prop · GG0395 · 1992-12-31 00:00:00 — "Arrangör" är enligt direktivet den som annat äntillfälligtvis organiserar paketresor och säljer eller marknadsför dem direkteller genom en återförsäljare. "Återförsäljare" är enligt direktivetden som säljer eller marknadsför arrangörens resor. I promemorian sägs att detmåste anses stå i överensstämmelse med direktivet att med utgångspunkt härifrånavgränsa den svenska lagens tillämpningsområde genom att ange - iöverensstämmelse med vad som är normalt i svensklagstiftning på det konsumenträttsliga området - att kon- Prop. 1992/93:95sumentens motpart skall vara en näringsidkare som agerar i sin yrkesmässigaverksamhet. Promemorieförslaget är utformat på det viset. Även denna avgränsning kritiseras av remissinstanseraa,som menar bl.a. att det inte finns något i direktivet som säger attpaketreseverksamheten måste bedrivas yrkesmässigt för att reglema skall gälla.Ett par remissinstanser understryker också att det är materiellt olämpligt attutesluta paketresor som organiseras av icke professionella arrangörer. Dessaremissinstanser hävdar att riskeraa för resenären kan vara särskihstora i dessa fall. Jag delar remissinstanseraas uppfattning på båda punktema.Promemorieförslagets avgränsning är således olämplig. I stället bör sammateknik användas som i direktivet, där tillämpningsområdet i nu angivethänseende avgränsas endast genom att begreppen arrangör och återförsäljaredefinieras. Definitionema kan utformas som i promemorian, vilket innebär attde kommer att överensstämma väl med direktivet. Ett par remissinstanser ifrågasätter hur uttrycket"annat än tillfälligtvis organiserar" i definitionen av arrangörskall tolkas. I specialmotiveringen berör jag den frågan. Bör lagen vara tvingande? I direktivet anges inte att medlemsländemas lagar skallgöras tvingande till konsumentens fönnån. Det är osäkert om detta är ett förbiseendeeller inte. Det är tydligt att lagen åtminstone i vissa avtalsrelationer har enutpräglad skyddskaraktär. Den bör därför vara tvingande för att över huvudtaget bli effektiv. Som sagts bör lagen emellertid gälla inte bara på dettraditionellt konsumenträttsliga området. Enligt mitt förslag kommer den ocksåatt gälla för exempelvis resor som en förening ordnar för föreningsmedlemmamasräkning och för resor i tjänsten, oavsett vem som företar dem. Det avgörande ärom det rör sig om en "paketresa" eller inte. Det skulle inte stämma väl med svensk rättstradition attgöra lagen tvingande för de fall som jag nu har nämnt. Det finns inte hellernågot skäl för en sådan ordning. I stället bör lagen vara dispositiv på dettaområde. Undantag skulle kunna göras, om det på någon punkt befanns motiveratmed tvingande regler. En genomgång av de situationer som lagen avses regleravisar emellertid enligt min bedömning att det inte finns behov av något sådantundantag. Lagen bör således göras tvingande för vissa avtal,dispositiv för andra (jfr bl.a. 3 § lagen - 1984:81 - om fastighetsmäklare).Enligt min mening bör därvid det tvingande området avgränsas på det sätt som ärvanligt i svensk rätt när tillämpningsområdet för konsumentskyddandelagstiftning bestäms (jfr t.ex. I § konsumentköplagen, 1990:932, och 1 §konsumenttjänstlagen, 1985:716). Lagen bör sålunda vara tvingande när enresenär förvärvar en paketresa för huvudsakligen enskilt ändamäl av ennäringsidkare som agerar i sin yrkesmässiga verksamhet. 2.3Ansvarsfördelning på näringsidkarsidan m.m. Mitt förslag: Arrangören skall genomgående ha det primäraansvaret gentemot resenären. Återförsäljaren skall ha samma ansvar i de fall dåhan är part i avtalet. För skador som uppkommer vid transporter där reglema omskadeståndsansvar i sjölagen, luftfartslagen, jämvägstrafiklagen eller lagen omintemationell jämvägstrafik är tillämpliga, skall arrangören ansvara gentemotresenären enligt dessa regler. