prop · GF03128 · 1992-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna är delvis tillämpliga även när någon gör gällande att en dom skall erkännas. Av artikel III i Protokoll Nr 1 framgår att konventionsstaterna får ta ut verkställighetsavgift av sökanden. Sådan avgift måste dock vara bestämd och får inte tas ut i proportion till tvisteföremålets värde. Det är enbart exekvaturprövningen som regleras i konventionen, inte verkställigheten som sådan. För denna gäller således den nationella lagstiftningen. Enligt artikel 39 första stycket gäller dock att inga andra åtgärder än säkerhetsåtgärder får vidtas mot gäldenärens egendom så länge gäldenären kan överklaga verkställighetsbeslutet från den inledande prövningen eller, om han har gjort det, förrän verkställighetsfrågan har avgjorts i det andra skedet. 2.4.4 De grunder på vilka erkännande och verkställighet får vägras Artiklarna 27 och 28 anger uttömmande under vilka förutsättningar erkännande får vägras. Av artikel 34 framgår att samma begränsade möjligheter att vägra också gäller i fråga om verkställighet av det utländska avgörandet. Vägransgrunderna i artikel 27 är obligatoriska liksom bestämmelsen i artikel 28 första stycket medan vägransgrunderna enligt artikel 28 andra stycket är fakultativa. Inledningsvis anges i artikel 27 punkten 1 att erkännande skall vägras om ett erkännande skulle strida mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den stat där domen görs gällande. I punkten 2 finns en regel till skydd för svaranden om domen har meddelats i dennes utevaro. Denna regel kompletterar de skyddsregler för svaranden som ställs upp i konventionens första del -- artikel 20 -- om att domstolen måste klarlägga att en utebliven svarande delgivits stämningsansökan och haft tillräcklig tid på sig att förbereda sitt svaromål innan målet avgörs. Skulle denna regel ha åsidosatts av domstolen i domsstaten skall erkännande alltså vägras i övriga konventionsstater. Vidare får domen inte erkännas om den är oförenlig med en dom som har meddelats i erkännandestaten (punkten 3) eller en tidigare meddelad dom i en icke-konventionsstat (punkten 5). Någon motsvarande regel som gäller domar från andra konventionsstater finns inte. Skälet härtill är konventionens dubbla natur och dess regler i Avdelning II om litispendens och om mål som har samband med varandra (artikel 21-22) som avser att förhindra att oförenliga domar meddelas i konventionsstaterna. I artikel 27 finns slutligen i punkten 4 en mer speciell vägransgrund som innebär att en fråga om lagval har tillåtits inverka på frågan huruvida den utländska domen skall erkännas eller verkställas. Bestämmelserna hänför sig till fall då domstolen prejudiciellt, dvs. som en förfråga, har tagit ställning till en fråga om fysisk persons rättsliga ställning, rättskapacitet eller rättshandlingsförmåga, makars förmögenhetsförhållanden, arv eller testamente, dvs. sådana frågor som enligt artikel 1 är uteslutna från konventionens tillämpningsområde. Enligt artikel 28 utgör bristande behörighet för domstolen i ursprungsstaten i vissa uppräknade fall en tillåten vägransgrund. Såsom påpekats tidigare medför dubbla natur att behovet av sådana indirekta behörighetsregler har reducerats till ett minimum. Av artikelns sista stycke framgår således att domstolens behörighet endast får omprövas i de fall som anges i denna artikel. Där framhålls också särskilt att ordre public-skäl inte får åberopas som stöd för en omprövning av domstols behörighet. De fall då bristande behörighet utgör tillåten vägransgrund begränsar sig i princip till de fall då konventionens tvingande eller exklusiva behörighetsregler inte har följts. Av artikel 28 första stycket framgår alltså att erkännande skall vägras om de tvingande behörighetsreglerna för försäkrings- och konsumenttvister eller om de exklusiva behörighetsreglerna i artikel 16 har åsidosatts av domstolen i ursprungsstaten. Artikel 28 innehåller en ytterligare vägransgrund, nämligen den nämnda situationen då erkännandestaten enligt bestämmelserna