prop · GG035 · 1992-12-31 00:00:00 — Ocksåom parterna kommer överens om att tvisten skall handläggas av en annan domstolän domstolen inom vars domkrets arresten har verkställts eller om dehänskjuter tvisten tiU skiljedom, får enligt §3 den domstol eUer myndighet somfattat beslut om säkerhetsåtgärden besluta om en frist inom vilken borgenärenskall väcka sin talan. Försitterborgenären en frist som beslutats enligt § 2 eller § 3, skall fartyget ellersäkerheten enligt § 4 på motpartens begäran friges. Av§ 5 framgår att bestämmelserna i de föregående paragraferna inte skalltillämpas i fall som omfattas av bestämmelserna reviderade konventionangående Rhenfarten. Denna konvention behandlar sjöfarten på floden . Deninnehåller bl.a. bestämmelser (artiklarna 33-35) om behörighet för vissa s.k.flodtribunaler att pröva brottmål och tvistemål med anknytning tiU sjöfartenpå . TUl konventionen är anslutna , , ,, och . Dennaartikel reglerar konventionens tillämpningsområde. §1 anger att 12 konventionensbestämmelser skall tUlämpas på varje fartyg som för en för- dragsslutandestats flagg inom en fördragsslutande stats område. Enligt §2 Prop. 1992/93:5får tillämpningsområdet utvidgas till att avse även fartyg som för enicke-fördragsslutande stats flagg. Detta hindrar dock inte att sådana fartygkan beläggas med säkerhetsåtgärder cx;kså för andra fordringar änsjöfordringar. § 3 medger att en konventionsstat utsätter icke-fördragsslutandestater och personer som inte har sitt hemvist eller huvudsakliga driftställe ien konventionsstat för negativ särbehandling med avseende på konventionensbestämmelser. § 4 öppnar möjlighet för en konventionsstat att såvitt avserinterna sjörättsliga tvister tillämpa nationell lag. 1 § 5 slutligen föreskrivsatt en förvärvare av en sjöfordran skall anses ha sitt hemvist ellerhuvudsakliga driftställe i samma stat som den urspmnglige borgenären. Dennaidentitet mellan den ursprunglige borgenären och en förvärvare av fordringenanses som tidigare nämnts inte ta sikte endast pä de förhållanden som avses iparagrafen utan ha en generell tillämpning. Enligt denna artUcel skall arrestkonventionen inte ansesgrunda en rätt till talan som med undantag för bestämmelserna i konventioneninte skulle föreligga enligt konventionsstatens nationella lag. Inte hellergrundar konventionen i sig någon sjöpanträtt som inte föreligger enligtnationell lag eller enligt konventionen om sjöpanträtt och fartygshypotek, omdenna konvention är tillämplig. Bestämmelsen kommenteras närmare i avsnitt4.2.4. I denna artikel öppnas vissa reservationsmöjligheter. Enkonventionsstat får sålunda i samband med tillträdet till konventionenförbehålla sig att i fråga om säkerhetsåtgärder för fordringar som avseräganderätten eller besittningen till ett fartyg eller intäkter från dettatillämpa nationell lag i stället för konventionens bestämmelser liksom att intetillämpa artikel 3 beträffande en fordran som är förenad med panträtt ifartyget på gmnd av inteckning. Enligt denna artUcel åtar sig konventionsstaterna atthänskjuta frågor om konventionens tolkning och tillämpning tiU skiljedom. Harkonventionsstater kommit överens om att hänskjuta tvister dem emellan till denInternationella domstolen i , är det i stället denna domstol som ärbehörig att pröva tvister meUan dem om tolkning och tillämpning av konventionen. Dessa artiklar innehåller sedvanliga slutbestämmelser. Fråganom en svensk ratifikation av arrestkonventionen har ett nära samband med ensvensk anslutning till den konvention om domstols behörighet och omverkställighet av domar på privaträttens område som antogs den 16 september1988 i . Det hade varit en fördel om dessa båda konventioner hade kunnattillträdas . Jag skall senare återkomma tiU den frågan (se avsnitt4.2.6). Mellanmedlemsstaterna i den europeiska ekonomiska gemenskapen (EG) gäller 1968 årsBiysselkonvention om domstols behörighet och om verkställighet av domar.Brysselkonvention får tillträdas endast av EG-stater. Luganokonventionenär så gott som