prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Den viktigaste förändringen är att den nya bestämmelsen omfattar alla konsumentkrediter, således inte bara kreditköpsfallen. Den nya regleringen medför att kreditgivarens rätt att säga upp krediter till betalning begränsas avsevärt. Det skall anmärkas att regeln enbart handlar om kreditgivarens rätt att få betalning . Den berör alltså inte rätten att säga upp ett avtal om löpande kredit på annat sätt än att den begränsar konsumentens skyldighet att betala den skuld som kan utestå på krediten. Frågan om kreditgivarens rätt att säga upp ett avtal om löpande kredit behandlas inte i övrigt i konsumentkreditlagen. Vid bedömningen av den frågan kan i stället bl.a. den allmänna regeln i 36 § avtalslagen få betydelse. I första stycket anges de omständigheter under vilka kreditgivaren har rätt att få betalning . Det sägs uttryckligen att rätten gäller endast i dessa fall. Uttrycket "få betalning " innefattar både det fallet att hela eller en del av krediten sägs upp till betalning och det fallet att betalningsvillkoren ändras så att betalningar skall erläggas än som ursprungligen överenskommits. Det utan jämförelse viktigaste fallet är att hela krediten sägs upp till betalning. I det följande diskuteras främst denna situation. En första förutsättning för uppsägningsrätt är att kreditgivaren har gjort förbehåll i kreditavtalet om en sådan rätt. Detta överensstämmer med vad som gällt enligt 12 § andra stycket i den gamla konsumentkreditlagen. Har inget förbehåll gjorts, föreligger alltså ingen uppsägningsrätt över huvud taget, utan avtalet skall gälla enligt villkoren. Klausulen om uppsägningsrätt skall uttryckligen ange för vilka fall kreditgivaren förbehåller sig en sådan rätt. Det räcker således inte med att det i avtalet sägs att uppsägningsrätt föreligger "enligt lag". Detta följer för övrigt redan därav att det inte finns någon lagstadgad uppsägningsrätt. Härefter anges i fem punkter de fall då uppsägning får ske under förutsättning att förbehåll har gjorts. De första tre punkterna handlar om betalningsdröjsmål, punkt 4 om försämring av säkerhet som ställts för krediten och punkt 5 om befarat betalningsundandragande. Punkterna 1 och 2 motsvarar den regel om uppsägningsrätt vid betalningsdröjsmål som finns i den gamla konsumentkreditlagen (12 § andra stycket) och som har gällt för kreditköp och vissa tjänster. Regeln, som innebär att dröjsmålet måste vara på visst sätt kvalificerat, är avfattad främst med tanke på sådana avtal där kredittagaren skall göra ett flertal avbetalningar under en förhållandevis . I andra fall torde främst regeln i tredje punkten komma till användning. Vad gäller tillämpningen i övrigt kan hänvisas till de uttalanden som gjordes i prop. 1976/77:123 s. 174 f. Punkt 3, som är ny, avser också betalningsdröjsmål. Den har tillkommit med tanke främst på sådana avtal där kredittagaren skall göra glesa avbetalningar eller amortera i endast liten utsträckning. I sådana fall passar inte bestämmelserna i punkterna 1 och 2. Det föreskrivs att uppsägning får ske när konsumenten är "på annat sätt i väsentligt dröjsmål med betalning". Uttrycket "väsentligt dröjsmål" bör tolkas efter samma principer som i andra sammanhang där väsentlighetsrekvisit förekommer. Vid bedömningen bör sålunda främst beloppets storlek och dröjsmålets varaktighet tillmätas betydelse, både omfattningen i kronor resp. dagar och omfattningen i relation till kreditbeloppet resp. den totala kredittiden. I övrigt kan innehållet i punkterna 1 och 2 tjäna som ett riktmärke för väsentlighetsbedömningen. Nivån bör vara ungefär densamma enligt punkt 3. Punkt 4 är ny. Den ger kreditgivaren en rätt att säga upp krediten - under förutsättning att han har gjort förbehåll om detta i avtalet - när en säkerhet som har ställts för krediten har försämrats avsevärt. Vad som har orsakat försämringen saknar betydelse (jfr andra stycket som har en annan regel angående återtagandeförbehåll). För att uppsägningsrätt