prop · GG0332 · 1992-12-31 00:00:00 — Utredningen ser huvudsakligen regelnsom en garanti mot framtida författningsändringar som kan förta eftekten avden folkrättsliga skyddsregeln i NRL. En prövning enligt NRL gervisserligen inte något absolut skydd för rennäringen när rennäringsintressetställs mot något annat intresse. För egen del har jag dock svårt att föreställamig vUka ingrepp som skulle kunna vara av så allvarligt slag att samekulturensförutsättningar äventyras utan att ingreppet skulle behöva prövas enligt NRLeller , vilken är anknuten till NRL. Jag kan därför intefinna att en folkrättslig skyddsregel i rennäringslagen skulle få någonpraktisk betydelse. Inte heUer delar jag uppfattningen att den skulle ha någonsjälvständig betydelse som garanti mot framtida författningsändringar. Sverigesfolkrättsliga förpliktelser enligt ingångna mellanstatliga överenskommelsergäller oavsett om det i någon inhemsk författning finns någon erinran därom. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Minbedömning: Särskilda bestämmelser om rätt till ersättning för intrång irenskötselrätten införs inte i rennäringslagen. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. Samerättsutredningensförslag: Några särskilda ersättningsregler föreslås inte, men däremot särskildabestämmelser för hur rättegångskostnaderna skall fördelas i mål om ersättningför skada på renskötselrätten. Som huvudregel skall gälla att denskadeståndsskyldige skall svara för kostnaderna i enlighet medexpropriationslagens regler. Särskilda regler föreslås för att förhindraokynnesmål. När det gäller mål om skada till följd av skogsavverkning ellerannan skogsbruksåtgärd föreslås att vardera parten skall bära sina kostnader. Remissinstensemadelar bedömningen att några särskilda ersättningsregler inte behövs irennäringslagen. Hovrätten för anser att det bör klarläggas i vadmån skadeståndsskyldighet föreligger för bl.a. sådana ingrepp som inte är sålångtgående att de omfattas av förbudsregeln i 30 § rennäringslagen. Vad gällerfrågan om rättegångskostnader i mål om skada på renskötselrätten är meningamadelade bland det fåtal remissinstanser som uttalat sig i frågan. Skälenför min bedömning: Enligt 28 § rennäringslagen lämnas ersättning för skadaeller olägenhet för renskötseln och för samebymedlems rätt till jakt ellerfiske vid upphävande av renskötselrätt. Även när renbetesmark tas i anspråkenligt andra lagar är sameby eller medlem i sameby berättigad till ersättningför skadan. Ersättningenvid upphävande av renskötselrätt bestäms enligt 29 § med stöd avexpropriationslagens bestämmelser om expropriation av särskild rätt tillfastighet i tillämpliga delar. Enligt 28 § andra stycket tillfaller ersättningför skada eller olägenhet som inte drabbar bestämd person den drabbade samebynoch Samefonden med hälften vardera, om det inte finns särskilda skäl för annanfördelning. Detta innebär att, när regeringen har förordnat om upphävande avrenskötselrätt, den för vars skull renskötselrätten upphävs skall, på sammasätt som vid expropriation, fullfölja saken genom att väcka talan vidfastighetsdomstolen och där skall ersättningsfrågan prövas. Det innebär ocksåatt den som får renskötselrätten upphävd får svara för samtligarättegångskostnader i fastighetsdomstolen. Om den som exproprierar överklagartill högre rätt får han svara för motpartens kostnader där; sina egna kostnaderfår han under alla förhållanden svara för. Ersättningför intrång i renskötselrätten kan även bestämmas enligt de lagar därtUlåtiigheten av en åtgärd prövas i särskild ordning, exempelvis enligtvattenlagen. I rättspraxis tUlämpas i dessa fall en fördelning av ersättningenenligt 28 § andra stycket, så att berörd sameby och Samefonden erhåller ersättningenmed hälften vardera. Närdet gäller ersättning för intrång av nyttjanderättsupplätelser på sådankronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara dispositionoch på renbetesfjällen har en annan lösning valts i rennäringslagen. Enligt 32 §rennäringslagen får en