likalydande med Brysselkonventionen. Den får i första handtillträdas av EG:s och EFTA:s medlemsstater. Genom kanenhetliga domsrätts- ocb verkställighetsregler komma att gälla inom hela EG-och EFTA-området. Brysselkonventionen och är alltså tvåparallella instmment varav det ena gäller EGs medlemsländer emellan medan detandra gäUer mellan EG-och EFTA-länderna samt EFTA-länderna inbördes. Blandhuvuddragen i de båda konventionerna finns det anledning att här nämnaföljande. Konventionernatäcker privaträttens område (civUa och kommersiella mål). De är s.k. dubblakonventioner; de reglerar inte bara frägor om erkännande och verkställighetutan ocksä den direkta behörigheten, dvs. vUken stat som har domsrätt vid olikaslag av internationella tvister. Dessa behörighetsregler är alltså direkttillämpliga redan i den stat där rättegången äger rum. Konventionernautgår från en grundprincip om "domars fria rörlighet", dvs. attmeddelade domar i största möjliga utsträckning skall kunna flyta fritt övergränserna. Genom att det i konventionerna finns direkta behörighetsregler ochvissa andra regler som är tillämpliga under rättegången har man i hög gradkunnat begränsa de olika staternas möjligheter att vägra erkänna ellerverkställa domar som har meddelats i de andra konventionsstaterna. Konventionersom konventionsstaterna har ingått på särskilda områden har emellertidföreträde framför Bryssel- och Luganokonventionerna. I den mån sådana konventionerinnehåller bestämmelser om domstolars internationella behörighet eller omerkännande och verkställighet av domar, skall dessa bestämmelser alltsåtillämpas i stället för Bryssel- och Luganokonven-tionernas regler. Ifråga om domstolarnas behörighet är huvudregeln att tvister som faller inomkonventionernas tillämpningsområde skall prövas i den stat där svaranden harhemvist. Användningen av s.k. exorbitanta behörighetsregler förbjudsuttryckligen i förhållande till en svarande i en annan konventionsstat. Härmedavses exempelvis behörighetsregler som tillåter att talan får väckas i en statendast på grund av att svaranden har tillgångar där. Sådana regler behövs intei förhållandet meUan två stater som erkänner och verkställer varandras domar.1 artikel 3 i förekommer sålunda en ex- emplifierande uppräkningav sådana exorbitanta forumregler som är för- Prop. 1992/93:5 bjudna. Försvensk del anges här förmögenhetsfomm i 10 kap. 3 § (RB). 1förhållande till en svarande som har hemvist i en tredje stat, dvs. en stat sominte omfattas av konventionerna, får däremot de nationella behörighetsreglerna,inklusive de exorbitanta, tillämpas. En kärande som har hemvist i enkonventionsstat får dessutom, på samma villkor som medborgarna i den staten,åberopa dessa nationella behörighetsregler gentemot en svarande som harhemvist i en tredje stat. Parternas medborgarskap spelar ingen roll för frågani vilken stat en tvist skall prövas. Konventionerna innehåller också speciellabehörighetsregler för vissa mål. Konventionernainnehåller även bestämmelser bl.a. om prorogation och Us pendens. Ennärmare redogörelse för konventionerna finns i prop. 1991/92:128 om Sverigestillträde till . 3.2 reglering av sjörättsliga frågor Sjörättsligafrågor behandlas på olika ställen i , bl.a. i artiklarna 5.7och 54A. Bestämmelserna är identiska med Brysselkonventionens. Dessa tillkom isamband med , och tillträde tillBrysselkonventionen . Man var inom EG ense om att det inte fanns någotbehov av särskilda behörighetsregler för sjörättsmäl. Skälet härförvar bl.a.Brysselkonventionens regler om att en stat behåller sin behörighet att prövaett mål med stöd av en sjörättslig konvention, och detta även om svaranden harhemvist i en konventionsstat som inte är ansluten tUl samma konvention.Dessutom var alla förhandlande stater eniga om att samtliga stater bordetillträda arrestkonvention. För detta ändamål avgav staterna engemensam deklaration. Regleringen kunde därför inskränka sig tUl de ovannämnda artiklarna. bygger på samma fömtsättningar. Eftersomandra behörighetsregler än de som anges i inte får tillämpasav konventionsstaterna och särskilt som de exorbitanta forumreglerna harutmönstrats genom artikel 3, innebär ett tillträde till attdomsrätten för en tillträdande stat begränsas. Domstolarna i enkonventionsstat är emellertid enligt artikel 24 - oberoende om de harbehörighet att pröva målet i sak - behöriga att förordna om kvarstad och andrasäkerhetsåtgärder. 