skall föreligga enligt denna punkt måste alltså säkerheten ha försämrats "avsevärt". Normal förslitning av en villa eller en bostadsrättslägenhet kan aldrig innebära en sådan avsevärd försämring, inte heller rimligt förutsebara nedgångar i aktiekurser o.d. Det skall alltså röra sig om en onormal försämring. Uttrycket "säkerhet" bör relateras till den aktuella krediten. Det avgörande vid bedömningen bör sålunda vara om säkerheten i det enskilda fallet har försämrats avsevärt eller inte. Den omständigheten att egendom som ställts som säkerhet för krediten minskat i värde i sådan omfattning att den inte utgör betryggande säkerhet är inte i sig tillräcklig för att det också skall kunna sägas att säkerheten försämrats avsevärt. Detta framgår redan därav att säkerheten inte alltid är betryggande ens när den ställs. Om säkerheten var tillräcklig från början men sedan försämrats så att den är betryggande, kan det dock vara en indikation på att rekvisitet "avsevärt försämrats" är uppfyllt. Kreditgivarens uppsägningsrätt enligt denna regel gäller vid alla konsumentkrediter, alltså även vid kreditköp och de tjänster som regleras på samma sätt som köp. När det gäller köp för vilka säkerhet ställts i form av återtagandeförbehåll gäller dock en särskild regel som är förmånligare för konsumenten, se andra stycket. I punkt 5 behandlas uppsägningsrätten i det fallet att det av någon anledning finns skäl att befara att konsumenten kommer att undandra sig betalning. För att uppsägningsrätt skall föreligga i detta fall krävs att det "står klart" att konsumenten kommer att undandra sig att betala skulden. Beviskravet är alltså högt. Den omständigheten att konsumenten undandrar sig att betala en viss kredit innebär inte att kreditgivaren får säga upp även andra skulder, som konsumenten kan ha till honom, till omedelbar betalning. I andra stycket finns ett undantag från regeln i första stycket 4 angående uppsägningsrätt på grund av att en säkerhet för krediten har försämrats. Undantaget gäller återtagandeförbehåll. Att återtagande- förbehållet minskat avsevärt i värde - vilket normalt beror på att den egendom som förbehållet avser har varit utsatt för värdeminskning - ger inte automatiskt kreditgivaren rätt att kräva betalt . I detta fall får kreditgivaren en sådan rätt bara om konsumenten uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har orsakat att säkerheten har avsevärt försämrats. Detta hänger samman främst med säkerhetens speciella karaktär och den omständigheten att säkerheten ofta kan vara utsatt för påtaglig värdeminskning utan att något anmärkningsvärt inträffat. Med "grov vårdslöshet" bör här förstås detsamma som i allmänhet avses med detta uttryck. Det skall sålunda vara fråga om ett handlande eller en underlåtenhet som innebär eller gränsar till total likgiltighet för vad som händer med säkerheten i fråga. Om konsumenten har visat nonchalans för det värde som säkerheten representerar för kreditgivaren, är detta en omständighet som talar för att hans vårdslöshet skall anses grov. Däremot kan slarv, glömska och allmänt dåligt handlag inte konstituera grov vårdslöshet. Ett exempel på grov vårdslöshet i detta sammanhang kan vara att konsumenten använder en bil, som han har köpt med återtagandeförbehåll, för mycket oaktsam körning i höga hastigheter på små vägar. 22 § Vill kreditgivaren få betalt enligt 21 § första stycket 1-3gäller en uppsägningstid av minst räknat från kreditgivaren sänder ett meddelande om uppsägningen i rekommenderat brev till konsumenten under dennes vanliga adress eller uppsägningen utan en sådan åtgärd kommer konsumenten till handa. Har kreditgivaren krävt betalning enligt 21 § förstastycket 1-3, är konsumenten ändå inte skyldig att betala i för före utgången av uppsägningstiden betalar vad som förfallit jämte dröjsmålsränta. Detsamma gäller om konsumenten vid uppsägning enligt 21 § första stycket 4 eller 5 eller andra stycket genast efter uppsägningen eller inom medgiven uppsägningstid ställer godtagbar säkerhet