prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Andra exempel på muntliga villkor som blir ogiltiga är villkor som begränsar kreditgivarens ansvar vid kontraktsbrott eller som innebär att en säkerhet som har lämnats för krediten skall gälla som säkerhet även för en annan kredit som kreditgivaren har lämnat samma kredittagare. Sådana "kopplingsförbehåll" är för övrigt i vissa fall overksamma även om de tas in i det skriftliga avtalet, se 25 § andra stycket 1. kan det dock vara tveksamt om ett muntligt avtalat villkor är till nackdel för konsumenten. Vad gäller exempelvis när räntesatsen bestämts muntligen? Skulle den muntligt avtalade räntan vara högre än en ränta som angetts i det skriftliga avtalet är det muntliga villkoret naturligtvis till konsumentens nackdel. Svårigheter uppkommer dock om räntesatsen nämnts endast muntligen. I ett sådant fall skall det alltså prövas vad som skulle ha gällt om inget sagts om räntesatsen. Frågan blir då om den muntligt avtalade räntan avviker från vad som skulle ha gällt om räntan skulle ha bestämts efter allmänna principer för bestämmande av pris i konsumentförhållanden när uttryckligt avtal om priset saknas. Därvid får hänsyn tas till kreditens art, gängse ränta vid tiden för avtalet och andra relevanta omständigheter (jfr 36 § konsumenttjänstlagen, 1985:716, och 35 § konsumentköplagen, 1990:932). Om den muntligt avtalade räntesatsen framstår som rimlig, finns det därvid inte anledning att avvika från den. Också beträffande vissa andra typer av avtalsvillkor kan tveksamhet uppkomma om huruvida villkoret är till konsumentens nackdel. Ofta får bedömningen ske utifrån förhållandena i det enskilda fallet. Att konsumenten själv anser villkoret vara till hans nackdel kan naturligtvis i sig ofta vara en indikation på att så också verkligen är fallet. Den angivna rättsföljden gäller både när något enstaka villkor avtalats muntligen i ett i övrigt skriftligt avtal och när hela kredit- avtalet träffats muntligen. Ett muntligt avtal om kredit blir alltså inte ogiltigt men däri ingående villkor som är till nackdel för konsumenten i enlighet med vad som sagts är ogiltiga. Det är givet att detta kan komma att framstå som påfallande oförmånligt för kreditgivaren. Särskilt gäller detta om avtalet är så utformat att vissa för konsumenten ogynnsamma villkor kompenseras av att andra villkor är påtagligt förmånliga. Detta får dock ses som en konsekvens av att regeln avser att inskärpa för kreditgivarna vikten av att kreditavtal ingås skriftligen. Den angivna situationen torde för övrigt beskriva ett problem som är nästan enbart teoretiskt. Åtminstone gäller detta i fråga om kreditavtal som är av någon betydelse för parterna. Det framgår av det sagda att vissa kreditavtal kommer att vara giltiga även i fortsättningen även om de ingås helt och hållet muntligen. Så är fallet med sådana avtal som inte kan sägas innehålla några villkor som är till nackdel för konsumenten. Detta gäller ofta för exempelvis kreditköp som är helt och hållet ränte- och avgiftsfria. Skulle tvist uppkomma om innehållet i något villkor som har avtalats endast muntligen, bör kreditgivaren anses ha bevisbördan för sin ståndpunkt. Vid sidan av den allmänna bestämmelsen i 9 § finns i lagen flera särskilda regler om att avtalsvillkor måste finnas med i det skriftliga avtalet för att kreditgivaren skall kunna åberopa dem mot konsumenten; se bl.a. 11, 12 och 21 §§. Vidare finns - på grund av att lagen är tvingande - bestämmelser som innebär att vissa villkor är ogiltiga oavsett om de har tagits in i det skriftliga avtalet eller inte. Regeln i 9 § andra stycket har alltså betydelse endast för sådana muntliga avtalsvillkor till konsumentens nackdel som hade varit giltiga, om de hade tagits in i det skriftliga avtalet, och som inte nämns särskilt i lagen. Ett nära samband med reglerna i andra stycket har kreditgivarens skyldighet enligt 7 § att före avtalsslutet informera konsumenten om vissa Se i övrigt specialmotiveringen