prop · GG0361 · 1992-12-31 00:00:00 — Ett nytt system för differentiering måste utgå från andrakriterier som har mera direkt anknytning till behovet av behandlingsinsatser.Jag anser att utredningens förslag till differentiering med utgångspunkt i klienteraaspersonlighets-utveckling utgör ett altemativ som bättre kan tillgodose de kravsom måste ställas på ett sådant system. I kombination med de speciella hänsynsom måste tas till de särskilda behov vissa klientgmpper har, exempelvis flickoraainom § 12-vården och de psykiskt störda inom missbmkarvården, kan en sådandifferentiering erbjuda anpassade vårdinsatser för alla förekommande klientgmpperi respektive vårdform. Vissaremissinstanser har pekat på, att det finns en risk att differentieringenskulle kurma leda till att institutioneraa blir alltför specialiserade och attdetta skulle komma att medföra behov av upprepade överflyttningar av klientersom anses felplacerade. Detta bör uppmärksammas. som dendifferentierade institutionsstrukturen måste omfatta alla klienter som kan bliaktuella inom § 12-vården och LVM-vården, får avgränsningaraa mellan varje kategoriav klienter inte göras alltför skarp. Det som framstår som mest angeläget äratt särskilja sådana kategorier av klienter som har så skilda behandlings- ochtillsynsbehov att de inte kan vårdas tillsammans. En differentiering av vårdenvid institutioneraa fär heller inte medföra att behovet av individualiseradvård inte uppmärksammas. Det är angeläget att den utveckling av kompetensenför diagnostisering och behandlingsplanering som skett under senare årfortsätter. Dennödvändiga differentieringen av institutioneraa bör genomföras så snart det är praktisktmöjligt. Därvid är det särskilt angeläget att i första Prop.1992/93:61 handinrätta värdplatser för de grapper av klienter som har varit svåra attbereda adekvat vård. Det är också angeläget att differentieringen genomförs påett sådant sätt att hänsyn tas till berörd personal när förändringar vad gällerinriktning och arbetssätt genomförs. Socialutskottethar uppmärksammat behovet av särskilda behandlingsresurser för de ungdomarvars beteende kräver särskilt intensiva bevakningsinsatser. Utredaren harbland annat föreslagit att det i varje region inrättas enheter med särskilt högbevakningsgrad och att det skall finnas möjligheter att förlänga den slutnavården som utgör fidsgräns för oavbraten sluten vård.Enheter med inriktning på vård av den aktuella målgrappen har under senare tidtagits i bruk eller är under uppbyggnad i och . Det är viktigtatt lämpliga resurser för sådan vård skapas även i övriga delar av landet. Jagär emellertid inte nu beredd att föreslå lagändringar som skulle medge utökadvård i slutna former. En särskild kommitté, (Ju1990:07), har regeringens uppdrag att utvärdera nuvarande regelsystem för ungalagöverträdare samt länma förslag till i vilka former och på vilket sätt detallmänna bör ingripa när ungdomar som har fyllt begår brott.KommiUén skall länma sina förslag . Jag anser att bl.a. ungdomsbrottskommitténsförslag bör awaktas irman eventuella förändringar i lagstiftningen i härberörda avseenden genomförs. Inom ramen för en differentierad vård-straktur börden här aktuella klientgrappen kunna ges vård i de särskilda enheter sominrättas för ändamålet. bör fortlöpande följautvecklingen av vården och vid behov föreslå de förändringar som styrelsenfinner nödvändiga. Enföratsättning för att en ändamålsenligt differentierad institutionssvård skallkunna byggas upp är att klientunderlaget är tillräckligt stort. Upptagningsområdetmåste ha ett tillräckligt befolkningsunderlag för att medge nödvändig bredd ivårdutbudet. Det är viktigt att upptagningsområdet inte blir alltförstort med hänsyn till betydelsen av närhet till ansvariga inom socialtjänstenoch till klientens nätverk. Denerfarenhet som vunnits visar att det normalt inte är möjligtatt använda länet som bas för en heltäckande differentiering av den tungatvångsvården. Jag anser det