för fordringen. Har konsumenten tidigare med stöd av bestämmelserna i andra befriats från skyldigheten att betala skulden , gäller inte bestämmelserna i det stycket. (Jfr 23 § andra - fjärde styckena i promemorians förslag) I denna paragraf finns regler om uppsägningstid när kreditgivaren vill ha betalt och om vissa möjligheter för kredittagaren att undanröja verkningarna av en uppsägning. Bestämmelserna saknar motsvarighet i den gamla konsumentkreditlagen. I första stycket finns en bestämmelse om uppsägningstid i de fall då uppsägning till förtida betalning sker på grund av betalningsdröjsmål. Konsumenten måste ges minst att betala. Tiden skall räknas från den dag då ett meddelande om uppsägningen skickas i rekommenderat brev till kredittagaren under dennes vanliga adress eller, om kredittagaren får meddelandet på något annat sätt, från den dag då uppsägningen kommer denne till handa. Uppsägningen innebär att hela eller en del av skulden förfaller till betalning vid uppsägningstidens utgång. Givetvis innebär inte detta att konsumenten får ett betalningsanstånd för de delar av skulden som förfaller före eller . För dessa belopp är han betalningsskyldig enligt avtalet. Rätten till uppsägningstid gäller även när kreditgivaren, utan att säga upp hela eller en del av skulden till omedelbar betalning, kräver att amorteringstakten skall öka. När kreditgivaren har rätt till betalning på grund av omständigheter som sägs i punkt 4 eller punkt 5 i 21 § första stycket är han inte skyldig att medge konsumenten någon uppsägningstid. Skulden förfaller till betalning vid anfordran, om inte kreditgivaren särskilt medger annat. Att skulden inte förfaller till betalning redan genom att någon förutsättning enligt punkt 4 eller punkt 5 inträder - och alltså utan uppsägning - framgår av bestämmelserna i andra stycket. Där sägs att konsumenten kan slippa betala genom att vidta åtgärder "genast efter uppsägningen". Uppsägningstiden tas till utgångspunkt för bestämmelserna i andra stycket. Enligt dessa bestämmelser kan konsumenten uppnå att skyldigheten att betala bortfaller, om han före uppsägningstidens utgång betalar vad som har förfallit jämte dröjsmålsränta eller - när uppsägningen gjorts enligt 21 § första stycket 4 eller 5 - om han genast eller inom medgiven uppsägningstid ställer godtagbar säkerhet för fordringen. Om grunden för uppsägningen är att säkerheten har försämrats eller att betalningsundandragande befaras, måste alltså konsumenten i normalfallet ställa säkerhet "genast". Han måste därmed i princip ha säkerheten tillgänglig och har bara den tid på sig som kan krävas för att vidta de nödvändiga praktiska åtgärderna. Kreditgivaren behöver inte vänta på att konsumenten gör efterforskningar för att undersöka om han kan skaffa fram en säkerhet. Uttrycket "godtagbar säkerhet" bör här ges samma innebörd som i allmänhet anses gälla (jfr t.ex. 11 kap. 9 och 10 §§ och prop. 1986/87:1 s. 182 samt 2 kap. 25 § utsökningsbalken och prop. 1980/81:8 s. 269 f.). Regeln i tredje stycket innehåller en inskränkning i rätten för konsumenten att undanröja verkningarna av en uppsägning. Om konsumenten tidigare har undgått skyldighet att betala skulden enligt andra stycket, kan han inte på nytt omintetgöra uppsägningen. För att konsumenten enligt denna regel skall ha förlorat sin rätt enligt andra stycket måste dock det tidigare tillfället ha avsett samma skuld. 23 § Utan hinder av vad som sägs i 21 § första stycket 4 får kreditgivarenåberopa andra lagbestämmelser om rätt till betalning i fö en säkerhet som ställts för krediten har försämrats. Bestämmelserna i 21 § hindrar vidare inte att banker eller andra kreditgivare gör gällande strängare förbehåll om betalning , om de har en skyldighet att göra sådana förbehåll enligt någon annan författning. (Jfr 24 § i promemorians lagförslag) I denna paragraf föreskrivs två undantag från bestämmelserna i 21 § om begränsningar i rätten att få betalt . Enligt första meningen skall kreditgivaren, i de fall då en