prop · GG03214 · 1992-12-31 00:00:00 — I de allra flesta fall torde nämUgen en ändring av en byggnadvara motiverad från teknisk synpunkt eller med hänsyn till byggnadensändamålsenliga användning. Om ändringen inte skulle vara det, torde den likväli de flesta fall inte vara kränkande för upphovsmannen. Den huvudsakligabetydelsen av bestämmelsen torde alltså vara principiell, men upphovsmannen gesgenom bestämmelsen möjlighet att förhindra flagranta fall av kränkandeestetiska ändringar. Utredningenvar inte enig på den aktuella punkten utan en av utredningens ledamöter ansågatt den nuvarande regeln borde behållas. Han har anfört att förstalagutskottets uttalanden alltjämt har fog för sig. Han har också anfört att haninte kan finna att den hittillsvarande rättsolikheten i det aktuella avseendetmellan och övriga nordiska länder har lett till några beaktansvärdaolägenheter. Ocksåbland remissinstanserna är meningarna delade. Föregen del delar jag den av första lagutskottet uttalade uppfattningen att detär högst ovanligt att ändringar i byggnader är kränkande för upphovsmannen ochatt behovet av skydd mot sådana ändringar alltså är litet. Eftersom denpraktiska betydelsen av den föreslagna lagändringen enligt vad ocksåutredningen funnit skulle bli mycket liten kan jag inte se att det finnstillräckliga skäl att göra någon ändring i nuvarande ordning. Jag beaktardärvid att, som flera remissinstanser uttalat, det finns risk att regleringenskulle bli svårtillämpad. Jag beaktar också vad NO anfört om att förslagetskulle få en menlig effekt från kostnads- och effektivitetssynpunkt genom att ägaren till enbyggnad kan tvingas anlita upphovsmannen vid om- och tillbyggnad för att inteutsätta sig för risken att upphovsrättsintrång påstås. Att den nuvaranderegeln behålls är också i linje med min strävan att åstadkomma en så enkel ochlättillämpad upphovsrättslag som förhållandena medger. Jag anser alltså attutredningens förslag inte bör genomföras. Eftersom det också i övriga nordiskaländer synes saknas planer på att lägga fram förslag om ändrade regler i detaktuella avseendet, innebär min ståndpunkt att den föreliggande skillnadenmellan svensk och övrig nordisk rätt består. Som framgår av vad jag anförtsynes denna skillnad dock sakna praktisk betydelse. Minbedömning: Det finns inte tillräckliga skäl att införa en bestämmelse enligtvilken konstverk uttryckligen undantas från citatregelns tillämpningsområde. Utredningensförslag: Det skall införas en regel enligt vilken konstverk uttryckligenundantas från citatregelns tillämpningsområde (SOU 1990:30 s. 239-251). Remissinstanserna:Endast två instanser har yttrat sig särskilt om förslaget. De har tillstyrktdet. Skälenför min bedömning: Enligt 14 § första stycket upphovsrättslagen får citatgöras ur offentliggjorda verk, om det sker i överensstämmelse med god sed och iden omfattning som betingas av ändamålet. Enligt 14 § andra stycket samma lagfår offentliggjort konstverk återges i kritisk eller vetenskapligframställning, i anslutning till texten. Om två eller flera konstverk av sammaupphovsman återges i populärvetenskaplig framställning, har denne dock rätttill ersättning. Upphovsrättsulredningenhar föreslagit att det uttryckligen föreskrivs att citatre.geln inte skallomfatta konstverk. Utredningen har därvid anfört att, om det vore möjligt attåberopa citatregeln beträffande konstverk, skyddet för dessa skulle bliillusoriskt eftersom del då skulle vara möjligt att fritt utnytta konstverk förillustrationsändamål. En så vidsträckt lätt att använda konstverk skulle enligtutredningen avse områden av elvonomisk betydelse för upphovsmännen och komma ikonilikt ined det normala utnyttjandet av verken. Föregen del kan jag inte ansluta mig till utredningens uppfattning. Citatregelnhar i princip samma innehåll som föreslogs av Auktor-rättskommiltén år 1956.Enligt kommittén fmns det i fråga om andra verk än litterära och musikaliskaknappast utrymme för citat i egentlig mening (SOU 1956:25 s.201). Detta uttalande