till 7 § om förhållandet mellan informationsskyldigheten och kravet på skriftlig form. I tredje stycket undantas vissa kreditavtal från kravet på skriftform. Det gäller för det första de s.k. fakturakrediterna. Undantaget är utformat så att skriftligt avtal inte behövs när kredittiden är och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång. Med uttrycket "engångskrediter" avses krediter med ett fast lånebelopp till skillnad från löpande krediter. Undantaget omfattar alltså inte sådana löpande krediter vars betalningsvillkor i och för sig är snarlika dem som gäller vid vanliga fakturakrediter. Normalt uppkommer inga problem att avgöra från vilken tidpunkt de skall räknas. När det gäller vissa tjänster eller produkter som tillhandahålls löpande mot betalning i efterskott - såsom telefon, elektricitet och vatten - får vid tillämpning av den nu diskuterade regeln kredittiden normalt anses löpa från den tidpunkt då fordringens storlek konstateras genom avläsning e.d., med andra ord den tidpunkt då det finns tillräckligt underlag för ett preciserat betalningsanspråk. Vidare undantas från skriftlighetskravet krediter som uppgår till högst . När det gäller löpande krediter avser beloppsgränsen kredit- utrymmet. Om kreditutrymmet inte har begränsats i avtalet, gäller skriftlighetskravet även om kreditgivaren i praktiken skulle se till att skulden aldrig får överstiga . Givetvis kan ett avtal om att krediten inte får överstiga träffas muntligen. För tydlighets skull bör sägas att skriftligt avtal inte krävs när kredittagaren gör "lyft" från en löpande kredit. Detta får anses framgå direkt av första stycket där det sägs att skriftkravet gäller "avtal om kredit". Att ett redan beviljat kreditutrymme utnyttjas kan inte sägas innebära att det träffas ett nytt sådant avtal. Skulle tveksamhet uppkomma om vad som har avtalats och innebär tveksamheten därvid att det är osäkert om skriftlighetskravet gäller, får kreditgivaren anses ha bevisbördan för sin uppfattning om vad som har förekommit mellan parterna. Ränta och avgifter Under denna rubrik finns fyra paragrafer. Den första (10 §) behandlar hur ränta skall anges i avtalet. Därefter kommer en paragraf, 11 §, som reglerar ändringar i räntesatsen. I 12 § finns regler om avgifter för konsumentkrediter. Den fjärde paragrafen, 13 §, anger kreditgivarens skyldighet att underrätta konsumenten om ränte- och avgiftsändringar. 10 § Ränta som tas ut för krediten skall i avtalet anges som en räntesats motsvarande räntekostnaden för den vid varje tid obetalda delen av skulden. (Jfr 12 § i promemorians lagförslag) Paragrafen innehåller en ny bestämmelse om hur räntan skall anges i avtalet. Denna fråga har behandlats i avsnitt 2.6.2 i den allmänna motiveringen. Regeln innebär för det första att det blir förbjudet att använda den metod för ränteberäkning - s.k. rak ränta - som innebär att räntan beräknas på den ursprungliga kapitalskulden oberoende av om avbetalningar har gjorts på denna. Räntan skall i fortsättningen alltid anges som en s.k. fallande ränta, dvs. den skall beräknas på den vid varje tid kvarstående kapitalskulden. För det andra innebär regeln att räntan skall anges , vilket betyder att de vanligt förekommande avtalsvillkoren innehållande ränta måste ersättas med en uppgift om årsräntan. Reglerna motiveras av konsumenternas intresse av att det skall vara lätt att förstå innebörden av avtalsvillkoren. Ett villkor om rak ränta eller ränta behöver inte i och för sig vara oskäligt och bestämmelsen har därför inte försetts med någon civilrättslig sanktion. Det betyder att ett sådant villkor, om det förekommer trots förbudet, i princip är giltigt. det gäller klausuler om rak ränta är det dock möjligt att de i vissa fall kan bedömas vara oskäliga enligt 36 § avtalslagen. Skulle ränta anges som rak ränta eller på annat sätt än som årsränta måste det i regel anses att kreditgivaren har "underlåtit att lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt". Därmed blir marknadsföringslagens regler tillämpliga i enlighet med vad som sägs i 8 §. 