddsskäl som kravet på hög rättssäkerhet bör därför finnas möjlighet att fatta ett interimistiskt beslut om omhändertagande enligt 31 § djurskyddslagen, följt av ett slutgiltigt beslut när ärendet är färdigberett och kommunicering verkställd. Någon direkt koppling mellan 16 kap. 13 § och djurskyddslagens förbudsbestämmelser finns inte. Detta upplevs som en brist. Fällande dom för djurplågeri bör automatiskt föranleda prövning enligt djurskyddslagen av den dömdes lämplighet att ha hand om djur. tillstyrker därför förslaget att domar i djurplågerimål regelmässigt skall översändas till tillsynsmyndigheterna för djurskyddet. Härutöver vill peka på de problem som kan uppkomma genom sekretesslagens bestämmelser. I ärenden som rör vanvård av djur är sociala myndigheterna ofta inkopplade. På grund av sekretessbestämmelserna anser de sig ofta förhindrade att bistå med för djurskyddsutredningen grundläggande uppgifter, exempelvis djurägarens bostads- eller vistelseadress. I fall där omhändertagande av barn för samhällsvård övervägs förekommer inte sällan också djur som far illa. Ett utökat samarbete mellan olika kommunala nämnder kan då erfordras. Enligt mening bör sådana onödiga hinder undanröjas, som sekretesslagstiftningen kan innebära, för en effektiv tillämpning av djurskyddslagen och för ett erforderligt samarbete mellan olika beslutsfattare. 5.14 i län delar jordbruksverkets uppfattning att det råder tolkningsproblem från vilken av de inblandade myndigheterna som medel skall förskotteras för kostnadstäckning för omhändertagna djur. Enligt uppfattning skall det vara polismyndigheten, som verkställer omhändertagandet samt även svarar för djurens försäljning eller avlivning, som skall av allmänna medel förskottera ifrågavarande kostnader. avstyrker förslaget att endast djurskyddsskäl skall ligga till grund för förbud att ha hand om djur. Även om djurskyddsskälen är mest angelägna vid en förbudsprövning så måste andra verkningar för den enskilde få inverka på beslutet, exempelvis försörjningsmöjligheter och konvalescens efter sjukdom. Det är ofrånkomligt att många skäl vägs in i beslutet. Om nu kammarrätterna upphäver länsstyrelsernas beslut om förbud att ha hand om djur med motiveringen att förbudet ingriper i den enskildes försörjningsmöjligheter och med hänvisning till propositionen till ny djurskyddslag m.m. torde det vara fullt tillräckligt att regeringen utvecklar förbudsmotiveringarna närmare. Innan nya motiveringar lämnas så skulle en s.k. hearing med några länsstyrelser vara befogad även om frågan diskuterades i ett mycket större sammanhang vid symposiet i . tillstyrker förslaget att beslut om omhändertagande av djur får ske i två led -- ett interimistiskt och ett slutligt beslut. -- -- -- Bestämmelsen skulle kunna ges en utformning av förslagsvis följande innebörd: äger i fall som avses i 31 och 32 §§ djurskyddslagen förordna att beslut om omhändertagande av djur skall verkställas resp. fortsätta att gälla i avvaktan på slutliga beslut. 34 § djurskyddslagen bör även ändras så, att när meddelar slutligt beslut om omhändertagande av djur skall det i detta beslut fastställas om djuret skall säljas eller avlivas. 5.15 i anser att det är en fördel att kommunen kan besluta om det omedelbara omhändertagandet av djuren. Kommunen har tillsynen på det lokala planet och har dessutom ofta tidigare haft direkta kontakter med den djurägare för vilken det krävs ett sådant ingripande. De problem som uppkommer då det krävs ett snabbt ingripande från kommunen -- då hela nämnden skall sammankallas -- kan lösas genom delegation av beslutanderätten. anser att det är viktigt att man från centralt håll betonar denna möjlighet. I annat fall löses delegationsproblematiken i regel inte förrän man inom kommunen ställts inför en faktisk situation som kräver ett snabbt ingripande. För det fall att skall kunna utnyttja sin möjlighet till omhändertagande enligt 32 § djurskyddslagen krävs att det klart framgår av lagtexten att kan fatta ett interimistiskt beslut. Oklarheten om vem som skall betala för omhändertagna djur och det vidare förfarandet som gäller ersättningsfrågorna har i vissa fall medfört en fördröjning av omhändertagandet av övergivna eller vanvårdade djur. anser att dessa frågor kan lösas genom tillämpningsföreskrifter med stöd av 59 § djurskyddslagen. anser att det är angeläget att förbud att ha hand om djur kan meddelas fast att det innebär ändrade försörjningsmöjligheter för den enskilde. anser att det från djurskyddssynpunkt är ytterst betydelsefullt att man konstaterar att detta är möjligt. I och för sig är bestämmelsen om förbud att ha hand om djur, 29 § djurskyddslagen, i dess nuvarande lydelse fullt tillräcklig för ett ingripande. Önskvärt är dock att överprövande domstol tar mer hänsyn till djurskyddsaspekter än djurägarens möjligheter att försörja sig. Ett sätt är att i lagtexten eller tillämpningsföreskrifter ange att en dom på djurplågeri är en grund för förbud att ha hand om djur. En precisering av detta i lagtexten skulle dock innebära att man måste dra en generell gräns för att samtliga fällande domar på djurplågeri eller endast allvarligare brott skall medföra djurhållningsförbud. Vidare kan det ifrågasättas om även mycket gamla domar skall utgöra grund för förbud. Enligt 29 § djurskyddslagen får meddela förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av djur. anser att det erfordras ett klargörande om denna bestämmelse skall tillämpas -- alternativt 26 § samma lag -- vid en begränsning av antalet djur i t.ex. en större djurbesättning. Kammarrätten har vid olika tillfällen -- olika avdelningar -- haft skilda uppfattningar i fråga om val av lagrum, vilket inneburit återförvisning eller upphävande av beslut. Vad gäller överprövning av beslut anser att det bör framhållas att man även i förvaltningsdomstolarna i större utsträckning bör inhämta utlåtande av sakkunniga inom området för djurskydd. 