säkerhet som har ställts för krediten försämras, ha den rätt till betalning som kan följa av andra lagbestämmelser. Som exempel på bestämmelser som tillerkänner borgenären en sådan rätt kan nämnas 6 kap. 6 § jordabalken om försämring av pantsatt fastighet, 10 kap. 10 § andra meningen handelsbalken om borgensmans död och 2 kap. 7 § första stycket andra punkten lagen (1984:649) om företagshypotek angående försämring av företagsintecknad egendom. Dessa regler gäller före bestämmelsen i 21 § konsumentkreditlagen (första stycket punkt 4), även om inte kreditgivaren har gjort förbehåll om det. Att märka är dock att de ifrågavarande bestämmelserna i de andra lagarna är dispositiva och att parterna således kan komma överens om att något annat skall gälla. Därvid skall dock konsumentkreditlagens reglering förstås så att den innebär ett hinder mot överenskommelser som i jämförelse med den dispositiva regeln i den tillämpliga andra lagen försämrar konsumentens rätt. De lagbestämmelser som enligt första meningen har företräde framför konsumentkreditlagens regel är sådana som handlar "om rätt till betalning på grund av att en säkerhet som ställts för krediten har försämrats". Regler som ger kreditgivaren en mera allmän rätt att ta betalt när han bedömer det erforderligt omfattas inte av bestämmelsen. Som ett exempel på en sådan allmän regel kan nämnas bestämmelsen i 10 § första stycket lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stads- hypoteksföreningar jämförd med 29 § i samma lag. En regel om rätt till betalning på grund av försämrad säkerhet finns i 40 § andra stycket reglementet (1968:654) för stadshypotekskassa och för stadshypoteksföreningar. Genom att ett nytt stycke fogas till 40 § med innebörd att bestämmelserna i andra stycket inte gäller för konsumentkrediter (se lagförslag 5), åstadkoms att undantagsregeln i 23 § första meningen i förevarande lag inte kommer att omfatta regeln i det nämnda andra stycket i reglementet. Regeln i andra meningen i förevarande paragraf motsvarar bestämmelsen i 12 § tredje stycket i den gamla konsumentkreditlagen. Liksom har en kreditgivare rätt att göra gällande strängare förbehåll om betalning , om han har en skyldighet att göra sådana förbehåll enligt någon annan författning. En sådan skyldighet finns föreskriven för bankernas del i 2 kap. 19 § andra stycket bankrörelselagen (1987:617). Undantaget i andra meningen kommer även att omfatta vissa regler i lagen (1968:576) om stadshypotekskassa och om stadshypoteksföreningar (9 § tredje stycket jämfört med 29 §) samt i motsvarande nyssnämnda reglemente (40 § första, tredje och fjärde styckena). 24 § Vid förtidsbetalning enligt 20 - 23 §§ skall följande iakttas närkreditgivarens fordran beräknas: 1. Konsumenten skall betala ränta och andra kostnader för krediten för tiden fram till förtidsbetalningen men inte för tiden därefter. Vid beräkningen skall tillämpas grunder som står i överensstämmelse med god kreditgivningssed.2. Kreditgivaren får inte tillgodoräkna sig någon ersättning för att skulden betalas . Är räntan för en kredit bunden för hela eller en del av avtalstiden har dock kreditgivaren, om han gjort förbehåll om det, rätt att för återstående del av av konsumenten ta ut ersättning för skillnaden mellan räntan på krediten och räntan på nya krediter avmotsvarande slag. Om vid kreditköp förtidsbetalning sker än en förfallodag som har bestämts i avtalet, skall den anses ha skett den första förfallodagen efter betalningen. Detsamma gäller när en konsument vid avtal om en tjänst som avses i konsumenttjänstlagen (1985:716) har fått kreditenligt vad som sägs i 3 § angående köp. Om kreditgivaren utnyttjar en rätt att återta en vara enligt 25 §, tillämpas 27 och 28 §§ vid den uppgörelse som då skall ske mellan parterna. (Jfr 25 § i promemorians förslag) Paragrafen behandlar frågan om hur kreditgivarens fordran skall beräknas när betalning sker , antingen på grund av konsumentens uppsägning enligt 20 § eller på grund av kreditgivarens uppsägning