därför nödvändigt att, som utredaren föreslår, delain landet i ett antal större regioner inom vilka en väl differentieradinstitutionsvård kan inrättas. Utredarens förslag till indelning vilar i stortsett på redan existerande samverkan och bör därför kunna tas tillutgångspunkt. Jag fömtsätter att differentieringen och regionindelningen byggsupp så att det, efterhand som erfarenheter av det nya systemet vinns, går attgöra nödvändiga förändringar. Eftersom det inte finns en klarbild av efterfrågan och klientbehov är det viktigt att det finns en beredskapför att göra nödvändiga justeringar. Intagningssystemetskall tiUgodose behovet av att klienterna får plats på den institution som kange den för klienten mest ändamålsenliga vården. Systemet bör byggas upp så attde olika vårdmöjligheter som står till buds utnyttjas effektivt. Intagningssystemetskall också förmedla viktig information om kommunemas behov till Statensinstitutionsstyrelse som ytterst ansvarig för att vården är dimensionerad ochutformad på bästa sätt. De krav som därmed ställs på intagningssystemet kanbäst tillgodoses om anvisningen av platser görs centralt av Statensinstitutionsstyrelse. En särskild fimktion inom myndigheten bör inrättas förändamålet. Hittillshar huvudregeln varit att hemmets föreståndare fattat beslut om inskrivning ochintagning, se 18 § socialtjänstförordningen (1981:750, SoF). Föreståndaren hardärvid haft att avgöra om hemmet varit lantligt med hänsyn till den enskildesålder, utveckling, utbildning och personliga förhållanden i övrigt. Omföreståndaren fimnit att hemmet inte varit lämpligt har han kunnat avslåansökan. Som en följd av denna beslutsordning har vissa klienter med tungavårdbehov kunnat avvisas. Det har också varit svårt för huvudmännen att klartöverblicka efter-frågesituationen. Ivissa fall har huvudmannen med stöd av 18 § SoF bestämt att en inte beviljadansökan alltid skall överlämnas till huvudmäimen som då kunnat överprövaföreståndarens beslut. Även i de fall där huvudmäimen haft en sådan överprövningsrätthar det uppstått svårigheter att följa vårdbehoven eftersom endast deansökningar som avslagits av föreståndaren blivit kända. Meden central anvisning av platser som föreslås skall Statens institutionsstyrelsegöra den prövning som avses i 18 § andra stycket SoF. Behovet för föreståndarenatt pröva om hans hem är lämpligt i det enskilda fallet bortfaller därmed. 1övrigt föreslås inte någon ändring i beslutsordningen för inskrivning ochintagning. Justitieombudsmannenhar i sitt remissvar ifrågasatt om inte centrala intagningsbeslut kunde stridamot bestämmelsema i 11 § LVU där det sägs att det är socialnämnden som avgörvar den unge skall vårdas. Den nu föreslagna ordningen skiljer sig emellertidinte mot nuvarande förfaringssätt när det gäller socialnämndens beslut. Enligtnu gällande ordning kan socialnämnden besluta att ansöka om plats i ettsärskilt imgdomshem men beslutet att placera den unge i detta hem kan ske förstsedan föreståndaren eller huvudmannen konstaterat att hemmet är lämpligt förden unge. kan således inte i strid mot föreståndarensuppfattning placera den unge i henmiet. Med det nya systemet för placering, därStatens institutionsstyrelse beslutar om anvisning av plats, görs prövningen avklientens vårdbehov och hemmens lämplighet centralt. När sociabämnden fårbeslutet om platsanvisning kan den fatta beslut om vården enligt 11 § LVU. Systemetfömtsätter att har en god kännedom om klienteraasbehov liksom en ingående kunskap om institutionemas olika behandlingsprofiloch uppgift i den differentierade insti- tutionsstrukturen.En ansökan om plats i särskilt ungdomshem eller LVM-hem måste därför varautförlig och tydligt ange vilka behov och egenskaper som utmärker klienten. Föratt säkerställa att platsanvisning sker raed bästa möjliga underlag bör ansökanvara skriftlig. Det bör ankomma på att utfärdanärmare föreskrifter om ansökningsförfarandet. I akuta situationer somkan uppstå vid omedelbara omhändertaganden enligt 6 § LVU eller 13 § LVM kandet finnas behov av att göra placeringar med så kort varsel att den centrala platsanvisningsfunktionensbeslut inte kan awaktas. Detta gäller framför allt och vid andra tidpunkternär den centrala funktionen inte är bemannad. Den tidigare nämnda organisationskominitténbör överväga om det är lämpligt att skall kunnadelegera uppgiften att fatta beslut om platsanvisning i sådana situationer tillföreståndare för hem med akut- och utredningsenheter och lämna förslag till hurdetta skall organiseras. 