nyttjanderättsupplåtelse ske på dessa områden om detkan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Om upplåtelsen inte avsertillgodogörande av naturtillgångar eller skogsawerkning skall den ske motavgift om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet. Avser upplåtelsentillgodogörande av naturtillgångar skall staten betala ersättning för den skadaeller olägenhet för renskötseln som upplåtelsen medför. anförde i förarbetena tUl rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 111) attkompensation till samerna för upplåtelsen bör utgöras av avgiften förnyttjanderättsupplåtelsen. Kan samerna visa att de lidit större föriust genomupplåtelsen än som svarar mot nämnda belopp, bör de kunna få förlusten ersatt.Enligt min mening finns det inget skäl att ändra eller precisera dessabestämmelser. Den fråga somSamerättsutredningen behandlar gäller frågan om ersättning för sådant intrångsom inte prövas enligt någon särskUd lagstiftning och som sker utan attrenskötselrätten upphävs. Som jag redan nämnt kan varje intrång irenskötselrätten i princip gmnda rätt tUl skadeersättning (avsnitt 2.4). Enåtgärd som medför skada på renskötselrätten behöver alltså inte vara såingripande att den omfattas av förbudsregeln i 30 § rennäringslagen för attvara skadeståndsgrundande. I förarbetena tillrennäringslagen (prop. 1971:51 s. 136) konstaterades att självklart också andrakonfliktsituationer än de som reglerades i de föreslagna lagbestämmelsernakunde uppkomma. Föredraganden uttalade att det lika självklart står öppet fören sameby eller renägare som lider skada genom ingrepp i renskötselrätten attväcka talan vid domstol. Sådan talan kan gå ut på ersättning, förbud ellerskadeförebyggande åtgärder. Föredraganden förklarade att man övervägt om detvar möjligt att i lagen ta in en bestämmelse som anger att förhållandet mellanfastighetsägare eller nyttjanderättshavare å ena sidan och sameby eller dessmedlemmar å andra sidan bör bygga på principen om strikt ansvar, alltså ansvaroberoende av uppsåt eller vårdslöshet. Någon sådan bestämmelse föreslogsemellertid inte. Som skäl till detta hänvisade föredraganden bl.a. tUlsvårigheterna att avgränsa och precisera en regel av det angivna slaget.Frågorna överlämnades tiU rättspraxis. haralltså på nytt tagit upp frågan om en särskild skadeståndsregel irennäringslagen men avstått från att lägga fram något sådant förslag.Utredningen anför som motiv för detta att det möter stora svårigheter attutforma regler för hela renskötselområdet, eftersom renskötselrätten uppvisarolika sårbarhet på olika områden och toleransnivån gentemot motståendeintressen också med nödvändighet varierar. Det naturliga är då enligtutredningen att de olika situationer som kan uppstå får sin belysning genomrättspraxis. För min egen del gör jagföljande bedömning. Jag har i det föregående pekat på svårigheterna attprecisera det skydd renskötselrätten ger gentemot markägare ochnyttjanderättshavare. Det är enligt min mening inte möjligt att med någongenerell giltighet konkret ange arten och graden av det intrång irenskötselrätten som kan medföra ersättningsskyldighet. Jag delar därförSamerättsutredningens uppfattning att rennäringslagen inte bör innehålla någrabestämmelser om ersättning för sädana fall. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. istället ankomma på domstolarna att avgöra när ett intrång har skett i renskötselrättenoch hur stor ersättningen då skall vara. Jagär emellertid inte beredd att ansluta mig till förslag omsärskilda rättegångskostnadsregler i skadeståndsmål som rör intrång irenskötselrätten. Utredningens förslag innebär med en viss modifiering att enmarkägare eller en nyttjanderättshavare i rättegångskostnadshänseendejämställs med den som sökt och fått fillstånd till expropriafion. Enligt minmening finns det inte någon gnmd för en sådan särreglering av tvister mellanolika rättighetshavare till en fastighet. Jag anser inte heller att det finnstUlräckliga motiv för att införa någon särskUd kostnadsregel för skadeståndstvisteri