11 § Förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet.Räntesatsen får ändras till konsumentens nackdel endast i utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade upplåningskostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. Kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränte-ändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till (Jfr 13 och 14 §§ i promemorians lagförslag) Paragrafen, som är ny, innehåller regler som begränsar kreditgivarens rätt att höja räntan under löpande avtalsperiod. Kreditgivaren blir också skyldig att tillämpa samma principer vid räntesänkning som vid höjning av räntan. Den allmänna motiveringen för dessa nya regler finns i avsnitt 2.6.1. I första stycket sägs att förutsättningarna för ändringar i räntesatsen skall anges i avtalet. Finns det ingen klausul om ändring av räntan, löper avtalet med fast ränta. Det innebär att den ursprungligen fastställda räntesatsen gäller . Angående vilken ränta som skall gälla om ingen räntesats alls finns angiven i det skriftliga avtalet, se specialmotiveringen till 9 §. Innehåller avtalet en föreskrift om ränteändringar, skall andra och tredje styckena tillämpas. Att förutsättningarna för ränteändringar skall anges innebär att avtalet måste innehålla en uppräkning av de omständigheter som berättigar resp. förpliktar kreditgivaren att ändra räntan. Av andra stycket framgår vilka omständigheter som därvid kommer i fråga när det gäller räntehöjningar. Att förutsättningarna för ändringar skall anges innebär inte att det måste preciseras hur den nya räntan närmare bestämt skall räknas fram. En sådan precisering går ofta inte att göra. Ett avtalsvillkor om ränteändring måste formuleras så att det framgår om kreditgivaren alltid är skyldig att ändra räntan när en händelse som berättigar honom till det har inträffat, eller om han har frihet att avstå. I det sammanhanget får dock bestämmelsen i tredje stycket betydelse. Enligt andra stycket får räntehöjningar ske endast i den utsträckning som det motiveras av kreditpolitiska beslut, ökade upplånings- kostnader för kreditgivaren eller andra kostnadsökningar som kreditgivaren inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks. Med "kreditpolitiska beslut" avses här alla offentligrättsliga beslut som direkt avser kreditmarknaden och därigenom påverkar kreditgivarnas kostnader, t.ex beslut om ändringar i kassakrav eller kapitalkrav. Vad som avses med ökade upplåningskostnader för kreditgivaren torde stå klart. Främst avses uppgångar i det allmänna ränteläget, vilka normalt medför fördyringar för kreditgivaren. Men även andra räntehöjningar som påverkar kreditgivarens upplåning ger en rätt att höja räntan. Även en räntehöjning i utlandet kan därigenom i vissa fall ge kreditgivaren en sådan rätt. Slutligen får alltså räntan höjas även vid andra kostnadsökningar som kreditgivaren "inte skäligen kunde förutse när avtalet ingicks". Av denna lydelse framgår att kreditgivaren inte får kompensera sig genom räntehöjningar för vad som kan anses vara normal inflation. Däremot kan exempelvis vissa växelkursförändringar eller vissa beslut av statsmakterna, som inte är "kreditpolitiska" men som ändå påtagligt påverkar kreditgivarens kostnader, ge kreditgivaren rätt att höja räntan. Räntehöjningar får bara ske "i den utsträckning som det motiveras av" den inträffade förändringen. Det är givet att det är utomordentligt svårt att avgöra säkert vilken räntehöjning som är motiverad i ett enskilt fall. Dels är det ofta svårt att bedöma i vilken utsträckning kreditgivaren drabbas av en viss kostnadsökning, dels är det ofta långt ifrån självklart i vilken mån kostnadsökningen skall drabba just den ifrågavarande krediten genom en räntehöjning. Det sagda innebär att regeln i andra stycket måste uppfattas som en allmän handlingsregel snarare än som en preciserad föreskrift. Den innebär dock att kreditgivarna måste