prop · GG038 · 1992-12-31 00:00:00 — Den ena är att självriskbeloppet liggerpå en nivå som överstiger kostnaden för att åtgärda rena småskador. Den andraär att bedömningen av om så är fallet kan göras med en rimlig grad av säkerhetav en "vanlig" fordonsägare. Om den admitustrativa apparaten ändåregelmässigt måste kopplas in för att bedöma om ersättningen för en skadaligger över eller under självriskbeloppet är nämligen inte mycket vunnet. Detsjälvriskavdrag som är föreskrivet i 3 § brottsskadeförordningen (1978:653),två och en halv procent av ett basbelopp eller i dagens läge,torde därför vara för lågt i förevarande sammanhang. Ipromemorian har föreslagit en självrisk på av basbeloppet, idagens läge . Enligt beräkningar som trafikförsäkringsföreningenhar gjort skulle skadekostnadema för föreningen med en sådan självrisk minskamed . Den föreslagna självrisknivån har genomgåendegodtagits av remissinstanser. Detnämnda självriskbeloppet ligger på en medelnivå i Jämförelse med de ovanangivna nivåer som gäller i andra länder. Det överensstämmer också med densjälvrisknivå som föreskrivs i 21 § trafikskadelagen. Det lagmmmet innehålleren bestämmelse om rätt för försäkringsgivaren att återkräva utgiventrafikskadeersättning från försäkringstagaren. Återkravsrätten mot fysiskperson är dock begränsad till en tiondedel av det basbelopp enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring som gäller skadehändelsen inträffar. Motbakgmnd av det anförda föreslår jag att det införs en självrisk på ersättningvid sakskada som vållats av okänt fordon med en tiondedel av nämnda basbelopp.Det motsvarar i dagens läge . Mitt förslag: En försäkringsanstalt som har betalattrafikskadeersättning för en skada som omfattas av produktansvarslagen inträderintill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd enligtden lagen. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorians. 25 f.). Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks av en majoritet av remissinstanseraa. Två remissinstanserifrågasätter lämpligheten av att införa en sådan ordning medan några andraremissinstanser anser att en regressregel borde sträcka sig längre än till attavse enbart produktansvarslagen. Skälenför mitt förslag: Den beslutade produktansvarslagen Prop. 1992/93:8(se prop. 1990/91:197, 1991/92:LU14, rskr. 78, SFS 1992:18) aktualiseraren fråga angående regleraa om trafikförsäkringsanstalts återkravsrätt. Trafikskadelagens regler om återkravsrätt bygger påprincipen att trafikskadoraa så långt möjligt skall bäras avtrafikförsäkringstagar-kollektivet, dvs. motorfordonsägaraa (se Nordenson,Trafikskadeersättning, s. 300 f). Riskfördelningssynpunkter ochpreventionssyn-punkter har dock motiverat vissa undantag från principen. I 20 § första stycket trafikskadelagen föreskrivs sålundaatt försäkringsanstalten inträder intill det utgivna belopp)et i denskadelidandes rätt till skadestånd av skadevållaren, om en skada för vilkentrafikskadeersättning har utgått har vållats uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet eller genom vårdslöshet av en förare som har gjort sig skyldig tilltrafiknykterhetsbrott. Paragrafens andra stycke innehåller regler om rätt förförsäkringsanstalten till återkrav från den som är ansvarig enligtJäravägstrafiklagen (1985:192). Enligt 25 § första stycket trafikskadelagen fården som på gmnd av ansvarighet för skada enligt 20 § har utgett ersättning tillförsäkringsanstalt kräva ersättningen åter efter vad som är skäligt från annansom också är ansvarig för skadan enligt 20 §. Av 26 § framgår slutiigen attåterkravsregleraa är tvingande till försäkringstagarens förmån. antog en nyproduktansvarslag, som skall träda i kraft . Genom lageninförlivas reglema i ett EG-direktiv (85/374/EEC) om produktansvar med svenskrätt. Huvuddragen i lagen är följande. Lagen innehåller regler om strikt skadeståndsansvar förskador som en produkt orsakar på gmnd av en säkerhetsbrist, dvs. därför att deninte är så säker