1 arrestkonventionens artikel 7 ges, som tidigare nämnts,bestämmelser om behörighet för domstolarna i den stat där kvarstad meddelatsatt pröva målet också i sak. Denna behörighet accepteras i ,eftersom särskUda konventioner har företräde framför (artikel 57). För att en stat skall behålla sin behörighet att pröva ett sjörättsmåli sak sedan kvarstad har beviljats krävs med andra ord att ocksåarrestkonventionen tillträds. För att ge bl.a. denordiska staterna den tid som erfordras för ratifikation m.m. har artUcel 54 A tUlskapats. I denna artikel, som bör fogas till protokol let i detta ärende som bilaga 6, ges bestämmelser motsvarande vissa delar av arrestkonventionen. Bestämmelserna gäller under längst räknat från 15 ikraftträdandet avLuganokonventionen för respektive stat. Av bestämmel- Prop. 1992/93:5 serna iartikel 54 A motsvarar punkten 1 artikel 7 i arrestkonventionen. Någonhänvisning till nationell lag finns dock inte i punkten 1. Punkterna 2-4motsvarar artikel 3 och punkten 5 motsvarar artikel 1 i arrestkonventionen.Enligt artikel 5.7 kan i fråga om tvist om betalning av bärgarlön för bärgningav skeppslast eller för frakt talan mot den som har hemvist i en konventionsstatväckas i en annan konventionsstat vid den domstol där lasten eller frakten a)har blivit föremål för kvarstad eller liknande säkerhetsåtgärd för attsäkerstäUa sådan betalning, eller b) kunde ha blivit föremål för en sådansäkerhetsåtgärd, om inte borgen eller annan säkerhet hade ställts. En ytterligareförutsättning för behörigheten är att det görs gällande att svaranden har någonrätt till lasten eller frakten eller att han hade en sådan rätt vid tiden förbärgningen. Bestämmelsen kan sägas komplettera arrestkonventionensbehörighetsregler gällande fartyg genom att tillåta arrestfomm också i fråga omlast och frakt. 4.1 tillträde till arrestkonventionen Mitt förslag:Sverige skall tillträda konventionen. Konventionen skall införlivas i svenskrätt genom transformering i en särskild lag. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian S.42). Remissinstanserna:Förslaget om ett svenskt tillträde till arrestkonventionen har tillstyrktseller lämnats utan erinran av det stora flertalet. Några har emellertid ställtsig tveksamma. De som berört frågan om hur konventionen skall införlivas medsvensk rätt har samtliga tillstyrkt att detta sker genom transformering i formav en särskild lag. Skälen för mitt förslag:Som tidigare nämnts deltog i den diplomatkonferens i Brysselvid vilken arrestkonventionen upprättades. undertecknade emellertidinte konventionen. Vid den remissbehandling av konventionen som skedde år 1955avstyrkte de flesta remissinstanserna en svensk anslutning. Det ansågs attkonventionen i flera hänseenden var invecklad och oklar. Från flera håll påpekades att konventionsstatema i viktigahänseenden lämnades alltför stort utrymme för nationeUa särregler och att deneftersträvade enhetligheten på så sätt inte kunde antas komma tUl stånd.Genomgående ansågs det vara en brist att enhetliga regler inte åstadkommits ifråga om skyldighet för kvar-stadssökanden att svara för skada som tUlskyndasmotparten och att ställa säkerhet för sådan skada. Det framhölls att reglernatill motverkande av dubbelkvarstad inte var fullständiga och gjorde det möjligtmed dubbel-kvarstad exempelvis i fall då flera skadelidande hävdar anspråk motredaren på gmnd av en och samma olycka. Också det förhållandet att konventioneninnehöll flera element som var främmande för svensk rätt väckte kritik. Såledespåpekades att enligt konventionen kvarstad kunde komma i fråga endast försärskilt