i artikel 59 genom ett avtal med tredje stat har förbundit sig att inte erkänna domen. Bestämmelsen är obligatorisk. I andra stycket av artikel 28 finns ytterligare två fall där bristande behörighet utgör en tillåten vägransgrund. Bestämmelserna är fakultativa. Det ena fallet -artikel 54 B- fallet -- har sin grund i att bestämmelser om domstols behörighet i vissa hänseenden avviker från Brysselkonventionen. Detta fall tar sikte på de fall då domstolen i ursprungsstaten av misstag skulle tillämpa Brysselkonventionen i stället för och erkännande begärs mot någon som har hemvist i en EFTA-stat. (Att , och inte Brysselkonventionen, skall tillämpas i de fall svaranden har hemvist inom EFTA framgår uttryckligen av artikel 54 B.2.a); se avsnitt 2.7 nedan.) Den nu aktuella bestämmelsen i artikel 28 andra stycket är enligt sin ordalydelse tillämplig inte bara i EFTA- länderna utan också i . Brysselkonventionen har ingen motsvarande bestämmelse. Det andra fallet, som också saknas i Brysselkonventionen, hänför sig till de fall då domstolen enligt bestämmelserna i artikel 57 grundat sin behörighet på en bestämmelse i en specialkonvention, som erkännande- /verkställighetsstaten inte har tillträtt. Bestämmelsen kommenteras ytterligare i avsnitt 2.9. Som jag redan nämnt (avsnitt 2.3.1 vid artikel 5) tillåter artikel I a i Protokoll Nr 1 att i viss begränsad utsträckning reservera sig mot skyldigheten att erkänna och verkställa domar som har meddelats i andra konventionsstater i de fall domstolen grundat sin behörighet uteslutande på uppfyllelseforum, dvs. Eftersom vissa EG- och EFTA-länder kan tänkas vilja åberopa denna speciella vägransgrund reciprokt, kan detta i sin tur komma att leda till att domar som meddelats i i de fall den schweiziska domstolen grundat sin behörighet enbart på artikel 5.1 inte alltid kan erkännas och verkställas i dessa länder. Ytterligare en vägransgrund av undantagskaraktär finns i artikel Ib i Protokoll Nr 1. Den hänger samman med den speciella behörighetsregel för tvister som gäller avtal om nyttjanderätt till fast egendom enligt artikel 16.1.b). Konventionsstaterna får enligt artikel Ib i Protokoll Nr 1 förbehålla sig rätten att inte erkänna och verkställa domar i de fall domstolen enligt artikel 16.1.b) uteslutande grundat sin behörighet på svarandens hemvist i rättegångsstaten om den fasta egendomen är belägen i den stat där erkännande och verkställighet begärs. Slutligen finns i andra stycket av artikel II i Protokoll Nr 1 regler om att erkännande och verkställighet under vissa förutsättningar får vägras i de fall domen gäller ett civilrättsligt anspråk som har prövats inom ramen för en brottmålsprocess. Även om verkställighetsstaten således i viss begränsad utsträckning får pröva frågan om domstolen i rättegångsstaten varit behörig följer av artikel 28 tredje stycket den begränsningen att de faktiska omständigheter på vilka domstolen i rättegångsstaten grundat sin behörighet inte får ifrågasättas. Konventionen är enligt huvudregeln i artikel 54 tillämplig endast om det rättsliga förfarandet har inletts efter det att konventionen trädde i kraft i rättegångsstaten. Reglerna om domstols behörighet, om vilandeförklaring av mål osv. gäller således bara i fråga om rättsliga förfaranden som inleds efter det att konventionen trätt i kraft för denna stat. För att konventionens regler om erkännande och verkställighet skall gälla krävs också enligt huvudregeln att konventionen har tillträtts av såväl rättegångsstaten som verkställighetsstaten då det rättsliga förfarandet inleddes. Från denna regel finns emellertid ett betydelsefullt undantag i andra stycket av artikel 54. Om det rättsliga förfarandet inleddes innan konventionen gällde mellan de två staterna (dvs. innan både rättegångsstaten och verkställighetsstaten tillträtt konventionen), blir verkställighetsreglerna likväl tillämpliga -- och verkställighetsstaten således skyldig att verkställa domen -- om domstolen i rättegångsstaten grundat sin behörighet på en bestämmelse som är godkänd enligt , dvs. på någon av de bestämmelser som anges i konventionens Avdelning II (inklusive artikel 4 som tillåter användning av nationella behörighetsregler mot svarande med hemvist i tredje stat) eller om domstolen grundat sin behörighet på bestämmelser i en konvention som gällde staterna emellan . För att denna undantagsregel skall gälla krävs dock att de båda staterna har tillträtt konventionen då domen meddelades. Av det sagda följer att bestämmelserna om erkännande och verkställighet gäller enbart i fråga om domar som har meddelats efter det att konventionen trätt i kraft dessa stater emellan. Konventionens erkännande- och verkställighetsregler kan således aldrig åberopas i fråga om avgöranden som har meddelats före detta datum. 2.6 Vissa sjörättsliga frågor innehåller några artiklar som behandlar olika sjörättsliga frågor. Bestämmelserna är identiska med Brysselkonventionens regler. De tillkom först genom tillträdeskonvention, i samband med , och tillträde till Brysselkonventionen. Man var då ense inom EG om att det i princip inte fanns något behov av särskilda behörighetsregler för sjörättsmål i Brysselkonventionen. Skälet härför var bl.a. konventionens regler om att staterna behåller den behörighet att pröva mål som de har enligt en sjörättslig konvention (se härom nedan avsnitt 2.9), och detta även om svaranden har hemvist i en stat som inte har tillträtt konventionen i fråga. Dessutom var man ense om att EGs medlemsstater skulle tillträda konvention om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder på havsgående fartyg (den s.k. arrestkonventionen). bygger på samma förutsättningar. För att ge vissa stater som ännu inte tillträtt arrestkonventionen -- däribland -- möjlighet att ratificera arrestkonventionen har arrestkonventionens jurisdiktionsbestämmelser, med visst undantag, övergångsvis förts in i artikel 54 A. En motsvarande övergångsregel finns i Brysselkonventionen. Jag återkommer senare till frågan om tillträde till arrestkonventionen (vid artikel 54 A; jfr avsnitt 3.3.7.) Andra artiklar som behandlar sjörättsliga frågor är artikel 5.7 som innehåller en särskild behörighetsregel vid tvister om betalning av bärgarlön för bärgning av skeppslast m.m. och artikel 6 A som innehåller en behörighetsregel för mål om begränsning av ansvar till följd av fartygs användning eller drift. 2.7 Förhållandet mellan Brysselkonventionen och Brysselkonventionen kan tillträdas enbart av EGs medlemsländer. är i första hand öppen för EGs och EFTAs medlemsländer. För EG- länderna innebär detta att två parallella och i någon mån avvikande instrument kommer att vara tillämpliga. Frågan om hur de två konventionerna skall förhålla sig till varandra har därför fått en särskild reglering i artikel 54 B. Brysselkonventionen har ingen motsvarande regel. Enligt bestämmelserna i artikel 54 B skall inte inverka på EG-staternas inbördes tillämpning av Brysselkonventionen. Detta innebär bl.a. att det är Brysselkonventionen och inte som skall tillämpas om svaranden har hemvist i en EG-stat och talan väcks vid en domstol i en annan EG-stat. Detsamma gäller vid erkännande och verkställighet i en EG-stat av en dom som har meddelats i en annan EG-stat. Brysselkonventionens bestämmelser om domstols behörighet sätts däremot ur spel till förmån för om svaranden har hemvist i en EFTA-stat eller om domstol i en sådan stat är exklusivt behörig att pröva målet. skall också tillämpas i fall av litispendens eller när mål har samband med varandra enligt bestämmelserna i artiklarna 21 och 22 om målen är anhängiga i en EG-stat och i en EFTA-stat. Slutligen skall , och inte Brysselkonventionen, tillämpas vid erkännande och verkställighet om endera rättegångsstaten eller verkställighetstaten är en EFTA-stat. Eftersom EFTA-staterna endast skall tillämpa , är bestämmelserna i artikel 54 B i första hand av betydelse för . Jag vill här påpeka att är behörig att avge besked om tolkningen av Brysselkonventionens bestämmelser på begäran av nationella domstolar (se härom i avsnitt 2.11 nedan) men inte i fråga om