som skäligen kunnat förväntas. Med produkter avses lösa saker.En produkt som har infogats i eller på annat sätt blivit en beståndsdel i någonannan lös egendom eller i fast egendom anses enligt lagen alltjämt utgöra enprodukt för sig. Skadeståndsskyldigheten omfattar ersättning för personskadoroch skador på konsumentegendom. Skadeståndsskyldiga är i första hand den som hartillverkat den skadegörande produkten och, i fråga om en importerad produkt,den som har importerat produkten. Även den som har marknadsfört produkten somsin genom att förse den med sitt namn eller vammärke eller något annatsärskiljande kännetecken är strikt ansvarig Jämte tillverkaren och importören.Om det inte framgår av en produkt vem som har tillverkat eller importerat den,är var och en som har tillhandahållit den skadegörande produkten ansvarig,såvida han inte pekar ut någon i ett tidigare led i distributionskedjan somansvarig för produkten. Ansvaret enligt produktansvarslagen är begränsat tillskador som orsakas av sådana produkter som tillverkas ellertillhandahålls inom Prop. 1992/93:8 ramen för en näringsverksamhet. I förarbetena till produktansvarslagen (se Ds 1989:79 s.79 och prop. 1990/91:197 s. 20 f) diskuterades frågan humvida den nya lagenborde omfatta skadeståndsansvar för trafikskador. Svaret på frågan blevslutligen att något undantag för trafikskador inte skulle göras. Skälet tilldetta var främst - fömtom anpassningen till - att det ansågsönskvärt att principen om tillverkarens produktansvar skulle slå igenom äveninom transportområdet. I propositionen citerade departementschefen ettuttalande av en remissinstans, som ansåg att det talar starkt mot ett undantagatt biltillverkaren, som genom produktsäkerhetsinsatser kan förhindratrafikskador, i så fall befrias från kostnadsansvar för dessa. De nuvarande regressreglema i trafikskadelagen, som harutformats utan att produktansvaret har beaktats särskilt, synes emellertid intevara anpassade till önskemålet att skyldigheten att ersätta produktskador islutändan skall ligga hos den som är ansvarig enligt produktansvarslagen.Bestämmelsema i 20 § trafikskadelagen tillåter nämligen inte - utanförJäravägstrafiklagens tillämpningsområde - att en försäkringsanstalt som harbetalat trafikskadeersättning kräver ersättningen åter från den som ärskadeståndsskyldig för skadan enligt regler om strikt ansvar. Att enligt 26 §ersättning får krävas åter på gmnd av åtagande av annan än försäkringstagarentorde sakna praktisk betydelse i sammanhanget. De nuvarande reglema itrafticska-delagen leder således till att ansvaret för sådana trafikskador somfaller inom trafikskadelagens tillämpningsområde stannar påtrafikför-säkringsanstalten, även om någon annan är skadeståndsskyldig enligtproduktansvarslagen. I promemorian har föreslagits att trafikskadelagen ändrasså att en trafkförsäkringsanstalt som har betalat trafikskadeersättning får enåterkravsrätt mot den som är skadeståndsskyldig enligt produktansvarslagen.Detta förslag har godtagits av majoriteten av remissinstansema, däriblandförsäkringsbranschen. Från bl.a. bilindustrins sida har man dock ställt sigtveksamma till om det är lämpligt att ha en regressmöjlighet. För egen del görjag följande bedömning. Som framgår av det tidigare anförda är det bl.a.riskfördelnings-och preventionssynpunkter som har motiverat attproduktansvarslagen omfattar trafikskador. Tanken synes vara att trafikskadorsom beror på säkerhetsbrister hos fordon eller andra produkter slutligen börbäras av produktens tillverkare eller importör snarare än avtrafikför-säkringstagarkollektivet. En fömtsättning för att dessa synpunkterskall slå igenom i praktiken är att trafikskadelagens regressregler intehindrar att skadeståndsskyldigheten enligt produktansvarslagen kan görasgällande av en försäkringsanstalt som har betalat trafikskadeersättning. Omman, som jag, anser att principen om tillverkarens produktansvar skall slåigenom inom trafikskadelagens tillämpnings- Prop. 