uppräknade fordringar och att kvarstad var möjlig även om kravet integällde fartygets ägare eller fordringen inte var förenad med panträtt ifartyget. Det underströks slutligen från flera håll att en anslutning inteborde ske innan det visat sig i vUken utsträckning konventionen skulle kommaatt ratificeras av de större sjöfartsnationerna. sjölagskommittédelade i allt väsentligt de synpunkter som sålunda framkommit underremissbehandlingen. Kommittén fann att de brister som konventionen företeddefrån svensk synpunkt var så väsentliga att inte med fördel kundetiUträda konventionen och avstyrkte således ett sådant tUlträde (jfr SOU1965:18 s. 94). Sedan sjölagskommitténprövade frågan om en svensk anslutning till arrestkonventionen harförhållandena i viss mån ändrats. Flera vUctiga sjöfartsnationer har sålundatillträtt konventionen och samtiiga EG-stater är anslutna till denna.Konventionen tycks i praktiken ha fungerat bra, något som bekräftats av denexpertgrupp som på och lMO:s uppdrag ser översjöpanträttskonventionema. 2 1992/93. Ett svenskt tillträde tillkonventionen innebär att svenska fartyg i konven- Prop. 1992/93:5tionsstaterna skulle komma att åtnjuta de fördelar som arrestkonventionen trotsallt innebär. Det gäller framför allt begränsningen av de fordringar för vilkaarrest kan erhållas och rätten att få åtgärden hävd sedan säkerhet har ställts. Ävenför svenska fordringsägare kan ett sådant tillträde vara av värde. Artikel 8 §3 i arrestkonventionen ger nämligen en konventionsstat rätt att uteslutapersoner som inte har sitt hemvist eller huvudsakliga driftställe i en fördragsslutandestat från konventionens förmåner, t.ex. tillgången tUl arrestfomm. En svenskanslutning till konventionen undanröjer alltså risken för att svenskaborgenärer med sjöfordringar missgynnas. Ettannat och mycket viktigt skäl för ett tillträde är tillkomsten av Luganokonventionen.Svensk domsrätt i sjörättsmål med internationell anknytning grundas i storutsträckning på att det fartyg till vilket tvisten hänför sig finns här i riketeller här har varit föremål för kvarstad. Eftersom intetillåter användning av exorbitanta behörighetsregler i förhållande till ensvarande med hemvist I en konventionsstat skulle ett tillträde tillLuganokonventionen begränsa svenska domstolars behörighet att avgörasjörättsmål. Genomatt tillträda arrestkonventionen behäller behörigheten för svenskadomstolar att pröva sjörättsmål i sak sedan kvarstad har meddelats (jfravsnitten 3.1 och 3.2). Möjligheten att föra talan om en fordran inför endomstol i det egna landet är en betydelsefull rättighet. Förberedandet ochutförandet av talan blir enklare och billigare. Möjligheterna till verkställighetökar. Luganokonventionenförutsätter att samtiiga konventionsstater skaU tUlträda arrestkonventionen.Jag har erfarit att och som en följd av ett tillträde tillLuganokonventionen torde komma att tillträda arrestkonventionen. harnu sökt medlemsskap i EG. Om blir fullvärdig medlem av Gemenskapen,torde en sädan anslutning under aUa förhållanden bli nödvändig. Jag finner detdärför naturligt att redan nu tillträder arrestkonventionen. Deremissinstanser som är tveksamma till ett tillträde till arrestkonventionenhar framhållit att behörighetsfrågan väger mindre tungt eftersom handläggningenav tvister på det sjörättsliga området i stor utsträckning styrs av skiljedoms-och prorogationsklausuler. Man har också anfört att de invändningar somtidigare kunnat riktas mot arrestkonventionen i stort sett kvarstår ochpåpekat att flera stora sjöfartsnationer fortfarande inte tillträtt konventionen.Även det faktum att vissa fordringar med nära anknytning tUl olikasjöfartsförhållanden, t.ex. skadestånd på gmnd av oljeföroreningar, inteomfattas av de i konventionen uppräknade sjöfordringarna bar åberopats som ettskäl mot en svensk anslutning. Jagkan i och för sig instämma i att behörigheten att avgöra kontraktsrätts liga tvister i sjörättsförhållanden ofta bestäms av skiljedomsklausuler och prorogatlonsavtal. 