6 Utbildning, forskning, utveckling Minbedömning: Särskild vikt bör läggas på utvärdering, uppföljning och utbildningav personal. bör ta initiativ till och följaforskning inom området. Särskilda medel bör avsättas för detta. Utredningen:Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanseraa: Remissinstanseraaär positiva till samordnade satsningar på dessa områden. Även ett flertalremissinstanser som i övrigt är negativa till statligt huvudmannaskap haruttalat sig positivt om statliga satsningar på en samordnad utbildning ochfortbildning för personalen. Många remissinstanser har pekat på behovet avsärskilda utvecklingsinsatser inom institutionsvården. Skälen for mitt förslag:En avgörande faktor för att institutioneraa skall lyckas med sitt uppdrag ärtillgång till välutbildad personal i olika funktioner. Därför är det avsärskild vikt att frågor om utbildmng och fortbildning får en framträdandeplats i den nya myndighetens arbete. Utbildnings- och fortbildningsfrågor hörnära samman med utvärdering och uppföljning av verksamheteraa. En av fördelaraamed ett samlat huvudmannaskap är att en samordning kan ske av olika insatser.Statens institutionsstyrelse bör ha till uppgift att utforma mtiner fördokumentation av de olika institutioneraas verksainhet och se till att ennoggrann uppföljning av resultaten sker. görs hos många huvudmänförtjänstfulla insatser såväl vad gäller personalutbildning som uppföljning avverksamhetema. Det finns dock inget samlat grepp där erfarenheter frånforskning och utvecklingsarbete tas tillvara. Detbör vara en angelägen uppgift för myndigheten att utifrån olika behovsbedönmingar kunnaställa krav pä adekvata grundutbildningsmöj- Prop. ligheterför vård- och behandlingspersonal och andra personalkategorier. Ett närasamarbete bör byggas upp med exempelvis högskolor i syfte att tillskapaadekvata grundutbildningar. Detta gäller såväl inom ungdomsvården som inom missbrukarvården.Ett av kraven bör härvid vara att förberedelser för arbete inom tungatvångsvårdsinstitutioner blir en del i utbildningen. Härvid bör delar avutbildningen kunna vara gemensam för ungdomsvården och missbrukarvården. Ettsamarbete bör också upprättas med andra myndigheter som ochKriminalvårdsstyrelsen i dessa frågor. har exempelvis inrättatett om missbruk, IKM, som bör vara en naturlig samarbetspartnerför . Storvikt måste även läggas vid utfonnningen av fortbildning för den anställdapersonalen. Även när det gäller fortbildningsinsatser bör en samordning kunnaske mellan missbrukarvårdens och ungdomsvårdens institutioner. I Statensinstitutionsstyrelses uppgifter bör ingå att såväl initiera olikafortbildningar som att i egen regi anordna sådan fortbildning. Attfölja upp och utvärdera institutioneraas verksamhet och resultaten avbehandlingen bör vara en central uppgift för . Idenna uppgift bör ligga att se till att enhefliga och ändamålsenliga ratinerfinns för dokumentation av verksamheteraa och effekteraa av vården. Detta börgivetvis inte hindra att varje institution har ansvaret för uppföljning av sinegen verksamhet. I arbetet med uppföljning och utvärdering bör myndigheten sökakontakter med andra verksamhetsområden. Av särskilt stor betydelse är detsjälvfallet att det firms ett nära samarbete med . InomSocialstyrelsen har t.ex. utvecklats ett centram för utvärdering av socialametoder, CUS, som bör kunna tillföra värdefiilla kunskaper även iinstitutionsarbetet. Vidare bör