vara beredda att inför tillsynsmyndigheterna ange grunderna för en räntehöjning. Vidare klargör regeln att inga andra skäl än de nämnda får åberopas. Det betyder exempelvis att kreditgivaren inte kan höja räntan för att låntagarens förbindelser med kreditgivaren allmänt sett har försämrats eller för att kreditgivaren bedömer säkerheten mindre värd än när avtalet ingicks. En annan sak är om säkerheten försämrats i en sådan omfattning att kreditgivaren har rätt att säga upp krediten till omedelbar betalning (se 21 § första stycket 4). Då kan han givetvis i stället erbjuda kredittagaren ett nytt avtal med högre räntesats . Av regeln följer självfallet också att kreditgivaren inte - som har förekommit - kan hänvisa till enbart exempelvis "de grunder som kreditgivaren vid var tid tillämpar för krediter av detta slag". För tydlighets skull bör tilläggas att den förändring som åberopas för en räntehöjning måste ha inträffat efter den föregående räntejuste- ringen. Till följd av lagens tvingande karaktär får ett avtalsvillkor som avviker från bestämmelsen i andra stycket inte tillämpas till nackdel för konsumenten. Konsekvensen av en sådan ogiltighet blir att räntan inte får ändras i enlighet med villkoret till konsumentens nackdel. Höjningar av räntan som kreditgivaren har gjort utan att ha rätt till det skall justeras. Har kredittagaren betalat ett för högt belopp till kreditgivaren är denne skyldig att återbetala mellanskillnaden. I tredje stycket slås fast att kreditgivaren är skyldig att tillämpa ett avtalsvillkor om ränteändringar på samma sätt till konsumentens förmån som till hans nackdel. Kreditgivaren är alltså skyldig att se till att det inte råder obalans i detta avseende till konsumentens nackdel. Kravet på balans gäller i fråga om storleken på ränteändringarna men innebär också att kreditgivaren i jämförbara fall är skyldig att agera lika snabbt för att sänka räntan som för att höja den. Konsumenten får alltså inte missgynnas vid tillämpning av en ränteändringsklausul. Givetvis är det i praktiken svårt att avgöra i vad mån en ränte- ändring är motiverad av en viss förändring (se ovan angående andra stycket). Tillämpningsproblem uppstår särskilt i det fallet att ränteändringsvillkoret i avtalet innebär att kreditgivaren har rätt men inte skyldighet att ändra räntan, om vissa förutsättningar uppstår. Rimligast förefaller då vara att ge regeln den innebörden att kreditgivare som har utnyttjat möjligheten att höja räntan är skyldiga att sänka den, om förutsättningarna för det uppstår. En kreditgivare som haft rätt att höja räntan men inte utnyttjat den rätten bör däremot anses ha motsvarande utrymme att inte sänka räntan. Sedan detta utrymme förbrukats, bör han dock vara skyldig att sänka räntan. Med hänsyn till svårigheterna att mera exakt beräkna utrymmet (jfr vad som sagts ovan beträffande andra stycket) får det förda resonemanget emellertid ses mera som en princip än som en beräkningsteknik. Att kreditgivaren är skyldig att lämna information om ränteändringar till konsumenten framgår av 13 §. 12 § Kredittagaren är skyldig att, utöver eller i stället för ränta, betalasärskild ersättning för krediten (avgift) endast om sådan kostnader som kreditgivaren har för krediten och om avgiften har angetts särskilt i avtalet. Om kostnader kan särskiljas, får avgift tas ut särskilt för varje sådan kostnad. I avtalet skall också anges under vilka förutsättningarkreditgivaren får ändra de avgifter som tas ut för krediten. Avgifter för krediten får ändras till konsumentens nackdel endast i den utsträckning som det motiveras av ökningar av de kostnader som skall täckas av avgifterna. (Jfr 15 § i promemorians lagförslag) Också denna paragraf är ny. Den innehåller bestämmelser om vad som krävs för att kredittagaren skall ha rätt att - vid sidan av eller i stället för ränta - ta ut avgifter för krediten (första stycket). Den innehåller också regler som begränsar kreditgivarens rätt att ändra avgifterna för krediten. Den