lämnades okommenterat under det fortsattalagstiftningsarbetet (jfr prop. 1960:17 s. 120 och bet. 1960:1LU41 s. 54) ochfår anses ge uttryck för gällande rätts ståndpunkt. Citatregeln kan alltså inteåberopas beträffande konstverk. Någon anledning att nu precisera detta ilagtexten kan jag inte finna. Jag vill också framhålla att övriga nordiskaländers citatregler är utformade som vår, att citatregeln inte heller i dessaländer anses kunna åberopas beträffande konstverk samt att det framkommit underdet nordiska samrådet att det inte kan förväntas att det i något av ländemaläggs fram förslag om en bestämmelse som uttryckligen undantar konstverk . Jaganser alltså att utredningens förslag på denna punkt inte bör genomföras. Mittförslag: Den nuvarande bestämmelsen om att en artikel om en religiös, politiskeller ekonomisk dagsfråga i en tidning eller en tidskrift får tas in i en annantidning eller tidskrift, om inte förbud mot eftertryck har satts ut, upphävs. Utredningensförslag: överensstämmer med mitt (SOU 1990:30 s. 253-260). Remissinstansorna:Endast tre instanser har yttrat sig särskilt om förslaget. De har tillstyrktdetta. Skälen för mitt förslag:Enligt 15 § första stycket upphovsrättslagen får en artikel om en religiös,politisk eller ekonomisk dagsfråga i en tidning eller en tidskrift tas in i enannan tidning eller tidskrift, om ime förbud mot eftertryck har satts ut. Dennarätt för tidningar och tidskrifter brukar kallas pressens lånerätt. Utredningen har föreslagitatt regeln om pressens lånerätt skall upphävas. Utredningen har därvid anfört ihuvudsak följande. En av pressens viktigaste uppgifter är att informera omdagsfrågor. Det har emellertid ifrågasatts om denna uppgift kräveren regel om fri återgivning av hela artiklar ur tidningar och tidskrifter. Denallmänna citaträtten samt möjligheterna att referera torde i allmänhet varatillräckliga. 1 de fall det finns behov av att återge hela artiklar bör så skeefter avtal mellan berörda parter. De tre remissinstanser somyttrat sig särskilt om förslaget har tillstyrkt detta. har anfört att regeln förlorat den betydelsesom den möjligtvis kan ha haft. Jag ansluter mig tillutredningens och remissinstansernas ståndpunkt och förordar att regeln om pressens lånerätt upphävs. inställning har redovisatsav de andra nordiska länderna under det Prop. 1992/93:214 nordiskasamrådet. 2.11 Framställning av gudstjänst- och undervisningsantologier Mittförslag: Den gällande tvångslicensbestämmelsen avseende rätten att i ettsamlingsverk till bmk vid gudstjänst återge vissa verk och delar av verkupphävs. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt. Utredningen har också föreslagit att dennuvarande tvångslicensbestämmelsen avseende rätten att i ett samlingsverk tillbmk vid undervisning återge vissa verk och delar av verk skall omformas till enavtalslicensbestämmelse samt att det nuvarande kravet att det har förflutit femår från det år verket gavs ut (eller, beträffande konstverk, gjordesoffentligt) skall slopas (SOU 1990:30 s. 261-273). Remissinstanserna:Förslaget avseende gudstjänstantologier har med ett undantag tillstyrkts av demsom yttrat sig om det. Också förslaget avseende undervisningsantologier hartillstyrkts av nästan alla som yttrat sig om det; endast två instanser harställt sig negativa. Skälenför mitt förslag: I 16 § upphovsrättslagen finns den s.k. antologiregelninförd. Av första stycket i bestämmelsen framgår följande. I ett samlingsverktill bmk vid gudstjänst eller undervisning, sammanställt ur verk från ettstörre antal upphovsmän, får återges mindre delar av litterära ellermusikaliska verk eller sådana verk av litet omfång, förflutit efterdet år verket gavs ut. I anslutning till texten får konstverk återges, om femår förflutit verket offentliggjordes. Ett verk som tillkommit föratt bmkas vid undervisning får inte tas med i samling för sådant ändamål. Enligtandra stycket i samma paragraf har upphovsmannen rätt till ersättning för sådanåtergivning som avses i bestämmelsen. Den