myndigheten söka samarbete med kommuneraa bl.a.i syfte att samordna utvärderingen av institutioneraas samarbete med den kommimalasocialtjänsten. Myndighetenbör vidare ta initiativ till forskmng inom området, hålla löpande kontakt medforskningen och forskaraa och verka för forskningsresultatens spridning ochöverföring till praktisk tillämpning. Myndigheten bör inte själv bedrivaforskningsverksamheter men följa nationell och intemationell forskning. Självaforskningsarbetet bör utföras av universitet och högskolor. Samarbete börgivetvis sökas t.ex. med , . Myndighetenbör också ansvara för metodutveckling och annan utvecklingsverksamhet. Enviktig del av detta arbete bör vara att utifrån erfarenhetema från forskning,uppföljning och utvärdering kunna starta program för metodutveckling. 1 dettasammanhang finns det enligt min mening anledning att peka på det nära sambandetmellan metodutveckling och personalutveckling i övrigt. 1nuvarande statsbidragssystem är särskilt avsatta förutvecklings- och försöksverksamhet. Min avsikt är att i årets budgetpropositionföreslå att motsvarande medel särskilt avsätts för personalut- bildning, uppföljning,utvärdering och utvecklingsverksamhet inom den här berörda verksamheten. 7Särskilda frågor inom missbrukarvården Mittförslag: Styrelseraa för LVM-hemmen utses fortsättningsvis av Statensinstitutionsstyrelse. Utredningen:Utredaren föreslår att endast en typ av LVM-hem skall fmnas. Samtliga hem börenligt utredningen ha samma befogenheter som tillkommer hemmen avseddaför missbrukare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn (23 § LVM). Iutredningen föreslås vidare att styrelseraa för LVM-hemmen skall utses avregeringen. Remissinstansema:Flertalet remissinstanser har tillstyrkt utredningens förslag. Sålundaframhåller exempelvis det positiva i att antaletöverflyttningar mellan olika LVM-institutioner kan minskas. Socialstyrelsenifrågasätter dock de särskilda institutionsstyrel-seraa. Ett antal remissinstanservänder sig emot förslaget om att det skall finnas endast en typ av LVM-institutioner.JO anser att förslaget bör ses mot tvångsvårdens inriktning och anför att denbärande tanken är att missbrukaren skall ges vård i så öppna former sommöjligt. JO anser att bristeraa i den nuvarande ordningen inte kan sägas varaså utredda att tillräckliga skäl för den föreslagna ändringen kan ansesföreligga. Skälen för mitt förslag:Den nuvarande LVM trädde i kraft den . Lagstiftningen skärptes dåpå så sätt att socialnänmden ålades skyldighet att bereda vård till missbrukareom fömtsättningaraa enligt lagen var uppfyllda. Dessutom vidgades möjligheteraaatt ingripa i ett tidigare skede av missbruket än enligt den tidigare lagen.Vårdtidens längd utökades från två . Tvångsvård enligt LVM kanendast ges i hem som inrättats enligt 22 eller 23 §§ LVM, vilket skiljer LVM-vårdenfrån vården enligt LVU där kommunen tvångsvis kan placera ungdomar i andraformer än i särskilda ungdomshem. En annan skillnad i förhållande till ungdomsvårdenär att vårdansvaret övergår från konmiunen till eller denutsedde föreståndaren när klienten tas in på LVM-hemmet. Vårdansvaret återgårtill kommunen när klienten skrivs ut från hemmet. Enligt 22 § LVM skall ett LVM-hemledas av en styrelse som också förestår vården i den mån denna uppgift inte haröverlåtits på en särskild föreståndare. Utredningen har föreslagit attstyrelsen fortsättningsvis skall utses av regeringen. Enligt min mening bör såfå förändringar som möjligt göras i nuvarande lagstiftning utöver vad somerfordras för själva huvudmannaskapsförändringen. Detta innebär aft även efterdet statliga övertagandet bör en styrelse firmas för LVM-hemmen. emellertidatt styrelsen bör utses av . En av fördelaraa medatt behälla organisationen med en särskild styrelse är att lokalastyrelserepresentanter kan underlätta samverkan med kommuneraa och andra lokalainstanser. Vidare har styrelsen till uppgift att följa vårdens innehåll vilket bl.a.