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag utomi fråga om ansvaret enligt de särskilt nämnda transporträttsliga lagama. Enligtpromemorieförslaget skall ansvarsreglema i de lagaraa tillämpas fiillt ut närlagama är tillämpliga. Arrangören blir då normalt inte ansvarig för sådanaskador (se promemorian s. 33 f.). Remissinstanserna:De flesta tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Regeln att desärskilda transporträttsliga lagama skall gälla fullt ut när de är tillämpligakritiseras dock av Advokatsamfimd och . Några remissinstanser ifrågasätter om återförsäljaren över huvudtaget blir part i avtalet. Skälen för mitt förslag: Ofta är flera olika företaginblandade på näringsidkarsidan. kan det vara osäkert vem som i olikahänseenden bär ansvaret gentemot resenären. För denne torde det ofta varaoklart vem som på motsidan är ansvarig exempelvis för att fel som uppstår underresan rättas till. I direktivet sägs, i fråga om ansvaret för fel och bristerunder resan, i artikel 5.1 (enligt den preliminära svenska översättningen) att"medlemsstatema skall vidta nödvändiga åtgärder för att se till att denarrangör och/eller återförsäljare som är part i avtalet är ansvarig för attåtagandena enligt avtalet fullgörs på ett korrekt sätt, oavsett om dessa skallfiillgöras av arrangören och/eller återförsäljaren eller av andra leverantörerav tjänster". Enligt direktivet skall alltså den av arrangören ochåterförsäljaren som är part i avtalet med resenären alltid vara ansvarig för åtagan- dena enligt avtalet. Detta är också den naturligautgångspunkten och Prop. 1992/93:95 regeln bör tas in även i den svenskalagen. I övrigt anges inte i direktivet när arrangören resp.återförsäljaren ansvarar gentemot resenären. I de bestämmelser som preciserarinnehållet i ansvaret anges i de flesta fall "arrangören och/elleråterförsäljaren" som ansvarig (artiklama 4.1, 4.6 b, 5.2 och 6). I dessafall har medlemsländema valfrihet. Det ovannämnda kravet i artikel 5.1 innebär dockatt den som är part i avtalet aUtid måste stå ansvarig enligt de angivnareglema, i den mån de avser förpliktelser enligt avtalet. Det är naturligt och rimligt, som föreslås i promemorian,att researrangören genomgående har ett primärt ansvar gentemot resenären foråtagandena enligt reseavtalet. Normalt är det arrangören som är resenärensegentlige motpart och från konsumentskyddssynpunkt är det av betydande värdeom det alltid finns en part på motsidan som resenären vet att han kan vända sigtill med sina anspråk. Att arrangören har det primära ansvaret mot resenärenöverensstämmer också med de svenska Allmänna Resevillkoren. Ingen remissinstanshar invänt mot den nu angivna gmndregeln. Vid sidan av arrangören bör återförsäljaren alltså ansvaranär han är part i avtalet med resenären. Så är vanligen inte fallet och någraremissinstanser ifrågasätter om det över huvud taget förekommer. Det står dockklart att återförsäljaren, även om han inte avser att göra några åtaganden, kanbli part i avtalet enligt allmänna avtalsrättsliga gmndsatser. Det blir falletbl.a. om återförsäljaren träffar ett avtal med resenären och därvid inteklargör för denne att han avser att träffa avtalet för arrangörens räkning ochinte för egen räkning, samt detta inte heller framgår på något annat sätt. Ett par remissinstanser har efterlyst ett klargörande ilagen av i vilka fall återförsäljaren blir part i avtalet. Frågor av detta slagbmkar emellertid inte behandlas i lagstiftningen om olika avtalstyper utan haransetts böra lösas enligt allmänna avtalsrättsliga gmndsatser. Det bör inteheller i lagen om paketresor tas in någon uttrycklig reglering av frågan. När återförsäljaren är part i avtalet bör han ha sammaansvar enligt lagen som arrangören har. Det betyder att arrangörens och återförsäljarensansvar gentemot resenären blir solidariskt. Inget sägs i direktivet om hur ansvaret skall reglerasarrangören och återförsäljaren emellan i de fall då båda ansvarar gentemotresenären. Inte heller i den svenska lagen bör det tas in några föreskrifter omdet. Jag återkommer i det följande (avsnitt 2.4) till frågan omvem som bär ansvar för att resenären fär den information som han är berättigadtill