1992/93:8 område måste därförden lagens regressregler ändras. Något skäl som talar emot en sådan ordning kanjag inte se. Jag förordar följaktligen att trafikskadelagen ändras så att entrafikförsäkringsanstalt som har betalat trafikskadeersättning får enåterkravsrätt mot den som är skadeståndsskyldig enligt produktansvarslagen. Enfråga som då inställer sig är humvida regressrätten bör gälla i förhållandetill alla de personkategorier som kan bli ansvariga enligt produktansvarslagen.Som har nämnts i det föregående föreskriver lagen att produktansvaret kan åvilatyra olika kategorier, nämligen tillverkaren, importören, den som marknadsförprodukten som sin och slutligen den som tillhandahåller en anonym produkt. Riskfördelnings-och preventionsresonemangen har i första hand tagit sikte på tillverkare ochimportörer av motorfordon. Att de bör vara regressansvariga enligttrafikskadelagen torde stå utom tvivel. När det gäller motorfordon torde deandra två kategoriema av ansvariga sakna betydelse. Detär emellertid att märka att det strikta ansvaret enligt produktansvarslagenomfattar inte bara fårdiga slutprodukter utan även t.ex. komponenter ochingredienser i fårdiga produkter. Sådana "delprodukter" behandlassom särskilda produkter vid tillämpningen av produktansvarslagen och kanföranleda ansvar för sina tillverkare, importörer och andra leverantörer. Ifråga om trafikskador kan skador orsakade av reservdelar också ha sittsärskilda intresse. Närprodukter av nu nämnda slag orsakar skador kan det vara av värde att ansvaretåvilar även andra än tillverkare och importörer. Ansvarsreglema iproduktansvarslagen är utformade så att det är de som kan påverka produktemassäkerhet som skall vara skadeståndsskyldiga. Intresset av attskadeståndsansvaret åvilar den som har möjlighet att förebygga skador talarsåledes för att regress tillåts mot alla som är ansvariga enligtproduktansvarslagen. När det gäller den som levererar en anonym produkt medförbestämmelsen i produktansvarslagen att leverantören får ett intresse av attefterforska ansvariga i tidigare distributionsled. Det saknas anledning attförsvaga denna effekt genom att inte tillåta regress mot leverantören från entrafikförsäkringsanstalt. Minslutsats av det anförda är att trafikförsäkringsanstaltema bör ha regressrättmot alla som kan vara ansvariga enligt produktansvarslagen. Detta stämmeröverens med vad som uttalats i promemorian. Enannan fråga som kan ställas är om regressrätten bör begränsas till detproduktansvar som regleras i produktansvarslagen. Utanför den lagenstillämpningsområde faller t.ex. skador på annan egendom än konsumentegendom.Ett par remissinstanser har menat att det finns anledning att vidga perspektivetoch införa regressmöjlighet också exempelvis mot den som står ansvar enligtmiljöskadelagen (1986: Iså fall aktualiseras emellertid en revision av trafikskadelagens regressreglersom ligger långt utanför den lagändring som produktansvarslagen påkallar ochsom inte lämpligen bör övervägas inom ramen för detta lagstiftningsärende. Jagär därför inte i detta sammanhang beredd att föreslå någon sådan mera vidgadregressrätt. Som Jagser det kan en regel om regressrätt för trafikförsäkringsanstaltema mot denproduktansvarige lämpligen utformas efter mönster av de nuvarandebestämmelseraa i 20 § första stycket trafikskadelagen. Innebörden skulle dåvara att en försäkringsanstalt som har betalat trafikskadeersättning inträderintill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd av den somär skadeståndsskyldig enligt produktansvarslagen. Av 25 § följer att den somhar betalat skadestånd enligt denna regel i sin tur har regressrätt mot andrasom också är ansvariga för skadan enligt 20 §. 2.8 Jämkning av skadestånd med anledning av skada påmotordrivet fordon Mitt förslag: När man tar ställning till om Jämkning skallske av skadestånd med anledning av skada på motordrivet fordon eller därmedbefordrad egendom skall hänsyn även tas till om den skadeståndsskyldige har enansvarsförsäkring eller inte. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorians. 29 f). Remissinstanserna:Förslaget godtas av de flesta remissinstanseraa. En remissinstans villbibehålla den nuvarande ordningen eller i vart fall inte införa nya regler utangmndligare utredning medan ett par remissinstanser ifrågasätter om intejämkning bör kunna ske även om den skadeståndsskyldige inte har någonansvarsförsäkring. Skälen förförslaget: Trafikskadelagen innebär att trafikförsäkringen har ett objektivtansvar för person- och sakskador som tillfogas utomstående när fordonet är itrafik. Under förarbetena till trafikskadelagen uppkom frågan vilken betydelsedetta kunde ha när det gällde att utforma regler om utomståendesersättningsansvar för skada på fordonet. Departementschefen gav därvid uttryckför uppfattningen att de föreslagna regleraa om rätt till trafikskadeersättningpå objektiv gmnd innebar att biltrafiken belastades med ett strikt ansvar ochatt det då framstod som följdriktigt att Jämkning skulle kunna ske av ägares,bmkares och förares krav på ersättning av en utomstående för sakskada oavsettvållande på deras sida eller bristfållighet hos fordonet (se prop. 1975/76:15s. 84 och 201). Departementschefen förordade därför att skadestånd medanledning av skada på motorfordon eller därmed befordrad egendom skulle Jämkasefter vad som var skäligt med hänsyn tillomständigheteraa. I 18 § andra stycket trafikskade- Prop. 1992/93:8 lagenfinns en regel som är utformad i enlighet med det anförda. Fråganom den närmare innebörden av denna regel har prövats i ett par avgöranden avHögsta domstolen. I NJA 1985 s. 309 var fråga om en bil som hade skadats vid ensammanstötning med en cyklist som var ensam vållande till sammanstötningen.Högsta domstolen uttalade att det vid tillämpning av nyssnämnda regel framstårsom rimligt att skadeståndet Jämkas till hälften när den utomstående är ensamvållande och särskilda omständigheter inte talar för något annat, såsom attvållandet är ringa eller mera allvarligt. I NJA 1987 s. 749 var fråga om enskada på en bil som hade uppkommit vid sammanstötning med en s.k. hjullastare,vars förare var ensam vållande till sammanstötningen. anfördeatt även andra omständigheter än att vållandet är ringa eller mera allvarligtkan vara gmnd för att avvika från den avgörande antagna principenom Jämkning till hälften. Hänsyn bör sålunda, enligt , kunnatas även till den relativa trafikfarlighet som utmärker det skadevållandefordonet. I det aktuella fallet tillerkändes bilisten ett till tre Qärdedelarjämkat skadestånd. I NJA 1990 s. 569 var fråga om en sammanstötning mellan tvåbilar vilken hade föranletts av en grop i en väg. Staten som väghållare ansågsvållande genom att underlåta att med varningsskyltar eller på annat lämpligtsätt uppmana till särskild försiktighet vid förande av fordon på det berördavägavsnittet. I frågan om statens skadeståndsansvar fann inteskäl att frångå den avgörande uttalade huvudprincipen om Jämkning avskadeståndet till hälften. Detär allmänt omvittnat att motorfordonsägare vars fordon skadas i fall som denyss beskrivna har svårt att förstå och acceptera att deras rätt tillskadestånd skall Jämkas när de inte själva på något sätt varit oaktsamma. Ocksåi doktrinen har saken diskuterats ingående, se senast i nr 2 1991/92 s. 267 ff. Somhar framhållits i många sammanhang kommer regler om skadestånd att i ettpraktiskt perspektiv ofta handla om vad som kan utgå ur en föreliggandeförsäkring. I den situationen att en utomstående vållar en skada på ettmotordrivet fordon och vederbörande har en ansvarsförsäkring torde det varasvårt att finna några skäl som talar emot att skadan, om fordonsägaren, bmkareneller föraren inte själv har varit på något sätt oaktsam, ersätts fullt ut. Motbakgmnd härav har i promemorian föreslagits att frågan om Jämkning medanledning av skada på motordrivet fordon i trafik eller på egendom sombefordras med ett motordrivet fordon skall vara beroende