utgör alltså en regel omtvångslicens. Utredningenhar föreslagit att antologiregeln skall upphävas såvitt den avsergudstjänstantologier. Enligt min mening finns det goda skäl för det. Regeln omgudstjänstantologier har inte så stor praktisk betydelse. Beträffande de flestaverk som används vid gudstjänster har nämligen skyddstiden löpt ut. Ochbeträffande skyddade verk som finns intagna i den nya psalmboken gäller entvångslicensbestämmelse redan enligt 9 § upphovsrättslagen, eftersom dessa verkhar publicerats i ett kommittébetänkande (SOU 1985:16). Regelnom gudstjänstantologier har motiverats med att det finns ett behov av att kunnaframställa enhetliga samlingar med texter och melodier ordnade inummerföljd eller på annat sätt för användning Prop. 1992/93:214 vidgudstjänster. Det kan emellertid ifrågasättas om detta behov måste Ullgodosesmed en tvångslicensbestämmelse, vilken innebär problem särskilt för deupphovsmän som skapar verk med avsikt att de skall användas vid gudstjänst. Deflesta verk som används vid gudstjänst har skapats för detta ändamål. Antaletupphovsmän som skapar sådana verk är litet. Det bör därför kunna krävas av densom vill utnyttja sådana verk i en gudstjänstantologi att han träffar avtal medupphovsmännen om användningen. Det saknas anledning att anta att upphovsmännenannat än undantagsvis skulle motsätta sig att deras verk används på detta sätt. Underremissbehandlingen har endast en remissinstans haft invändningar motutredningens förslag, nämligen centralstyrelse.Centralstyrelsen har anfört att det inom församlingama för gudstjänstbmkregelmässigt upprättas s.k. agendor. Dessa består av utdrag ur olika verk.Såvitt gäller skyddade verk används främst verk i den nya psalmboken. Det tordevara ovanligt att en agenda får en sådan omfattning att den utgör ettsamlingsverk i upphovsrättslagens mening. Centralstyrelsen har anfört att detär angeläget att det klarläggs vad som gäller från upphovsrättslig synpunkt näragendor framställs med användning av verk ur den nya psalmboken. Omförsamlingarnas rätt att framställa agendor inskränks genom att regeln omgudstjänstantologier upphävs, avstyrker centralstyrelsen förslaget. Tillvad centralstyrelsen sålunda uttalat vill jag framhålla att 9 §upphovsrättslagen medför att det principiellt gäller en tvångslicensbeträffande de skyddade psalmer som finns intagna i den nya psalmboken. får således återges utan avtal med upphovsmännen, men dessa har - utomnär återgivningen sker i samband med en myndighets verksamhet - rätt tillersättning. Det behov centralstyrelsen har varit angelägen om att framhålla äralltså i allt väsentligt tillgodosett genom den regeln. Medhänvisning till det nu anförda förordar jag att tvångslicensbestämmelsen omgudstjänstantologier i 16 § upphävs. Under det nordiska samrådet har det också,utom från norsk sida, anförts att regeln bör upphävas. Utredningenhar vidare föreslagit att regeln om undervisningsantologier skall omformastill en avtalslicensbestämmelse samt att det nuvarande kravet att det harförflutit från det år verket gavs ut (eller, beträffande konstverk,gjordes offentligt) skall slopas. Bestämmelsen skall enligt utredningens förslagge de upphovsmän som inte representeras av de avtalsslutande organisationernarätt att meddela förbud mot att deras verk används. Vadförst gäller skälen för att välja tvångslicensmodellen i stället för att låtaupphovsmannens ensamrätt gälla oinskränkt på detta område anfördes i förarbetenatill den nuvarande regeln i huvudsak följande. 