enligt lagen. I direktivet sägs (artikel 5.1) att det primära ansvar somarrangören och iblandåterförsäljaren har gentemot resenären inte skall inverka Prop. påarrangörens resp. återförsäljarens rätt att kräva ersättning av övriga Enligt promemorian behövs inte någon särskildregel härom i den svenska lagen, eftersom det sagda gäller ändåenligt allmänna gmndsatser i svensk rätt. menar attdet bör införas en regel motsvarande direktivets. instämmerdock för min del i promemorians ståndpunkt. uppenbartatt arrangörens och återförsäljarens ansvar mot resenären intepåverkar rätten att regressvis ställa krav mot den som utfört tjänsten.Huravida det faktiskt finns en sådan regressrätt i ett enskilt fallberor på vad som i det särskilda fallet avtalats mellan arrangören och densom utfört tjänsten. Komplikationer i ansvarsförhållandena uppkommer ibland pågmnd av att någon tvingande transporträttslig lag kan vara tillämplig på delarav paketresan. De aktuella lagaraa är sjölagen (1891:35 s. 1), luftfartslagen(1957:297), järavägstrafiklagen (1985:192) och lagen (1985:193) omintemationell jämvägstrafik. Det ansvar som transportören har enligt dessalagar gentemot resenärema är utformat med särskilt hänsynstagande till despeciella förhållanden som präglar transportmedlet och avtalssituationen.Ansvarsförhållandena enligt dessa lagar är väletablerade . Av dessaskäl är det olämpligt att för paketresoraa göra ingrepp i dessaansvarsförhållanden. (Se även s. 35 i promemorian.) Emellertid skulle det, som flera remissinstanser påpekar,vara till stor nackdel för resenären om han, när en skada inträffat under en ipaketresan ingående transport, tvingades rikta sina ersättningsanspråk mottransportföretaget. vet resenären över huvud taget inte vem det ärsom svarar för transporten. Från resenärens synpunkt är det uppenbarligen avvärde om han alltid kan vända sig till sin motpart, dvs. normalt arrangören,för att fä ersättning från denne. En sådan rätt för resenären överensstämmermed allmänna principer om ansvar i kontraktsförhållanden och det finns ingenanledning att i detta avseende ge resenären ett sämre skydd än som normaltgäller. Arrangören bör alltså ansvara gentemot resenären försådana skador som jag nu diskuterat. Men som jag också har framhållit böransvaret bedömas enligt de särskilda transporträttsliga lagama. Det betyder attarrangören gentemot resenären fär svara enligt de regler som gäller förexempelvis fraktförarens ansvar vid en lufttransport. Därmed åstadkoms ocksåatt konventionsbundna begränsningar i fråga om bl.a. skadeståndsbelopp blirtillämpliga vid dessa transporter. Det sägs särskilt i direktivets artikel 5.2,tredje stycket, att sådana begränsningar är tillåtna. Det bör påpekas att arrangörens ställning ibland rentfaktiskt torde vara sådan att han är direkt ansvarig enligt dentransporträttsliga lagstiftningen (se promemorian s. 35). Trafikskadelagen(1975:1410) innehåller en särskild reglering av ersättningsfrågan när skadoruppkommer vid trafik med motorfordon. På gmnd av en särskild regel i den lagen(18 § första stycket) uppkommer ingen kollision mellan trafikskadelagen ochbestämmelsema om skadeståndsansvar i lagen om paketresor. Mitt förslag: EG-direktivets regler om information tillresenären skall tas in i den svenska lagen i den mån de inte motsvaras av redanexisterande svenska bestämmelser. Skyldigheten att informera om pass- ochvisumbestämmelser skall begränsas på motsvarande sätt som i direktivet. Ävendirektivets regler om arrangörens rätt att göra ändringar i förhållande tilluppgifter som lämnas i broschyrer och kataloger skall tas in i den svenskalagen. Särskilda föreskrifter skall ges om vem som ansvarar för informationen.Vid brister i informationen skall marknadsföringslagens regler gälla. Promemorians förslag: Skyldigheten att lämna informationom pass- och visumbestämmelser skall enligt promemorieförslaget innebära attvar och en av resenärema har rätt till den information som är relevant förhonom. I övrigt överensstämmer förslaget i sak med mitt förslag (se promemorians. 