anledning av åtgärder i skogsbruket. Jagvill i detta sammanhang även ta upp frågan om s.k. faktiskt förfogande vadgäller statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Som jag nyssanfört skall en upplåtelse av dessa marker i princip ske mot en avgift.Regeringen medgav emellertid i ett beslut i Norrbottenslän rätt att utan avgift disponera viss staten tUlhörig mark ovanför odlingsgränsenför parkerings- och rastplatser efter i kommun.Regeringen anförde att upplåtelsereglerna i 32-34 §§ rennäringslagen inte ärtillämpliga i sådana fall då annan statlig myndighet än den som förvaltarmarken önskar ta marken i anspråk för visst ändamål. Detta ianspräktagande fårdock inte stå i strid med bestämmelserna i 30 § rennäringslagen. Om berördsameby anser att den ändrade markanvändningen kommer att innebära skada ellerolägenhet kan byn enligt beslutet söka åstadkomma en frivillig överenskommelsei ersättningsfrågan med den ianspräktagande myndigheten eller väcka talan viddomstol. Den av regeringen uppställda principen har kallats regeln om faktisktförfogande. Detfaktiska förfogandet är enligt min mening närmast att se som en förfaranderegelnär statlig mark ovanför odlingsgränsen eller på renbetesfjällen behöver tas ianspråk av statlig myndighet. Vad jag i det föregående har anfört om samebysoch samebymedlems rätt till ersättning för intrång i renskötselrätten gällersjälvfallet också när det är fråga om faktiskt förfogande. Jag har i detföregående (avsnitt 2.4) föreslagit ändringar i 30 § rennäringslagen för attöka skyddet för renskötselrätten. Även dessa bestämmelser är tUl-lämpliga ifråga om faktiskt förfogande. Jag anser mot den bakgrunden att några preciseringari rennäringslagen inte behöver göras vad gäller en statlig myndighetsförfogande av dessa marker. AvslutningsvisviU jag klargöra vUka som enligt min mening kan vara berättigade tillersättning vid intrång i renskötselrätten. Efter beslut av riksdagsammanfördes Jämtländska renbetesfjällens skogsfond. Jämtländska lappväsendetsfond samt och till en gemensam fond som ficknamnet Statens lappfond. Fonden erhöll genom rennäringslagstiftningnamnet Samefonden. Enligt 28 § andra stycket rennäringslagen erhållerSamefonden hälften av ersättningen för skada eller olägenhet som inte drabbarbestämd person när renskötselrätt upphävs. Bestämmelsen tillämpas i rättspraxisså, att hälften av intrångsersättningen tillfaller Samefonden även när detinte är fråga om upphävande av renskötselrätt. Bakgrunden till bestämmelsen ärden, att renskötselrätten tillkommer samer i allmänhet som en för folkgruppenkollektiv rätt och inte 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. enbart en särskild samebyeller dess medlemmar. Detta är av grundläggande betydelse för frågan om vem somär skadelidande och vem som är rätt mottagare av ersättningen. Den del somtillfaller Samefonden blir enligt förarbetena till rennäringslagen ett skyddför den kollektiva folkgruppsrätten, medan den del som tillfaller samebyntjänar som personlig ersättning för dem som vid skadetillfället driverrenskötsel inom en sameby. Jag avser inte att föreslå någon förändring i dettaavseende. Sakägare i fråga om intrång i renskötselrätten är därför även ifortsättningen sameby och enskild samebymedlem samt i fråga om ersättning förintrånget även Samefonden. 1992/93:32 Bilaga 2Jordbruksdep. 2.7 Åtgärder vid för högt renantal Mitt förslag:Länsstyrelsen skall vid fastställande av högsta renantal för en sameby tahänsyn till andra intressen. skall kunna förelägga en sameby attvid vite minska antalet renar om byn håller fler renar på bete än vad sombestämts. Ett vitesföreläggande skall även kunna riktas mot en enskild renägaresom har fler renar än vad samebyn bestämt. En sameby skall vid vite kunnaföreläggas att hålla årlig renräkning och att upprätta renlängd. Länsstyrelsenskall underrättas om tid och plats för renräkning samt ges befogenhet attkontrollera att renräkningen sker på ett korrekt sätt. Lantbruksstyrelsensförslag överensstämmer med mitt