1992/93:214 Rentprincipiellt kan det synas riktigast att låta upphovsmannen avgöra om han villvara representerad i en antologi eller inte. Detta skulle emellertid i de falldå upphovsmannen vägrar att lämna tillstånd eller det inte går att komma ikontakt med honom leda till att planen för antologin bryts sönder och attantologin inte får den avsedda fÅillständigheten. Samma verkan kan inträda omupphovsmannen gentemot en annan utgivare åtagit sig att inte lämna tillståndtill flera utgivare. Det är emellertid ett viktigt samhällsintresse attundervisningsantologier ges ut och att utgivaren kan åstadkomma det bästamöjliga i fråga om urval, disposition och uppläggning. Detta samhällsintresseär så starkt att utgivningen inte bör vara beroende av humvida tillstånd kanerhållas från upphovsmännen (SOU 1956:25 s. 212 f). Upphovsrättsutredningenhar som gmnd för sitt förslag om en ändrad ordning anfört i huvudsak följande.I praktiken synes framställningen av undervisningsantologier i allt väsentligtsedan länge regleras i avtal mellan organisationerna på upphovsrättsområdet.Det kan därför ifrågasättas om det är nödvändigt att ha en tvångslicensbestämmelsebeträffande denna framställning. Det kan övervägas att upphäva bestämmelsen.För att underlätta för förläggarna att tillgodose det allmänna intresset avfullständighet och representativitet är emellertid en avtalslicensbestämmelseatt föredra. Det som anfördes i förarbetena om att antologierna inte skulle blifullständiga om upphovsmännen har möjlighet att meddela förbud motåtergivningen, torde ha tillmätts överdriven betydelse. Upphovsmännen torde iallmänhet inte ha något emot att delar av deras produktion tas med iundervisningsantologier. En avtalslicensbestämmelse på detta område medför attupphovsmännen får större möjligheter att kontrollera att de antologier som gesut med stöd av bestämmelsen verkligen är undervisningsantologier. Det nuvarandekravet att det skall ha förflutit det år verket gavs ut (eller,beträffande konstverk, gjordes offentligt) kan slopas, om enavtalslicensbestämmelse införs. Det blir därmed enklare att använda aktuelltmaterial i t.ex. antologier i samhällskunskap. Fristen har motiverats med attdet finns en viss risk för att avsättningen på den normala marknaden blirlidande, om verket eller delar av detta publiceras i antologier under denförsta tiden efter det att verket har kommit ut på marknaden. Att en avtalslicensbestämmelseinförs och fristen slopas innebär visserligen en viss försämring för deupphovsmän som inte representeras av de avtalsslutande organisationerna,eftersom de blir beroende av de villkor som parterna kommer överens om. Detsaknas emellertid anledning att befara att organisationerna kommer att ingåavtal som väsentligen försämrar de utomstående upphovsmännens ställning. Utredningens förslag avseende undervisningsantologier hartillstyrkts av de flesta som yttrat sig om det. Några instanser har dock ställtsig negativa. har anfört att det i olikasammanhang har framkommit att rättighetshavama på musikområdet har begränsadförståelse för undervisningsväsendets behov av modema antologier förmusikundervisningen samt att det mot den bakgmnden finns anledning att anta attutgivningen av musikantologier för undervisningsbmk kommer att försvårasavsevärt om utredningens förslag genomförs. har anförtatt allmänintresset måste tillmätas stor vikt på detta område, att återgivningi undervisningsantologi inte utgör något betydelsefullt intrång iupphovsmannens intressen och att den nuvarande tvångslicensbestämmelsen börbehållas. För egendel har jag ovan (avsnitt 2.1).uttalat att avtalslicensmodellen endast böranvändas i sådana fall i vilka det för det första är nödvändigt med enbestämmelse som inskränker ensamrätten och för det andra bedöms att användningav verk av upphovsmän, som enligt fullmakter företräds av organisationema påområdet, bör fä ske endast efter avtal med dessa organisationer. I densituation som är aktuell krävs en inskränkning i ensamrätten. Från allmänsynpunkt är det nämligen väsentligt att det inte möter upphovsrättsliga hinderatt framställa undervisningsantologier vilka motsvarar högt ställda krav pårepresentativitet och fullständighet. Jag anser att detta intresse är så starktatt utgivningen inte till någon del bör vara beroende av att tillstånd kanerhållas från upphovsmännen. Användningen av verken bör alltså få ske även utanavtal med organisationema på området. Jag kan således inte förorda att man härinför en avtalslicensbestämmelse