allmänna motiveringen för dessa nya bestämmelser finns i avsnitt 2.7. Bestämmelserna i första stycket klargör att kredittagaren är skyldig att - utöver eller i stället för ränta - betala ersättning till kreditgivaren för krediten bara om två förutsättningar är uppfyllda. Den ena förutsättningen är att skyldigheten är intagen i avtalet. En kreditgivare som - utöver eller i stället för ränta - vill ha ersättning (i vilken form det vara må) av kredittagaren för krediten måste alltså se till att detta anges i avtalet. Den andra förutsättningen är att den ersättning som kreditgivaren betingar sig motsvarar kostnader som kreditgivaren har för krediten. Detta innebär att det - vid sidan av ränta - inte får tas ut ersättning av konsumenten för annat än kostnader som kreditgivaren har för krediten. Som exempel på sådana kostnader kan anges uppläggningskostnader, kostnader för värdering av säkerheter och aviseringskostnader. Däremot är inte kreditgivarens kostnader för exempelvis allmän administration hänförliga till krediten i den mening som här avses. Detsamma gäller kostnader för exempelvis anställda som arbetar i inlåningsverksamhet eller med andra kredittyper än den aktuella. En kostnad för en resurs i kreditgivarens organisation bör anses hänförlig till krediten endast i den mån resursen används för hanteringen av krediten. Bestämmelserna i första stycket innebär att kreditgivarna har möjlighet att låta varje kredit eller grupp av krediter belastas av de kostnader som just den krediten eller gruppen av krediter medför för kreditgivaren. Detta har från kreditgivarhåll ansetts vara betydelsefullt. Det kan emellertid antas att kreditgivarna kommer att tillämpa vissa schabloniserade avgifter för t.ex. låneuppläggning och avisering. Det får - vid sidan av den möjlighet som varje enskild konsument har att få avgiftens avtals- och lagenlighet prövad - ankomma på tillsynsmyndigheterna att övervaka bl.a. att dessa avgifter håller sig inom de i förevarande stycke angivna ramarna. Bestämmelserna gäller endast för sådan särskild ersättning som tas ut "för krediten". Med detta uttryck avses samma avgränsning som i uttrycket "avgifter som tas ut för krediten" i andra stycket. Avgränsningen behandlas mera ingående i specialmotiveringen till det stycket. Se även de uttalanden om uttrycket "för krediten" som görs i specialmotiveringen till 2 §. Bestämmelserna är följaktligen inte tillämpliga på sådana avgifter som inte kan sägas utgöra ersättning för krediten som sådan, exempelvis påminnelseavgifter och övertrasseringsavgifter. Sådana avgifter behöver alltså inte motsvara kostnader för kreditgivaren. Däremot måste de anges i ett skriftligt avtal till följd av bestämmelserna i 9 §. Det bör observeras att bestämmelserna i första stycket har utformats så att de blir tillämpliga på den del av ett avbetalningstillägg som inte utgör ränta. Denna del av ett avbetalningstillägg måste således avse kostnader som kreditgivaren har för krediten. Av andra meningen i första stycket framgår, att kreditgivaren - om olika kostnader för krediten kan särskiljas - har rätt men inte skyldighet att ta betalt särskilt för varje sådan kostnad. Kreditgivaren kan alltså välja om han i avtalet skall betinga sig en avgift som täcker alla kostnader eller om han där skall ange olika avgifter för de olika kostnaderna. Han kan också baka ihop vissa av kostnaderna till en avgift men ta ut särskilda avgifter för de övriga. Bestämmelserna i första stycket innebär att avgifter i avtalet måste anges med belopp. Det räcker således inte med att ange i avtalet att en viss typ av avgift tas ut. Regeln i andra stycket bygger på en bestämmelse i EG-direktivet. Det föreskrivs att avtalet skall innehålla en uppgift om de förutsättningar som gäller för ändringar i de avgifter som tas ut för krediten. Uttrycket "avgifter som tas ut för krediten" innefattar en viss begränsning såtillvida att regeln inte omfattar sådana avgifter som inte kan anses vara avgifter "för krediten" i