är en styrka ur rättssäkerhetssynpunkt. böremellertid nära följa utvecklingen och om det finns behov återkomma tillregeringen med förslag till ändringar. Utredningens förslag omatt endast en typ av LVM-hem skall finnas har mottagits övervägande positivt avremissinstansema. Jag anser dock att de invändningar som bl.a. JO framfört börbeaktas. Dessutom finns skäl för att den nya organisationen med statligthuvudmannaskap för samtliga LVM-hem får verka innan större ändringargörs i lagstiftningen. Jag föratsätter att Statens institutionsstyrelseåterkommer till regeringen i frågan om den finner ändringar i lagstiftningennödvändiga. Statensinstitutionsstyrelse skall som tidigare beskrivits ha ansvaret förplatsanvisningen till de olika institutioneraa. För att styrelsen skall kunnaha kontroll över placeringaraa bör fortsättningsvis för överflyttningar mellanolika LVM-hem föratsättas att ett medgivande ges av den centrala fimktionen. Ilikhet med vad jag tidigare anfört om omedelbara omhändertaganden bör dockorganisationskommittén överväga om skall kunnadelegera denna uppgift när det föreligger akuta situationer. Ianledning av vad jag nu förslagit bör ändring göras i 22 § LVM och 48 § LVMupphävas. 8 Särskilda frågor rörande de särskilda ungdomshemmen Minbedömning: Arbetet med nya former för utslussningen av ungdomar från desärskilda ungdomshemmen bör intensifieras. Detta bör tills vidare ske inomramen för nu gällande regler. Utredningen:Utredaren föreslår att det genom tillägg till socialtjänstförordningen skallbli möjligt att förlänga en tillfällig vistelse utanför de särskilda ungdomshemmen,utan att detta skall föranleda utskrivning, om detta har tillsyfte att underlätta den unges anpassning i samhället. Om socialnämnden såönskar skall den få avtala med det särskilda ungdomshemmet om förlängd vistelseutanför hemmet i samband med utslussning. kvarstårbehandlingsansvaret hos hemmet. Denna form av utslussning motsvarar dettidigare Vård utom skola- institutet (VUSK). Remissinstansema:De flesta remissinstanser som yttrat sig i frågan är i sak positiva tillförslaget. kommun anför dock att bestämmelseraa om utslussning börinföras i LVU och inte i socialtjänstförord- ningen samt pekar på attmotsvarande bestämmelse när det gäller Prop. tvångsvårdenav vuxna regleras i LVM. Remissinstanserna har tagit fasta på behovet avkontinuitet i vården och behovet av flexibel utslussning med den varieradegrad av stöd som de flesta ungdomarna behöver när de är i behov avvård på institution. JO säger i sitt yttrande att en av de stora bristeraa idet nuvarande regelsystemet är att regler för eftervård saknas och anser attförslaget till förlängd vistelse skulle, om det genomförs raed ett bibehålletbehandlingsansvar för hemmet, innebära avsevärda fördelar för värden.Stockholms kommim, som avstyrker förslaget, menar att vård på institution skallvara en avgränsad del i vårdprocessen och att § 12-vård har ett begränsat syftevilket åsidosatts i utredningens förslag. anser attbegreppet eftervård bör utmönstras helt eftersom vård och behandling är en processdär alla delar har lika stor betydelse och de olika delaraa inte behöver följaen i förväg fastställd ordning. Landstingeti pekar pä behovet av andra eftervårdsformer såsom möjlighet atterbjuda konsultation och handledning, eftervårdsavtal samt kombinationer avboende på institution med skolgång utanför eller vice versa. Skälenför min bedömning: Värden vid de särskilda ungdomshemmen kan antingen bestå avakut- och korttidsinsatser, där utredning av behandlingsbehoven är en viktigdel, eller av längre tids behandling i syfte att åstadkomma positivaförändringar i den unges psykiska och fysiska status. För de akut- ochkorttidsinsatser som inte med hänsyn till behandlingsbehoven måste fullföljasinom § 12-vården är det naturligt att den öppna tar det fiillaansvaret för fortsatt vård. fall däremot där fortsatt vård måste ske inom ett särskilt ungdoms-hem krävsen långsiktig planering som syftar till ett