förslag utom såvitt avser skyldighet attunderrätta om tid och plats för renräkning. Remissinstanserna:Förslaget lämnas utan erinran eller tUlstyrks av remissinstanserna. Fleraremissinstanser har efterlyst möjligheten att kontrollera att det uppgivnarenantalet är korrekt. anser att högsta tillåtnarenantal bör bestämmas med utgångspunkt i tillgängliga betesresurser, varförbetesinventeringarna mäste få hög prioritet. Skälenför mitt förslag: I rennäringslagen finns flera bestämmelser om hur renantaletskall bestämmas och kontrolleras. bestämmer enligt 15 § andra stycketdet högsta antal renar som får hällas på bete inom byns betesområde.Länsstyrelsen kan enligt 15 § tredje stycket förordna om inskränkningar ibetesrätten om det behövs för att bevara renbetet eller i övrigt främjarenskötseln. Samebyn kan enligt 35 § första stycket bestämma hur många renar enmedlem högst får inneha eller meddela andra föreskrifter om innehavet. Räkningav samebyns renar skall enligt 66 § ske vid ungefär samma tidpunkt.Länsstyrelsen kan på samebyns begäran medge att räkningen får ske med störretidsmellanrum. Enligt 68 § skall renlängd upprättas pä grundval avrenräkningen. Den skall fastställas av bystämman, som kan besluta om rättelserav renlängden. Medlem i sameby kan enligt 95 § dömas till böter om hanuppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter vid renräkningeneller vid upprättande av renlängd. Som framgår av minredogörelse finns det i rennäringslagen inte nägra direktasanktionsbestämmelser som kan användas mot en sameby som inte följerlänsstyrelsens beslut om högsta renantal. Samebyn kan inte heller vidta några åtgärder mot denenskilde renägare som inte följer byns föreskrifter om renantalet.Länsstyrelsen kan inte framtvinga en renräkning. Samebyn har ingen skyldighetatt överlämna renlängden till . kan därför intekontrollera renantalet och har inte heller rätt att kontrollera uppgifterna irenlängden genom egen renräkning eller liknande kontrollåtgärd.Rennäringslagen innehåller dock en bestämmelse som något närmare bör beröras idetta sammanhang. Det gäller förordnande av syssloman för sameby. Är renskötseln inomsamebyns betesområde bristfällig och har överenskommelse inte träffats omrättelse, kan enligt 72 § andra stycket förordna en syssloman.Dennes uppgift är bl.a. att omhänderta renskötseln i byn. Sysslomannensställning blir närmast jämförlig med en konkursförvaltares. Han övertarhuvuddelen av både bystämmans och styrelsens befogenheter. Sysslomannen kansåledes besluta om begränsningar i en renägares reninnehav. Men lika litet sombystämman kan han tillgripa några sanktionsmedel mot den renägare som inteföljer beslutet. Länsstyrelsenkan vidare enligt 71 § besluta om slakt av renar som uppehåller sig utanförrenskötselområdet eller inom detta område under tid då renskötsel inte fårbedrivas där. Slakt kan alltså inte tillgripas enbart av det skälet attrenantalet är högre än föreskrivet. Vanligtvis för dock ett för stort renantalmed sig det slag av olägenheter som nämns i paragrafen. Sådan slakt kan därförsägas vara ett indirekt sanktionsmedel vid för högt renantal. Det bör noterasatt slakt inte kan tUlgripas mot enskild renägares renar. renbeteslagfanns bestämmelser som gjorde det möjligt för att vid viteförelägga enskild renägare att minska renantalet. I lagen fanns vidarebestämmelser om s.k. civilrättsligt vite. Lappbyn kunde t.ex. vitesföreläggarenägare att reducera sin renhjord i enlighet med föreskrift om högsta renantali byordningen. Som ett yttersta korrektionsmedel kunde en försumlig renägareförlora rätten att bedriva näringen. Nämnda bestämmelser i renbeteslagenutmönstrades emellertid ur lagstiftningen vid tillkomsten av 1971 årsrennäringslag. Prop.1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Fastställande av högstatillåtna renantal Dethögsta antal renar som får hållas på bete inom samebyns område bestäms alltsåav . Denna regel har kommit till av främst två orsaker. Ett skälär att rennäringen utövas jämsides med annat nyttjande av