utan anser att gällande tvångslicensregel börbehållas. Vid denna bedömning beaktar jag dels att användningen av verk i dettasammanhang inte har någon avgörande ekonomisk betydelse för upphovsmännen, delsatt antalet framställare av undervisningsantologier inte är större än atträttighetshavarorganisationema kan se till att ersättning betalas för denframställning som sker med stöd av tvångslicensbestämmelsen. Under detnordiska samrådet har det rått enighet om att gällande tvångslicensbestämmelserbeträffande undervisningsantologier bör behållas. Min bedömning: Nuvarande regel om att vissa bibliotek ochorganisationer får framställa s.k. talböcker, dvs. ljudupptagningar av utgivnalitterära verk, för utlåning till blinda och andra "svårt vanföra"behålls i princip (17 § upphovsrättslagen, lagförslag 1). 6 1992/93. utredningensförslag: Det skall införas en avtalslicensbestämmelse Prop. 1992/93:214 närdet gäller rätten att framställa talböcker (SOU 1990:30 s.275-300). Remissinstanserna:Opinionen är splittrad. Rättighetshavarorganisationema har genomgående ställtsig bakom utredningens uppfattning medan ochproducentema av talböcker har avstyrkt förslaget. Dessa senare instanser haranfört i huvudsak att upphovsmännen bör sakna möjlighet både att hindrasynskadade och andra handikappade från att få tillgång till utgivna verk på fördem anpassat medium och att bestämma vem som skall sköta talboksproduktionen.Ett par av dessa instanser stöder emellertid att den nuvarande regeln om frianvändning omformas till en tvångslicensregel. Skälenför min bedömning: Enligt 18 § andra stycket upphovsrättslagen har debibliotek och organisationer som har regeringens tillstånd rätt att, på devillkor som anges i tillståndet, framställa exemplar av utgivna Utterära verkgenom ljudupptagning för utlåning till blinda och andra "svårtvanföra". Om sistnämnda uttryck uttalas i förarbetena till bestämmelsenatt det avser "poliopatienter och andra personer som på gmnd av svårvanförhet är förhindrade att taga del av litterära verk i konventionellt utförande"(bet. Enligt 8 § förordningen med tillämpningsbestämmelsertill upphovsrättslagen och fotografilagen (tillämpningsförordningen) harlänsbiblioteken och tillstånd att framställatalböcker. Genom särskilda beslut av regeringen har ytterligare ett fåtalinstitutioner givits sådant tillstånd. Enligt9 och 10 §§ tillämpningsförordningen gäller följande villkor förtalboksframställningen. Talböcker fär endast framställas genom inläsning ellergenom Överföring från ett redan framställt talboksexemplar. Närljudupptagningar av ett verk kommit ut i handeln, får talböcker inteframställas. Talböcker skall förses med uppgift om verkets titel, förframställningen och om vem som har framställt dem; dessutom skall upphovsmannenoch inläsaren anges i enlighet med upphovsrättslagens regler. Innanframställningen börjar skall upphovsmannen underrättas, om detta kan ske"utan omgång". Framställaren skall upprätta ett register över detalböcker som framställts med stöd av tillståndet. Författareoch översättare erhåller över statens budget en viss ersättning för att derasverk utnyttjas som talböcker. Ersättningen, som inte är upphovsrättslig utanmotiveras av kulturpolitiska skäl, fördelas av enligtregler som förbundet fastställer. innebär dessa regler attersättning utgår till författare och översättare av verk, som använts förtalboksframställning, under fömtsättning att vederbörande upphovsman är svensk medborgareeller har hemvist i . Det sagda innebär att Prop. 1992/93:214 reglernanära ansluter till dem som gäller för fördelningen av den ersättning somförfattare och översättare erhåller för användningen av deras verk genombibliotek, se förordningen (1962:652) om . Förinnevarande budgetår har som ersättning för såväl talboks- somtaltidningsframställning anslagits sammanlagt . Nästan helabeloppet tas i anspråk för talboksersättningen. Utredningen har föreslagit att den nuvarande regeln omrätt för vissa bibliotek och organisationer att använda