36 f.). Remissinstanserna:Från resebranschens sida invänder man starkt mot förslaget om skyldighet atttill var och en lämna den information om pass- och visumbestämmelser som ärrelevant för honom. Även andra kritiserar det förslaget. Flera remissinstanserefterlyser uttryckliga regler om vem som skall ansvara för den information somskall lämnas. Skälenför mitt förslag: Artikel 3 och artikel 4.1 i direktivet innehåller regler omskyldigheten att ge resenären information. Det sägs (artikel 3.1) attbeskrivningar av paketresan inte fär vara vilseledande för resenären och attdetsamma gäller när priset eller andra avtalsvillkor anges. Ettförbud mot vilseledande information följer av marknadsföringslagens bestämmelser,särskilt 2 §. Att avtalsvillkor inte far anges på ett vilseledande sätt följerav avtalsvillkorslagens förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Dessa förbud gällerinom resp. lags tillämpningsområde, dvs. mellan näringsidkare och konsumenter.Som jag anfört tidigare är avsikten att paketreselagens tillämpningsområdeskall vara något vidare. Med hänsyn till att direktivets ifrågavarande regler är osanktioneradekan det dock inte anses nödvändigt att införa särskilda Prop. förbud för sådana relativt sällsynta fall då en arrangör eller återförsäljareinte är näringsidkare eller för sådana fall då resenären Därvid är också att märka att bestämmelsema i 36 §avtalslagen ger resenären ett gott skydd i de fall då ett avtal blir oskäligtpä gmnd av vilseledande information. De nu angivna reglema bör alltså inte föranleda särskildabestämmelser i den nya lagen om paketresor. Vidare sägs i direktivet (artikel 3.2 första stycket) attbroschyrer skall innehålla - angivet på ett läsligt, begripligt och korrektsätt -priset samt information om resmål, transportsätt, inkvartering m.m. Iartikeln anges i sju punkter all den information som skall finnas med. av detta slag bör enligt min mening intetas in i den svenska lagen. I lagen bör i stället tas in en mindre detaljeradbestämmelse om innehållet i informationen. Detaljregleringen i EG-direktivetkan dock komma att kräva preciseringar genom verkställighetsföreskrifter. Detfär ankomma på regeringen. eller någon annan myndighet somregeringen utser att utfärda sådana föreskrifter. I lagrådsremissen föreslås en bestämmelse (5 § förstastycket) enligt vilken viss närmare angiven information skall finnas ikataloger och broschyrer jämte "annan information som är väsentlig förkonsumenten". Lagrådet menar att detta förslag - liksom förslagen i 6 §andra stycket och 8 § första stycket - utgår från att möjlighetema attkomplettera lagens regler genom verkställighetsföreskrifter är mera vidsträcktaän vad 8 kap. 13 § regeringsformen medger. För att regeringen skall hanormgivningsmakt enligt detta stadgande måste enligt lagrådet krävas atttillräckligt vägledande bestämmelser i den av stiftade lagen drar uppramen för regeringens forordningsmakt. I lagrådets förslag innehåller därför 5§ - liksom 6 och 8 §§ - mer detaljerade bestämmelser än förslaget ilagrådsremissen. Jag delar lagrådets uppfattning att stadgandet i 8 kap. 13§ regeringsformen fömtsätter att en lag som skall kompletteras medverkställighetsföreskrifter måste dra upp ramen för regeringens forordningsmaktgenom tillräckligt vägledande bestämmelser. Vad som därvid är tillräckligtvägledande kan vara föremål för delade meningar. Med den lösning som lagrådetföreslår råder det inte någon tvekan om att regleringen håller sig väl inomramen för gmndlagsstadgandet. Bestämmelseraa i 5 § första stycket bör därförutformas så som lagrådet föreslagit. Detsamma gäller 6 § andra stycket och -med ett mindre undantag - 8 § första stycket. Föreskrifter om innehållet i tryckta skrifter aktualiserarfrågan om bestämmelsema kan komma i konfiikt med tryckfriheten. frihetsförordningenskyddar emellertid bara tryckfriheten som en art Prop. avyttrandefrihet och omfattar därför inte framställningar av rent kommersiellnatur (se prop. 1973:123 s. 39-42 med hänvisningar samt 589, NJA 1977 s. 751 och NJA 1979 s. 602). därmedinte råda någon tvekan om att föreskrifter om innehållet i katalogeroch broschyrer fär utfärdas i allmän lag utan hinder av Det är emellertid tänkbart att en katalog eller enbroschyr innehåller avsnitt som inte är av rent kommersiell natur och somdärför skyddas av tryckfriheten. Sådana delar av de tryckta skrifterna träffasinte av de nu diskuterade föreskrifteraa om innehållet i kataloger ochbroschyrer. Artikel 3.2 andra stycket i direktivet innehåller en regelom att uppgifter i broschyrer är bindande för "arrangören eller återförsäljaren".Ändringar fär dock göras, om det uttryckligen framgår av broschyren att det fårske och om resenären dessutom före avtalet har klart informerats om ändringama.Vidare fär ändringar göras senare, om avtalspartema kommer överens om det. Den sistnämnda regeln gäller i svensk rätt enligt allmännaavtalsrättsliga principer och behöver inte tas in i lagen. I övrigt börbestämmelseraa överföras till den svenska lagen väsentligen oförändrade. Enligt promemorieförslaget skall direktivets regler införlivasbl.a. genom att det föreskrivs att uppgiftema i kataloger och broschyrer ärbindande "för arrangören och återförsäljaren". Några remissinstanserkritiserar den regeln och menar att återförsäljaren inte kan vara bunden avuppgifter i kataloger och broschyrer, som i praktiken arrangören ensam stårbakom. påpekar vidare att bestämmelsen, såvitt den handlar omavtalsrättslig bundenhet, strider mot regeln att återförsäljaren är ansvariggentemot resenären endast när han är part i avtalet. Jag finner kritiken mot promemorieförslaget i denna delbefogad. Endast arrangören bör ansvara för uppgifter i kataloger och broschyrer.I specialmotiveringen diskuteras vad ansvaret omfattar. I artikel 4.1 finns regler om skyldighet för"arrangören eller återförsäljaren" att deb innan avtal ingåstillhandahålla allmän information om bl.a. pass- och visumkrav för"medborgare i den eller de medlemsstater som berörs", deb lämna vissnoggrant preciserad information före resans start. Det sägs attinformationen skall ges skriftligt eller på något annat lämpligt sätt. Den information om pass- och visumkrav som skall lämnasbehöver alltså, som direktivet får tolkas, bara avse bestämmelser som gällerför medborgare i . Med utvidgas skyldigheten till attomfatta de bestämmelser som gäller för medborgare i EG- och EFTA-ländema. Ipromemorieförslaget begränsas dock inte skyl- dighetenpå detta sätt utan görs generell. Enligt promemorian kan det Prop.1992/93:95 inte anses förenligt med svensk rättstradition att utan starka skälgöra skillnad mellan människor av olika nationaliteter, varför detta börundvikas så långt som möjligt. Förslaget utsätts för häftig kritik från vissaremissinstanser, särskilt företrädarna för resebranschen. Det invänds attuppgifter om pass-och visumkrav ofta är komplicerade och svåra att över huvudtaget fä fram, varför det skulle medföra orimligt mycket arbete att uppfylla eninformationsskyldighet enligt promemorieförslaget. Det framhålls vidare att denföreslagna skyldigheten går avsevärt längre än de krav om ställs i de AllmännaResevillkoren. Jag har förståelse för invändningaraa. Det krävsuppenbarligen omfattande insatser av arrangören för att hålla reda på regleraaom pass och visum för alla nationaliteter som kan bli aktuella. Bestämmelsemaär inte sällan komplicerade och särbestämmelser kan gälla för många länder.Bestämmelsema förändras också frän tid till annan. Det kan inte anses orimligtatt resenärema själva undersöker sina möjligheter att komma in i det land ditresan går och skaffar sig kunskap om vad som därvid fordras. Jag är därför inte beredd att föreslå en så långtgåendeinformationsskyldighet som promemorieförslaget innebär. I stället börskyldigheten i fråga om pass och visum begränsas på det sätt som skett iEG-direktivet. Att skyldigheten omfattar medborgare i EES-området kan på sittsätt sägas stämma med en av