markerna. DärtUIkommer att renbetesrätten inom samebyn är gemensam för flera näringsutövare avvUka ingen kan sägas ha rätt att utnyttja betet i större omfattning än deövriga. Beslut om rationellt renantal grundar sig på den indelning av byområden,som enligt 7 § rennäringslagen skall göras av . Myndighetensbeslut om bygränser och högsta tillåtna renantal är inte bindande för allframtid utan kan omprövas med hänsyn till inträdda förändringar. I betänkandet(SOU 1966:12) Renbetesmarkema beräknas det uthålligt högsta lämpliga renantaletför det svenska renbetesområdet till 260 000 djur. Inom länberäknas 179 000 djur (varav 16 000 inom koncessionsområdet) kunna födasuthålligt, inom 45 000 och inom med iDalarna 36000 djur. 1983:67)Rennäringens ekonomi uppgår det högsta tillåtna renantalet tUl sammanlagt 270200 renar. I allt väsentligt bestäms den svenska renstammens storlek avtillgången till ett väl samlat och åtkomligt vinterbete. Det är endast i Jämtlandslän som bestämt högsta renantal med stöd av 15 § rennäringslagen.För de flesta samebyarna är renantalet bestämt i byordningar från mitten av1940-talet. Det är därför tämligen osäkert i vilken män de bestämda högstarenantalen ger ett riktigt utttyck för vad markerna egentligen tål. Det är angeläget atthögsta tillåtna renantal bestäms med utgångspunkt i de aktuella förhåUandena. gjordes en betesinventering som låg till grund förbeslut om högsta renantal. I har i ett tiotal samebyarbetesinventering skett, men resultatet har ännu inte lett till ändrade beslutom högsta renantal. Ett i förhållande tillbetesresurserna för högt renantal kan för en sameby få en mängd negativakonsekvenser såsom överbetning av markerna och problem med att styra renarnasbetning. Det är även tUl men för naturvårdens intressen. En utgångspunkt vidbestämmandet av högsta renantalet måste också vara vad naturen tål för att denbiologiska mångfalden skall kunna behåUas. Renantalet måste begränsas till vadde naturgivna förutsättningarna för bete medger för att ett uthålligtnyttjande av betesresurserna inte skall äventyras. Nyetableringar i samebynförsvåras också om antalet renar totalt sett är för stort. Utövandet avrenskötselrätten innebär att markägare och innehavare av särskild rätt tillfastighet måste tåla att marken tas i anspråk för renbete och annatmarkutnyttjande som ingår i renskötselrätten. Samebymedlemmarna måste å sinsida tåla att markägaren eller nyttjanderättshavaren brukar marken med stöd avsin rätt. Ingen rättighetshavare kan därför räkna med att utnyttja mark ochvatten inom renskötselområdet för egna ändamål utan hänsyn till andrarättighetshavare. I rennäringslagenoch dess förarbeten anges inte vilka faktorer som skall ligga till grund vidfastställandet av en samebys högsta tillåtna renantal. Ett första steg vidfastställandet av högsta renantalet för en sameby är att fullföljabetesinventeringarna och att sedan i den markanvändnings- och utvecklingsplanering,som pågår i flertalet samebyar, planera och ta ställning till lämpligtantal renskötselföretag och renantal. Det är därför angeläget att , vid överläggningarna mellan staten och rennäringen omanvändningen av de medel som anslås för främjande av rennäringen, bl.a.beaktar behovet av att erforderliga medel avsätts för slutförande avbetesinventeringarna. Produktionsrådgivningen från och , med inriktning bl.a. på slaktuttag och urval för avel,har också stor betydelse. Bidrag till sådan planering, liksom tillproduktionsrådgivning, kan lämnas av statsmedel. Resultatet avbetesinventeringen bör enligt min mening kunna ligga till grund för attfastställa det högsta antal renar som en sameby får ha. Inventeringen kan dockbara grovt ange hur mänga renar som långsiktigt kan hållas. Uppgifter om hurmånga renar som tidigare betat inom byns område samt om djurens ålder och viktbör också ingå i beslutsunderlaget. Som jag anfört förutsätts emellertidinom renskötselområdet ett sambruk av mar- 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Vid faställandet avhögsta tillåtna