enligt 21 - 23 §§. Bestämmelsen motsvarar 13 § i den gamla lagen men gäller inte bara för köpkrediter utan för konsumentkrediter i allmänhet. Uttrycket "god sed på marknaden" i den gamla lagen har ersatts med "god kreditgivningssed". Paragrafen är dessutom omredigerad och något mer detaljerad till sitt innehåll. Den allmänna motiveringen finns i avsnitten 2.8 och 2.9. I den mån paragrafen motsvarar den gamla bestämmelsen är någon ändring i rättsläget inte avsedd. De beräkningar som behöver göras bör även i fortsättningen ske i enlighet med den praxis som växt fram och som enligt fungerar väl. Den omständigheten att uttrycket "god kreditgivningssed" nu används i stället för som tidigare "god sed på marknaden" är inte avsedd att innebära någon saklig ändring. Paragrafen gäller både när hela kreditbeloppet betalas och när enbart en del av beloppet erläggs för . Det centrala för avräkningen är det som sägs i första stycket punkt 1. Innebörden härav är främst att kreditgivaren inte får tillgodoräkna sig någon ränta för den outnyttjade delen av kredittiden. Om betalningsvillkoren är sådana att det ingår någon sådan ränta i den obetalda delen av kreditgivarens fordran, vilket är fallet vid s.k. annuitetslån och normalt vid avbetalningsköp, skall alltså fordringen reduceras. Detsamma gäller om fordringen innehåller andra kostnader som avser den outnyttjade kredittiden eller om kredittagaren redan betalat några sådana kostnader. I fråga om de flesta vanliga fristående krediter, där räntan betalas helt i efterskott, blir det inte aktuellt med någon reducering av kreditgivarens fordran. Regeln innebär då bara att kredittagaren inte skall betala något mer än kapitalbeloppet. Den reduktion av fordringen som alltså ibland skall göras är matematiskt relativt komplicerad. Beräkningen skedde allmänt med tillämpning av den s.k. 78-regeln (se LU 1977/78:5 s. 62 f.). I denna metod tillämpas en reduktionsfaktor som är approximerad och som således inte ger en matematiskt exakt reduktion av kreditkostnaderna. Metoden missgynnar kredittagarna, särskilt i höga räntelägen och med avbetalningar i många poster. används ofta en beräkningsmetod där reduktionsfaktorn visserligen är komplicerad men där resultatet blir matematiskt exakt. Denna metod är att föredra och beräkningar kan numera göras utan svårigheter med hjälp av elektroniska räknehjälpmedel. har stor vana att beräkna restskulder enligt denna metod. Tveksamhet kan ibland uppstå när det gäller att avgöra om en viss kostnad är hänförlig till tiden före betalningen eller inte. Till skillnad från den nuvarande regeln nämns inte uppläggningskostnad särskilt i den föreslagna bestämmelsen. En sådan kostnad får anses helt hänförlig till tiden före betalningen. Om uppläggningskostnaden inte preciserats i avtalet utan förts ihop med andra kostnader till ett gemensamt belopp, får vid tvist kreditgivaren anses ha skyldighet att utreda vilken del av den samlade kostnaden som hänför sig till uppläggningen av krediten. Har hela uppläggningskostnaden erlagts i början av kredittiden - vilket är vanligt - är kredittagaren självfallet inte skyldig att betala mer för uppläggningen av krediten. Andra kostnader som slagits ut på de löpande avbetalningarna får - på samma sätt som räntan - anses proportionellt hänförliga till den utnyttjade kredittiden, om det inte visas att fördelningen bör ske på annat sätt. Det kan gälla exempelvis administrationsavgifter och avbetalningstillägg. Om förtidsbetalningen sker efter en tredjedel av tiden, skall alltså kredittagaren normalt betala en tredjedel av kostnaden i fråga. Kan kreditgivaren emellertid visa att han drabbas av hela kostnaden trots förtidsbetalningen, får kostnaden - om inte annat följer av kreditavtalet - anses helt hänförlig till den utnyttjade kredittiden. Om full betalning för en kostnad har skett, betyder detta normalt att konsumenten skall stå för hela kostnaden. Någon återbetalning skall då inte ske. Detta gäller dock inte utan undantag. Står det klart att