upprätthållande av behandlarkontaktenunder hela behandlingstiden, således även i det skede av behandlingen när denunge kunnat lämna leva i öppnare former. Avbrott i behandlarkontinuitetenmedför risk för att uppnådda behandlingsresultat spolieras. Utredaren liksom deflesta remissinstanseraa är eniga om att vården vid de särskilda ungdomshemmeni detta avseende måste förbättras. Det är också min bedömning att utslussningenfrån de särskilda ungdomshemmen måste ske på ett mer ändamålsenligt sätt somockså medger kontinuitet i behandlingen. Jagvill i detta sammanhang särskilt framhålla att jag inte delar den uppfattningsom framförs av som anser att § 12-vården endast skall användasför korttidsinsatser och för att vid behov markera gränssättning i akutasituationer. Det är tvärtom viktigt att de särskilda ungdomshemmen gesmöjlighet att utveckla en vård där en längre tids sammanhängandebehandlingsinsatser kan leda fram till sådan utveckling och mognad hos den ungeatt han kan leva ett fullvärdigt liv ute i samhället. Sådan vård inom desärskilda ungdomshemmens ram kan och bör genomföras med varierande grad avtvång och stmktur allt efter behov men med bibehållande av klient- behandlarkontakten. Föreår 1983 kunde vården vid de dåvarande ungdomsvårdsskoloma bedrivas antingen inomskolan eller utanför denna, (VISK och VUSK). Vidplacering i vård utom skola kunde den unge placeras i olika boende-fomief såsomenskilt hem (familjehem), eget boende, intemat i anslutning till skola ellerdylikt, grappboende m.m. Om behov av annan vårdform förelåg skulle den ungeskrivas ut firån ungdomsvårdsskolan när han skrevs in i den andra vårdformen.Vid behov av omplacering eller när den unge inte klarade de krav som ställdes ivården utom skola kunde han återintas till skolan efter beslut av rektor. Deungdomar som skrevs ut från en ungdomsvårdsskola när ändamålet med vården var uppnåtthade i genomsnitt tillbringat en tredjedel av värden inom och två tredjedelarutom skola. Nuvarandelagstiftning medger inte att den som är intagen i särskilt ungdomshem vistasutanför hemmet än utan att skrivas ut frånhemmet. En utslussning med bibehållet behandlingsansvar för de särskilda ungdomshemmenenligt den modell som utredningen och de flesta remissinstanseraa förordar ärdärför inte möjlig. Även om den föreslagna förändringen i sig inte iimebär nägonegentlig utvidgning av det tvång som regleras i LVU vore en förändring avansvaret för behandlingsinsatseraa så viktig att den enligt min mening börinföras i lagen. Jag anser dock att en eventuell lagändring med denna innebördbör awaktas till dess att staten som huvudman hunnit få erfarenhet av huröverenskommelser om utslussning kan utformas mellan kommuneraa och de särskildaungdomshemmen. Jag anser också att det finns anledning invänta de förslag somkan komma från ungdomsbrottskommittén och sora kan komraa att påverka vårdenvid de särskilda ungdomshemmen. Denregionala differentieringen skapar fömtsättningar för en positiv utveckling avsam verkans forraeraa mellan berörda kommuner och de särskilda ungdomshemmen ifråga om bland annat utslussning. kommun har i sitt yttrande påpekatatt närhetsprincipen är viktig för en god samverkan och visar påbehovet av samordnad utbildning och metodutveckling för personal från öppenvårdenoch institutioneraa. Jag föratsätter att i sinpersonal- och metodutvecklingsplanering beaktar dessa behov. Minbedömning: För att socialnämnden skall kunna ftillgöra sin skyldighet enligt SoL,LVU och LVM att sörja för aft unga och missbrukare får den vård de behöver bör nänmdenmed stöd av bestämmelsema i sekretesslagen (1980:100, SekrL) utan hinder av sekretesskunna lämna uppgifter till den myndighet som skall ansvara för att värd kanerbjudas i sådana hem som avses i den föreslagna 23 a §. Även och de berörda hemmen för vård eller boende bör påmotsvarande sätt kunna lämna uppgifter mellan sig eller till socialnämnden närdet är nödvändigt för att de skall kunna fullgöra sin verksamhet.