utgivna litterära verkför talboksframställning skall upphävas och att det i stället skall införas enavtalslicensbestämmelse när det gäller rätten att framställa talböcker. Denbestämmelse som utredningen har föreslagit ger rätt för en upphovsman som inteföreträds av de avtalsslutande organisationema att meddela förbud mot att hansverk används för talboksframställning. Utredningen har därvid till en början anfört att det medhänsyn till den omfattning som talboksframställningen numera har knappast kananses förenligt med Bemkonventionen att ha en reglering som inte gerupphovsmännen en rätt till ersättning. En sådan reglering måste enligtutredningen anses innebära ett oskäligt intrång i upphovsmännens berättigadeintressen. Detta synsätt kan jag för min del inte ansluta mig till.Den användning av enskilda verk som sker i form av framställning avtalböcker med stöd av 18 § andra stycket upphovsrättslagen utgör frånupphovsrättslig synpunkt inte något betydelsefullt utnyttjande av varje verkbedömt för sig. Den upplaga som framställs av de enskilda verken är nämligenregelmässigt mycket liten. Nämnda bestämmelse kan därför enligt min uppfattninginte anses tillåta ett mångfaldigande som gör intrång i det normalautnyttjandet av verken eller oskäligt inkräktar på upphovsmannens legitimaintressen. Det finns alltså inte anledning att ändra bestämmelsen av det skäletatt den inte är i överensstämmelse med förpliktelser enligtBemkonventionen. Bestämmelsen får anses tillåten enligt artikel 9.2 ikonventionen. Utredningen har vidare menat att ändamålen med dennuvarande regeln kan uppnås genom avtal mellan berörda parter i stället förgenom en långtgående inskränkning i upphovsmännens rättigheter. Mot bakgmnd avå ena sidan att dagens talboksframställning från upphovsrättslig synpunkt inteutgör något betydelsefullt utnyttjande av varje verk för sig och å andra sidanatt det är från allmän synpunkt av gmndläggande betydelse att tillgodose desynskadades och handikappades behov av att så heltäckande som möjligt få del avutgivna verk på för dem anpassat medium, anser jag för min del attframställningen inte bör vara beroende av avtal med rättighetshavar- Om framställningengörs beroende av sådant avtal, kan risken för Prop. 1992/93:214 att den mötsav upphovsrättsliga hinder inte helt uteslutas. Vikten av de syften somframställningen tjänar är sådan att inte ens en marginell risk för attframställningen möter hinder av angivet slag kan tålas. Jaganser alltså att utredningens förslag om en avtalslicensbestämmelse inte börföljas. Nästa fråga blir då om den nuvarande ordningen bör behållas eller detbör införas en tvångslicensbestämmelse på området. Ett par av deremissinstanser som motsatt sig utredningens förslag har förklarat sig kunnastödja en sådan ändring. Dennuvarande ordningen innebär som framgått att det dels finns en regel iupphovsrättslagen som möjliggör talboksframställning utan ersättning tillupphovsmännen, dels ges en kulturpolitiskt motiverad årlig ersättning överstatsbudgeten till att fördelas enligt de regler somförbundet fastställer. En tvångslicensbestämmelse skulle innebära atttalboksframställning visserligen skulle kunna ske utan avtal med upphovsmännenmen att dessa skulle ha en civilrättslig rätt till ersättning förframställningen. Om överenskommelse i ersättningsfrågan inte skulle kunna nåsmellan framstäl-lama och upphovsmännen, skulle saken få prövas i domstol. Förmin del anser jag, mot bakgmnd av det begränsade utnyttjande somtalboksproduktionen innebär, att det inte finns tillräckliga skäl för enövergång från dagens ordning till en tvångslicensbestämmelse. Enytterligare fråga är humvida rätten enligt upphovsrättslagen att låna talböckerbör utvidgas till andra gmpper än synskadade och andra funktionshindrade sominte kan ta del av litterära verk i skriftlig form. Utredningen ansåg att dessavtalslicensbestämmelse skulle omfatta utlåning till även alla personer medafasi och dyslexi samt alla utvecklingsstörda men inte till barn ochinvandrare.