gmndtankar, den om fri rörlighet förmäimiskor inom det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Reglema i direktivet om information som skall lämnas föreresans start bör tas in i den svenska lagen i princip oförändrade. De böremellertid i lagen utformas på ett mindre detaljerat sätt än i direktivet och iallt väsentligt i enlighet med Lagrådets förslag (se ovan). Med EG-direktivetsuttryck "minor" torde dock få förstås underårig, dvs. en person under18 år. Liksom i fråga om information i kataloger och broschyrer kan det kommaatt krävas preciseringar i verkställighetsföreskrifter. Det fär ankomma på regeringen.Konsumentverket eller någon annan myndighet som regeringen utser att utfärdasådana föreskrifter . Flera remissinstanser efterlyser uttryckliga regler om vemeller vilka som ansvarar för den information som skall lämnas enligt de nudiskuterade reglema. Promemorians utläggning i denna fråga (s. 37) kritiseras. I direktivet sägs inte vem som bär ansvaret för attinformation lämnas på föreskrivet sätt. Det hindrar självfallet inte att sådanaregler införs i den svenska lagen. Att på det sättet klargöra ansvarsförhållandenahar ett värde, eftersom det inte är alldeles givet vad som annars skall gälla. I frågaom uppgifter som lämnas i kataloger och broschyrer bör arrangören själv bäraansvaret. Återförsäljaren har ofta inget med dessa trycksaker att göra. Påsamma sätt som han inte bör vara bunden av de utfästelser som där lämnas börhan inte heller åläggas något ansvar för innehållet. Däremot bör återförsäljaren, tillsammans med arrangören,ha ett ansvar för de uppgifter som skall lämnas till resenären innan avtalträffas och inför resan (6 § i promemorieförslaget). Direktivetinnehåller inte några regler om påföljder när regleraa om information inteföljs. För svensk rätts del finns i marknadsföringslagen en etablerad rättsligordning för att åstadkomma att konsumenten får sådan information som ansesväsentlig för honom. Lagens informationsregler bör lämpligen kopplas till dennaordning genom en särskild regel (jfr 8 § konsumentkreditlagen, 1992:830). Ispecialmotiveringen beskrivs närmare vad regleringen innebär. Mitt förslag: EG-direktivets regler om formema för ochinnehållet i avtalet skall tas över i den svenska lagen. I enlighet härmedskall införas bestämmelser om bl.a. att alla avtalsvillkor skall anges i enskriftlig handling. Promemorians förslag: Överensstämmer väsentligen med mittförslag. Remissinstanserna: Några remissinstanser föreslårkompletteringar till de föreslagna bestämmelsema. I övrigt görs inga erinringarutom beträffande lagtekniska frågor och detaljer (sepromemorians. 38 f.). Skälenför mitt förslag: Direktivet innehåller i artikel 4.2 regler om hur reseavtaletskall utformas och vad det skall innehålla. Alla avtalsvillkor skall angesskriftligen eller på något motsvarande sätt som är begripligt och tillgängligtför resenären. Denne skall fä del av villkoren innan avtal träffas och skalldessutom fä en egen kopia av villkoren. Bland avtalsvillkoren skall ingå vissapreciserade uppgifterom resan, t.ex. resmål, detaljerom inkvarteringen,tidsplan, pris, betalningsordning osv. Slutligen sägs (punkt c) att reglemainte får hindra "sena" beställningar eller avtal. Enligtdirektivet är det, som framgår av vad jag anfört, inte nödvändigt attavtalsvillkoren tas in i en skriftlig handling. De kan också anges på någotmotsvarande begripligt och för resenären tillgängligt sätt ("such otherform as is comprehensible and accessible to the consumer"). Av ettuttalande ("statement") till 3 1992/93. protokoll framgår att det som avses härmed är överföringav data via Prop. 1992/93:95 television eller något annat elektroniskt medel.För resenären är det emellertid av stor betydelse att ha avtalsvillkoren lätttillgängliga så att han vid behov kan studera dem, exempelvis under resan ochom någon tvistefråga aktualiseras. Det bör därför krävas att avtalsvillkorenframgår av en skriftlig handling och att resenären får ett eget exemplar avhandlingen.