bl.a. avförsäkringsförhållandena. I den mån en föreliggande ansvarsförsäkring gerutrymme att betala fullt skadestånd till en bilägare som inte på något sätt harvarit medvållande till en sammanstötning med exempelvis en cyklist bör alltsåojämkat skadestånd kunna tillerkännas bilisten. Med endast ett undantag har remissinstansema ställt sigbakom uppfattningen att man bör ändra trafikskadelagens reglering så långt.Däremot har ett par remissinstanser ifrågasatt om en ändring inte bör gå längreoch öppna en möjlighet att underlåta Jämkning även i de fall där denskadeståndsskyldige inte har någon ansvarsförsäkring. Frågan hur trafikansvaretbör förhålla sig till det allmänna vållandeansvaret inrymmer emellertid mångakomplicerade inslag som kräver överväganden av ett slag inte låter sig göras idetta sammanhang. I likhet med flertalet remissinstanser anser Jag för min delatt det framstår som lämpligt att nu genomföra den ändring som har förts fram ipromemorian. Jag förordar därför att reglema om Jämkning ändras på såsätt att de ger utrymme för att beakta förekomsten av ansvarsförsäkring hos denskadesfåndsskyldige. Vid tillämpning av den förevarande bestämmelsen bör statenoch andra självförsäkrade organ Jämställas med den som omfattas av enansvarsförsäkring. 2.9 Kostnader och resursbehov Den föreslagna utvidgningen av trafikskadelagenstillämpningsområde leder till att staten formellt sett får ett större ansvarför skador som staten tillhöriga fordon orsakar utomlands. I praktiken tordedetta dock inte leda till annat än försumbara kostnadsökningar för detallmänna. Mot detta skall ställas de besparingar för det allmärma som kanpåräknas genom den föreslagna självrisken. Vid sådana skador där kostnaden föratt åtgärda skadan beräknas understiga självrisken finns det sålunda skäl attanta att antalet polisanmälningar komma att minska. Polismyndigheteraas arbetemed rapportskrivning, besiktning av skadade fordon m.m. torde därmed komma attminska, vilket i någon mån kan frigöra resurser inom polisen. Sammantaget tordedet inte finnas anledning att räkna med att de föreslagna lagändringaraa ledertill några kostnadsökningar för det allmänna. Vad gäller kostnader för försäkringsbranschen kan en vissökning bli aktuell i och med att utlandsskador kommer att ersättas i störreomfattning . Branschen kommer å andra sidan att göra besparingargenom den föreslagna självrisken. Det torde inte vara möjligt att i dagens lägeha någon helt bestämd uppfattning om eventuella kostnadshöjningar men det tordei allt fall inte finnas anledning att räkna med några mera betydande sådana. Det kan inte uteslutas att kommer att träda ikraft senare Regeringen bör därför få bestämmanär de nya Prop. 1992/93:8 reglema i 8 § samt 8 a § skall träda i kraft. Denya reglema i 16, 18 och 20 §§ bör träda i kraft . Någraövergångsbestämmelser torde inte behövas. I enlighet med vad Jag har anfört har inomJustitiedepartementet upprättats förslag till lag om ändring i trafikskadelagen(1975:1410), bilaga 6. Lagrådet har granskat lagförslaget. Trafikskadeersättning utgår ifall som avses i denna lagför person-eller sakskada som uppkommer i följd av trafik med motordrivetfordon 1. här i landet, 2. i , , ,, , , , , , ,_f , , , , , Tysklandeller , 3. under direkt färd mellan tvåländer som avses i 1 eller 2, om skadan har tillfogats medborgare i ett landsom avses i 1 eller 2, samt 4. i aruira fall, om skadan hartillfogats svensk medborgare eller den som har hemvist i . I fall som avses iförsta stycket 2-4 lämnastrafikskadeersättning dock endast om fordonet var registrerat här i landeteller tillhörde svenska staten. Trafikskadeersättning utgår ej för atomskada i fall dårätten att göra ersättningsanspråk gällande mot atman än innehavare avatomanläggning är inskränkt enligt 14 § atomansvarighetslagen (1968:45). Paragrafen innehåller allmänna bestämmelser om i vilka falltrafikskadeersättning utgår. Första och andra styckena Enligt första stycket utgår