betalningen avser exempelvis framtida aviseringar eller annan framtida administration av krediten, och slipper kreditgivaren kostnaden på grund av förtidsbetalningen, bör regeln tolkas så att den ersättning som inte har utnyttjats skall tillgodoräknas kredittagaren. Denne får i sådana fall alltså en fordran som skall avräknas mot skulden. Ett avtal om kontokredit berörs i princip inte av att en skuld på kontot betalas ; därmed upphör ju inte avtalet. Reglerna om förtidsbetalning är över huvud taget inte tillämpliga på en rättshandling som innebär att ett avtal om löpande kredit sägs upp. Kostnader som avser själva kontokreditavtalet, och som är oberoende av skulden på kontot, berörs därför inte av den nu diskuterade avräkningsregeln. För uppsägning av ett kontokreditavtal gäller i stället vanliga avtalsrättsliga regler. Konsumenten är således normalt bunden av avtalets bestämmelser härom. Detta betyder bl.a. att han - om inte detta kan anses oskäligt enligt 36 § avtalslagen - får finna sig i att kreditgivaren behåller en årsavgift som har erlagts i förskott. Regeln att konsumenten inte skall betala någon ränta för tiden efter en förtidsbetalning innehåller inte någon minimigräns i fråga om tid eller belopp. Här skall dock observeras att regeln i punkt 3 medför att förtidsbetalningar vid kreditköp och vissa tjänster skall anses gjorda på den första förfallodagen efter betalningen. Punkt 2 innehåller en uttrycklig föreskrift om att kreditgivaren inte får tillgodoräkna sig någon ersättning för att kreditavtalet upphör . Detta innebär bl.a. att kreditgivaren inte kan utforma avtalet på ett sådant sätt att han förbehåller sig rätt till ersättning för vissa kostnader endast för det fallet att konsumenten betalar skulden . I andra meningen görs undantag för sådana kreditavtal enligt vilka räntan är bunden för hela avtalstiden eller en del av . I sådana fall har kreditgivaren rätt till ersättning för sin ränteförlust under förutsättning att han har gjort förbehåll därom i avtalet. Om krediten är försedd med räntejusteringsdagar, skall kreditgivaren få ersättning bara för tiden fram till nästa räntejusteringsdag. Bestämmelsen är utformad på i huvudsak samma sätt som en motsvarande bestämmelse rörande statliga bostadslån (se avsnitt 2.9 i den allmänna motiveringen). Avsikten är att väsentligen samma principer skall tillämpas som i fråga om sådana lån. Som framgår av bestämmelsens lydelse kommer ersättning för ränteförlust i fråga bara då räntenivån för motsvarande krediter vid förtidsbetalningen är lägre än den avtalade bundna räntan. Ersättningens storlek blir beroende av dels ränteskillnaden, dels det förtidsbetalade beloppets storlek och dels tiden fram till nästa räntejusteringstillfälle eller - om ingen justering av räntan skall göras - tiden fram till slutbetalning enligt avtalet. Hänsyn bör tas till att betalningen görs , dvs. ett nuvärde bör räknas fram. Vid beräkningen skall en jämförelse göras med "nya lån av motsvarande slag". Normalt innebär detta att jämförelsen kan göras med den aktuella kreditgivarens lån av samma typ. Skulle lånekonstruktionerna ha förändrats, så att lånet i fråga inte längre ges, får jämförelsen avse något annat lån hos kreditgivaren som tillräckligt mycket liknar det gamla eller något motsvarande lån hos en annan kreditgivare. Denna rätt till ersättning finns alltså bara om räntan är "bunden". I detta uttryck ligger att räntan inte kan ändras under en viss i avtalet angiven tid. Denna tid kan i princip vara hur kort som helst. Även vissa lån som normalt betecknas som "ränterörliga" - där räntan kan ändras exempelvis var tredje eller - har därför "bunden" ränta. En annan sak är att ersättningen för ränteförlust sällan blir särskilt stor i dessa fall, eftersom ersättningen omfattar bara tiden fram till nästa räntejusteringsdag. I punkt 3 finns en bestämmelse om vad som skall anses vara utnyttjad resp. outnyttjad kredittid när förtidsbetalning sker vid någon annan tidpunkt än en i avtalet bestämd förfallodag.