5.17 i har -- med anledning av nedan citerade Jo-uttalande -- uppfattat att försörjningsmöjligheter inte får inverka på beslut om förbud att ha hand om djur. I ett beslut (dnr 2676-1989) angående pälsdjurs uppfödning har Jo gjort följande uttalande: ''''''''De av genom antagandet av djurskyddslagen beslutade föreskrifterna skall självfallet tillämpas enligt sin lydelse''''''''. . . ''''''''Lagförarbeten lämnar viktig information beträffande avsikterna med lagstiftningen etc. och kan vid oklarhet lämna vägledning vid tillämpningen av olika stadganden; en tydlig föreskrift rubbas emellertid aldrig av motivuttalanden, som pekar åt annat håll''''''''. 5.18 kommun vill särskilt betona vikten av klargörande när det gäller lagstiftningen beträffande förbud att ha hand om djur och omhändertagande av djur samt ansvaret för kostnadstäckningen för omhändertagna djur. ansvar och roll behöver också klarläggas. 5.22 kommun: [Omhändertagande av djur]. Lagstiftningen bör förtydligas. Om det är angeläget från djurskyddssynpunkt måste förbud att ha hand om djur kunna meddelas. bör ha en central instruktion för hur djurskyddsärenden enligt djurskyddslagen och skall handläggas. 5.23 stöder förslaget om tillämpningsföreskrifter för omhändertagande av djur och för förbud att ha hand om djur. Intentionerna i lagstiftningen bör då bli lättare att uppfylla. Kommunen har hitintills inte upplevt några problem med kostnadstäckning för omhändertagna djur. I samarbete med polismyndigheten har lösningar hittats. Om problem finns är det dock av vikt med klarlägganden. 5.24 kommun tycker det är mycket angeläget att förbud att ha hand om djur meddelas om det är nödvändigt från djurskyddssynpunkt. Det är helt orimligt att försörjningsmöjligheter o.d. för den enskilde skall påverka beslutet om förbud eftersom då skyddet för djuren sätts ur spel. 5.25 kommun: Domstolarnas syn på djurplågeriärenden måste ändras. Vid två skilda ärenden, i kommun, som prövats i domstol har de åtalade friats, trots att uppenbara brott mot djurskyddslagen begåtts. Vid de båda aktuella tillfällena (hjärtstick på ren; knivkastrering av ren) har djurskyddsinspektören varit åsynavittne. Det synes vara meningslöst att utöva djurskyddstillsyn när inte ens så uppenbara brott beivras. Den som döms för djurplågeri skall vara diskvalificerad för fortsatt djurhållning. 5.26 : anser att lagstiftningen om omhändertagande av djur måste förtydligas så att beslutsfattandet kan ske i två steg -- ett interimistiskt beslut och ett slutligt beslut när alla fakta föreligger. anser vidare att det är angeläget att förbud att ha hand om djur kan meddelas om det är nödvändigt från djurskyddssynpunkt. I dessa fall bör inte ägarens försörjningsmöjligheter eller övriga verkningar för den enskilde få inverka på beslutet. Styrelsen [] delar jordbruksverkets uppfattning i dessa frågor. Det måste tillskapas en klarare rättspraxis vid fall av grov vanvård och djurplågeri. läggs uppenbara djurplågerifall eller förbud att ha djur ner eller återförvisas på grund av formella skäl. Djuren får inte åsamkas onödigt lidande. Det behövs utbildning av och information till åklagare, kammarjurister och polis i sådana djurskyddsfrågor. Styrelsen vill betona att ett krav som måste ställas är att ett veterinärmedicinskt utlåtande skall föreligga innan en kammarrätt eller regeringsrätten ändrar beslut i djurskyddsärenden. Enligt styrelsen bör regeringen ändra lydelsen i 32 § djurskyddslagen så att det framgår att, vid omhändertagande av djur, kan besluta att försäljning eller avlivning som inte är betingad av 30 § får anstå tills alla fakta föreligger. Regeringen bör också ta initiativ till utmönstring av äldre motivuttalanden till djurskyddslagens 29 § så att omsorgen om djuren får en mer avgörande betydelse än ''''''''försörjningsmöjligheter och verkningar i övrigt''''''''. Styrelsen vill härvid erinra om att polismyndigheten enligt nuvarande rättspraxis inte kan omhänderta ett djur från en person som har förbud att handha djur enligt 29 §. I stället igångsätts en utdragen process med nytt omhändertagandebeslut som skall föregås av kommunicering. Detta är mycket otillfredsställande. Styrelsen anser att kostnadsansvaret vid omhändertagande av djur måste klarläggas. Statsmedel måste täcka kostnaderna eller också måste någon form av försäkringslösning urformas eller fond inrättas. 5.27 AB Trav och Galopp, 5.37 , 5.41 : Beträffande omhändertagande av djur och förbud mot djurhållning delar vi helt verkets uppfattning.