renantal måste därför beaktas att även andra näringar skallkunna bedrivas inom renskötselområdet. Enligt min mening bör även hänsyn tastill faktorer av betydelse för djurskyddet. Jag tänker därvid speciellt pårisken för svält till följd av bl.a. överbetning av markerna. Den hänsynrennäringen har att ta till naturvårdens intressen kommer jag att behandlasenare (avsnitt 2.12). Det går enligt minuppfattning inte att närmare precisera den hänsyn som måste tas till motståendeintressen. Vid fastställandet av högsta tillåtna renantal måste dock beaktas attreservbetesområden måste finnas i rinUig utsträckning. En skogsawerkning kanmedföra ett temporärt bortfall av renbete. Ä andra sidan uppkommer nytt betepå äldre fötyngringsytor. Det högsta tUlåtna renantalet måste därför anpassastUl bl.a. denna varierande tillgång på bete så att normala avverkningar kangenomföras. Jag föreslår därför att det i rennäringslagen tas in en föreskriftatt vid fastställande av högsta tillåtna renantal hänsyn skall tas till andraintressen. 1992/93:32 Bilaga 2 Jordbruksdep. Överskridande av högstatillåtna renantal Somjag nämnt finns det i rennäringslagen inte nägra direkta sanktionsbestämmelsermot en sameby som överskrider det högsta tillåtna renantalet. Möjligheten attförordna syssloman är inte något särskilt effektivt sätt att komma till rättamed problemen. Ett sätt för samebyn attlösa frågan om ett för högt renantal är att samebyn med stöd av 35 § beslutarhur många renar en medlem högst får ha eller meddelar andra föreskrifter ominnehavet. Sådana bestämmelser har tiUämpats i några fall, när byarna bedömtrenantalet vara för stort i förhållande till betesresurserna eller till depraktiska möjligheterna att behärska renbeståndet. I praktiken har dock bynsbeslut inte fått någon nämnvärd betydelse, bl.a. därför att byn inte har någrasanktionsmedel att ta till mot medlemmar som inte rättar sig efter beslutet. Det bör enligt min meningskapas möjlighet att använda något ytterligare sanktionsmedel. Vad som kanövervägas är då föreläggande av vite mot sameby, eller i vissa fall motenskild medlem, för att få till stånd rättelse. Ett vitesföreläggande börenligt min mening kunna användas mot en sameby som håller fler renar än vadsom bestämts enligt äldre bestämmelser eller av enligt 15 § ellersom inte följer en enligt samma paragraf beslutad inskränkning i betesrätten.Har en sameby med stöd av 35 § bestämt hur många renar en medlem högst fårinneha, eller meddelat andra föreskrUter för innehavet, bör ettvitesföreläggande även kunna riktas mot en enskUd medlem som inte följersamebyns beslut. En förutsättning för attkunna avgöra om renantalet är för högt är självfallet att samebyn räknatrenarna och upprättat renlängd. Om räkningen av samebyns renar inte skerårligen i enlighet med 66 § eller om av förordnad extrarenräkning enligt samma paragraf inte sker, bör samebyn därför vid vite kunnaåläggas att företa sådan räkning. Det finns ingen skyldighet för samebynatt lämna renlängden till myndighet. Eftersom den upprättas på grundval avrenräkningen, utgör den fastställda renlängden en viktig handling bl.a. vidmyndighets kontroll av en samebys renantal. kommeri det följande (avsnitt 2.10) att föreslå skyldighet för en sameby att lämnakopia av renlängden och andra uppgifter om renskötseln som underlag för ettföretagsregister. Med tanke på den centrala betydelse renlängden har förmyndigheterna, bör en sameby vid vite kunna åläggas att upprätta och tillmyndighet överlämna kopia av den fastställda renlängden. Jag återkommer senaretill mina överväganden i fråga om regler för samebys renräkning. Möjlighetenatt förelägga vite behöver inte alltid utnyttjas så snart en samebys handlandestrider mot någon av de ovan nämnda bestämmelserna. Av stor betydelse ärgivetvis i vad mån det uppkommer någon skada eller olägenhet för tredje man,t.ex. för grannbyn eller för andra areella näringar. Ett ingripande kanemellertid vara påkallat också för att förhindra en överbetning till skada förden framtida renskötseln.