trafikskadeersättning förperson- eller sakskada som uppkommer i följd av trafik med motordrivet fordon.Reglema om trafikskadeersättning är generellt tillämpliga på skadefall sominträffar i . I begränsad omfattning gäller regleraa emellertid också ifråga om skador som uppkommer i följd av trafik utomlands. Regleringen under 2och 3, som är en nyhet, innebär att trafikskadeersättning utgår för skador iföljd av trafik i samtliga EES-länder samt, i fall då skadan drabbar medborgarei EES-land, under direkt fård mellan dessa länder eller mellan och ettsådant Regleringen under 4innebär att svenska medborgare och den Prop. som har hemvist i Sverigeäven i andra fall än som avses i 1 - 3 är En fömtsättning härför är dock, liksom i fallen 2 och 3,att skadan uppkommit i följd av trafik med ett i registreratmotordrivet fordon eller ett svenska staten Detta följer av andra stycket. /fråga om trafikskadeersättning för person- eller sakskada som uppkommer iföljdav trafik i med motordrivet fordon som är hemmahörande i ett land somavses i 8 iförsta stycket 2 tillämpas på begäran av den skadelidande de reglerom ersättning för sådan skada som gäller i det land där fordonet hör hemma. I fråga om trafikskadeersättning för person- eller sakskada somuppkommer iföljd av trafik i ett land som avses i 8 § första stycket 2 medmotordrivet fordon som är registrerat här i latidet eller tillhör svenskastaten tillämpas på begäran av den skadelidande de regler om ersättning försådan skada som gäller i det land där skadan inträffade. Paragrafen,som är ny, innehåller regler om rätt för den skadelidande att i vissa fallbegära att ersättningen skall utges med tillämpning av andra regler än densvenska trafikskadelagens. Förstastycket tar sikte på det fallet att ett EES-fordon som inte är hemmahörande iSverige förorsakar en skada i . Enligt 8 § gäller atttrafikskadeersättning i sådant fall utgår enligt trafikskadelagen.Bestämmelsen i förevarande stycke innebär att den skadelidande kan begära atti stället regleraa i det land där fordonet hör hemma skall tillämpas. Fråganvar ett fordon är hemmahörande behandlas inte i lagtexten. Avsikten är attbedömningen skall knyta an till den definition som finns i det förstamotorfordonsförsäkringsdirektivet (se avsnitt 3.1). Andrastycket rör den omvända situationen, nämligen att ett fordon som är registrerati eller som tillhör svenska staten orsakar skada i ett annat EES-land.Också i detta fall gäller enligt 8 § att trafikskadeersättning utgår enligttrafikskadelagen. Bestämmelsen i förevarande stycke innebär att denskadelidande kan begära att i stället reglema i det land där skadan inträffadeskall tillämpas. Omden skadelidande begär att reglema i ett annat land än skall tillämpas,innebär detta att såväl frågan om fömtsättningaraa tor ersättningsrätt somfrågoraa om ersättningens storlek och eventuell nedsättning skall prövas enligtdet andra landets regler. Vidare måste valet i sin helhet ta sikte på detlandets regler. Den skadelidande kan alltså inte kräva att en del aversättningen bestäms enligt svenska regler och en annan del enligt uUändskaregler. Detbör observeras att den skadelidandes valfrihet bara omfattar fall då skadaninträffat i ett EES-land. I de skadefall som avses i 8 § förstastycket 3 och 4 finns alltså ingen valfrihet. Beträffandemotordrivet fordon som med stöd av 4 § 2 har undantagits fråntrafikförsäkringsplikt och som saknar trafikförsäkring svarar samtligaförsäkringsanstalter, som vid skadetillfållet hade tillsfånd att meddelatrafikförsäkring, solidariskt för den trafikskadeersättning som skulle hautgått, om försäkring hade funnits. Ifråga om fordon som är försäkringspliktigt men som saknar trafikförsäkring harde försäkringsanstalter som avses i första stycket sainma ersättningsansvar somanges där. För sakskada som tillfogas den försäkringspliktige gäller dock dettaansvar endast i fall då fordonet bmkades olovligen av annan och antingen ej varregistrerat i bilregistret eller var avställt.