egentlig mening. Detta är samma begränsning som gäller i definitionen av "kreditkostnad" och därmed i definitionen av "effektiv ränta". (Jfr även uttrycket "ersättning för krediten" i första stycket.) Det är inte alltid lätt att avgöra vad som är "avgifter för krediten" och vad som inte är det. Gränsen är i någon mån flytande och får preciseras i rättspraxis. För kreditgivarna kan uttalanden från tillsynsmyndigheterna ge vägledning. Som ett riktmärke kan tjäna att ersättning för vad som kan betecknas som "bastjänster" är avgifter för krediten, medan ersättning för "tilläggstjänster" normalt inte tillhör denna kategori. Det betyder att vissa avgifter ibland är hänförliga till kreditkostnader, ibland inte. Det kan gälla exempelvis kostnader för kontoutdrag. Det får anses tillhöra "bastjänsterna" att kreditgivaren tillhandahåller ett mindre antal sådana utdrag. I den mån någon kredittagare vill ha kontoutdrag tätare kan det däremot ses som en tilläggstjänst, varvid avgiften för sådana kontoutdrag kan ändras utan den begränsning som stadgas i paragrafen. Den nu angivna begränsningen innebär att regeln främst synes få betydelse för aviseringsavgifter och för de årsavgifter som tas ut för de flesta kontokrediter. Exempelvis övertrasseringsavgifter, påminnelseavgifter, småtransaktionsavgifter och uttagsavgifter omfattas inte av regeln. Regeln i 9 § om krav på skriftform innebär dock att dessa avgifter måste nämnas i det skriftliga kreditavtalet för att kreditgivaren skall ha rätt att debitera kredittagaren. Vill kreditgivaren ha möjlighet att ändra en sådan avgift till konsumentens nackdel, måste även detta klargöras i det skriftliga avtalet. I fråga om "avgifter för krediten" måste alltså avtalet ange de omständigheter som berättigar resp. förpliktar kreditgivaren att ändra avgifterna. Finns det ingen föreskrift om förutsättningarna för ändring av avgifterna, får de ursprungliga beloppen inte höjas . I tredje stycket sägs att avgifter för krediten får ändras till konsumentens nackdel endast i den utsträckning som det motiveras av ökningar av de kostnader som skall täckas av avgiften. Kreditgivarna kan alltså inte ändra dessa avgifter endast i syfte att försöka påverka kredittagarnas beteende. Genom att även tredje stycket är begränsat till "avgifter för krediten" har kreditgivaren däremot frihet att ändra andra avgifter i sådant syfte, exempelvis påminnelseavgifter, övertrasseringsavgifter och avgifter för små och många transaktioner. Friheten begränsas dock givetvis av kravet på iakttagande av god kreditgivningssed (5 §). Regeln innebär att exempelvis en höjning av aviseringsavgiften för en kredit skall vara motiverad av att kostnaderna för de ifrågavarande aviseringarna har stigit sedan föregående höjning. Det är sällan möjligt att exakt ange hur stor avgiftshöjning som är motiverad, varför bestämmelsen delvis får ses som en allmän handlingsregel för kreditgivarna och en utgångspunkt för tillsynsmyndigheternas kontroll. Regeln klargör dock dessutom att inga andra skäl än kostnadsökningar kan åberopas för att höja avgifterna. En avgift eller avgiftshöjning som strider mot reglerna i denna paragraf gäller inte mot kredittagaren. Skulle denne ha betalat avgiften resp. den högre avgiften är kreditgivaren återbetalningsskyldig. I 13 § stadgas att kreditgivaren skall underrätta kredittagaren om avgiftshöjningar. 13 § Kreditgivaren skall underrätta konsumenten om beslutade ränteändringaroch avgiftsändringar. Underrättelse skall lämnas senast gälla, antingen genom ett särskilt meddelande till konsumenten eller genom annonsering i dagspressen. Sker underrättelsen genom annonsering, skall meddelande om ändringen också lämnas när nästa avisering eller kontoutdrag sänds till konsumenten. (Jfr 14 § andra meningen i promemorians lagförslag; i övrigt saknas motsvarighet i promemorians lagförslag) Paragrafen är ny och saknar motsvarighet i promemorian. Den innehåller ett krav på information om ränte- och avgiftsändringar.