1 sådana fall inverkar inte regle ring av fommfrågan. Men om kontraktsparterna inte har avtalat att tvister dem emellan skall avgöras genom skiljedom eller med tillämpning av viss lag eller vid viss domstol liksom då det är fråga om utomobligatoriska anspråk, 18 är det angeläget att sålångt möjligt hävda svenska intressen. För övrigt anser Prop. 1992/93:5 jagatt flertalet av de olägenheter som ett tillträde till arrestkonventionenbefarats medföra kan undanröjas genom åtgärder i samband med att konventioneninförlivas i svensk rätt. Till dessa frågor återkommer jag . Vadangår skadeståndsanspråk för oljeföroreningar finns det anledning attuppmärksamma 13 § i lagen (1973:1198) om ansvarighet för oljeskada till sjöss.Där finns bestämmelser om att det för utländska fartyg som anlöper eller lämnarsvensk hamn eller på svenskt sjöterritorium belägen tilläggsplats och som vidtillfället befordrar olja som bulklast skall finnas försäkringeller annan betryggande säkerhet som täcker ägarens ansvarighet. Om dennaskyldighet inte fullgörs, får enligt 7 kap. 6 § lagen (1980:424) om åtgärdermot vattenförorening från fartyg eller annan myndighet somregeringen utser meddela förbud för fartyget att an-löpa eller avgå från ensvensk hamn eller från en tilläggsplats som ligger inom svenskt territorium. Avintresse i sammanhanget är också 7 kap. 5 § sistnämnda lag där det föreskrivsatt om utsläpp av olja eller något annat skadligt ämne sker från ett fartyg istrid mot gällande bestämmelser eller om det skäligen kan befaras att sä kommeratt ske och det finns grundad anledning att anta att svenskt territorium ellersvenska intressen i övrigt kan skadas härigenom i avsevärd mån, fårSjöfartsverket eller annan myndighet som regeringen bestämmer meddela de förbudoch förelägganden som är nödvändiga för att förebygga vattenförorening, såsombl.a. förbud mot fartygets avgång eller vidare resa. Detsagda innebär att det finns möjligheter att vid sidan om arrestkonventionens regleringingripa med anledning av vattenföroreningar och oljeskador. Olägenheten av enbegränsning av möjligheterna att på civilrättslig grund kunna belägga ettfartyg med kvarstad torde därmed vara begränsad. Deskäl som vissa remissinstanser har anfört mot ett tillträde motiverar inteenligt min mening att vi avstår från de fördelar som ett tillträde till konventioneninnebär. Arrestkonventionhar en sådan utformning att det inte är lämpligt att införliva originaltextenmed den svenska lagstiftningen. För att göra ett tillträde möjligt krävsdärför en speciell reglering i svensk rätt av kvarstadsinsti-tutet med avseendepå fartyg. Dessa regler bör lämpligen tas in i sjölagen (1891:35 s. 1, SjöL).Denna lag är emellertid föremål för en översyn på grundval avsjölagsutredningens slutbetänkande (SOU 1990:13). En proposition med anledningav denna översyn torde inte kunna lämnas förrän . Då ett tillträdetill arrestkonventionen föranleder tämligen ingripande ändringar iregelsystemet bör dessa nu inte inarbetas i SjöL utan tills vidare införlivasgenom en särskild lag. Bestämmelserna i denna lag bör emellertid med hänsyntill önskemålet om en gemensam stmktur i de nordiska sjölagarna inarbetas iSjöL i samband med att denna revideras. Redan nu behövs emellertid vissaändringar i 200, 336 och 337 §§ SjöL. 1det följande behandlas behovet av nya lagregler närmare. 4.2 Nyasärskilda regler om kvarstad på fartyg 4.2.1Vilka former av kvarstad skaU omfattas av regleringen? Mitt förslag:Lagen skall omfatta kvarstad på fartyg dels i tvistemål avseende anspråk avprivaträttslig karaktär, dels i brottmål för enskilda anspråk. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 45). Remissinstansernahar lämnat förslaget utan erinran. Skälenför mitt förslag: De svenska säkerhetsåtgärder som berörs av konventionsreglernaär naturligtvis främst kvarstad i tvistemål enligt 15 kap. 1 och 2 §§ RB.Säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. 3 § RB faller utanför arrestkonventionenstillämpningsområde, eftersom de inte innebär att ett fartyg rent fysiskt kanhindras att avsegla. Sådana åtgärder bör inte heller omfattas av den nya lagen. Menockså 26 kap. RB, som behandlar kvarstad i brottmål, tar upp en typ avfordringar som faller in under konventionen, nämligen anspråk på skadeståndeller annan ersättning till målsägande. Andra former av kvarstadsbe-slut förvilka bestämmelserna om kvarstad i brottmål är tillämpliga påverkas emellertidinte av konventionens reglering, eftersom de avser att trygga offentiigrättsligafordringar. Detsamma gäller kvarstad enligt 57 § miljöskyddslagen (1969:387). Kvarstadenligt 3 § lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter isäljarens vård kvarbliva (lösöreköplagen) faller inte under tvistemålsreglerna.Denna form av kvarstad utgör en förberedande åtgärd till en rättegång omäganderätten till den egendom som avses med lösöreköpet. För sådana tvistermedger konventionen att kvarstad beviljas på ett fartyg, jfr artikell § 1 o).Lösöreköplagens bestämmelser torde därför vara förenliga med konventionen. Detsaknas således anledning att göra någon ändring i denna lag eller att låtasådan kvarstad omfattas av den nya regleringen. Bestämmelseni 2 kap. 11 § konkurslagen (KL) om kvarstad i konkurs torde inte beröras avkonventionen. Genom en konkurs tar nämligen en gäl-denärs samtliga borgenärer iett sammanhang tvångsvis i anspråk samtiiga gäldenärens tillgångar förbetalning av sina fordringar, jfr 1 kap. 1 § KL. Kvarstaden syftar i dessa fallinte till att trygga endast den fordran som ligger till gmnd för konkursansökanutan hela borgenärskollektivets intressen. Den nya lagen bör därför inteomfatta kvarstad i konkurs. Konventionens"arrest" innebär att fartyget rent fysiskt hindras från att avsegla.Av detta följer att möjligheten att på distans belägga ett svenskregi-streratskepp med kvarstad inte berörs av konventionens reglering. Det saknas därföranledning att göra någon ändring i 16 kap. 13 § utsökningsbalken (UB). Medhänsyn till det anförda bör den nya lagen omfatta kvarstad på fartyg itvistemål och i samband med talan om enskilt anspråk i brottmål. Såvittavser kvarstad i tvistemål bör en inskränkning göras i lagens tillämp- Som tidigareframhållits inverkar konventionens bestämmelser inte på de rättigheter ochbefogenheter som tillkommer en stat, offentliga myndigheter ellerhamnmyndigheter att enligt lagen i den staten förordna om kvarstad eUer atthindra det från att gå till sjöss. Myndigheterna har alltså oberoende avkonventionen rätt att ingripa mot fartyg för att säkra offentligrättsligafordringar, t.ex. skattefordringar och offentligrättsliga avgifter. 1 Sverigeär myndigheterna i regel hänvisade till domstol för att utverka kvarstad ävenför fordringar avseende avgifter. I den mån sådana anspråk skall handläggas iden för tvistemål stadgade ordningen, bör de uttryckligen undantas från de nyareglerna. 4.2.2Vilka fartyg skall omfattas av regleringen? Mitt förslag: De nyabestämmelserna skall tiUämpas på fartyg som är införda i utländsktfartygsregister oavsett om de för konventionsstats flagg eller ej. De skallockså tillämpas på fartyg som är införda i det , omsökanden saknar närmare anknytning till . Undantag görs för fartyg somägs eller uteslutande används av svenska staten och för vissa främmandestatsfartyg. Promemoriansforslag: Överensstämmer med mitt utom i det avseendet att det föreslås attlagen skall tillämpas oberoende av om ett fartyg är infört i fartygsregistereller ej (sepromemorian s. 46). Remissinstanserna:Flera har haft invändningar mot att lagen kan komma att tillämpas även påmindre nöjesfartyg liksom mot att fartyg som inte för någon konventionsstatsflagg skall omfattas av lagen. Skälenför mitt förslag: Konventionen avser enligt sin titel havsgående fartyg(sea-going ships). Någon definition av begreppet finns inte i konventionstexten.Traditionellt torde dock härmed avses fartyg av den storlek att de ägnar sig förhögsjöfart. Den närmsta motsvarighetenär nog vad som i svensk lagstiftning betecknas som skepp, dvs.