bestämmelser. För EFTA-staterna har bestämmelserna i artikel 54 B en annan betydelse, genom att de garanterar att och dess bestämmelser kommer att respekteras och tillämpas i . Eftersom Brysselkonventionen och är i stort sett identiska kan artikel 54 B visserligen sägas vara utan betydelse . EFTA-staterna har dock ingen kontroll över Brysselkonventionens framtida innehåll och bestämmelserna kan därför möjligen få betydelse . I en tredje punkt i artikel 54 B finns regler som är tillämpliga inte bara inom EG utan också i EFTA-länderna. Jag har redan berört dessa bestämmelser (avsnitt 2.4.4). Enligt dessa får erkännande och verkställighet vägras -- utöver på de grunder som anges i konventionens Avdelning III -- om domstolen i rättegångsstaten har grundat sin behörighet på en bestämmelse som avviker från bestämmelser i de fall erkännande eller verkställighet begärs mot någon som har hemvist i en EFTA-stat. Även om bestämmelserna i artikel 54 B tredje punkten också gäller i är de främst avsedda som en ventil för EFTA-staterna för det fall det i Brysselkonventionen skulle introduceras nya behörighetsregler och domstolen i rättegångsstaten av misstag grundar sin behörighet på en sådan. Bestämmelserna i artikel 54 B tredje punkten är så utformade att de ger EFTA-länderna möjlighet att skydda inte bara de gäldenärer som har hemvist i den egna staten utan alla gäldenärer som har hemvist utanför EG. Som jämförelse kan här nämnas artikel 57.4 där en motsvarande vägransgrund kan åberopas enbart i fråga om en svarande som har hemvist i just verkställighetstaten. 2.8 Förhållandet mellan och andra generella verkställighetskonventioner Av artikel 55 framgår att i princip ersätter de generella verkställighetskonventioner som gäller mellan staterna. Dessa konventioner räknas upp i artikeln. Uppräkningen i artikel 55 överensstämmer inte med motsvarande artikel i eftersom Brysselkonventionen innehåller en uppräkning av de mellan gällande konventionerna. Brysselkonventionen fortsätter att gälla emellan och denna uppräkning kunde därför undvaras i . I stället räknas här upp de konventioner som gäller mellan olika EG- och EFTA- länder och EFTA-länderna inbördes. För gäller detta konvention mellan , , , och om erkännande och verkställighet av domar och konvention mellan , , , och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. konvention ersätter konvention. har dock inte tillträtt konvention och konvention är därför alltjämt tillämplig i förhållande till . ersätter vidare konvention mellan och om erkännande och verkställighet av domar och skiljedomar liksom konvention mellan och om erkännande och verkställighet av civildomar. har inte ingått något generellt verkställighetsavtal med något annat av EGs medlemsländer än . Av artikel 56 följer att dessa konventioner dock skall fortsätta att gälla på de områden som faller utanför tillämpningsområde och i fråga om avgöranden som har meddelats före ikraftträdande. 2.9 Förhållandet mellan och andra konventioner på särskilda områden är en generell konvention och ersätter inte de olika speciella konventioner som konventionsstaterna har ingått eller kan komma att ingå på skilda områden. Av artikel 57.1 framgår tvärtom att inte skall inverka på konventioner som konventionsstaterna har tillträtt eller kommer att tillträda och som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet eller erkännande och verkställighet av domar. Ett viktigt skäl för denna lösning är att man i inte har kunnat beakta alla tänkbara regler som kan behövas på olika särskilda områden och att inte skall hindra det internationella samarbetet inom olika specialområden, där samarbetet ofta omfattar också andra stater. Regleringen i artikel 57.1 innebär att de olika specialkonventionerna fortsätter att gälla fullt ut och har företräde framför regler i den mån de sammanfaller. Bestämmelserna syftar på en rad olika specialkonventioner på bl.a. transporträttens område och exempelvis i fråga om familjerättslig underhållsskyldighet. En del av dessa särskilda konventioner innehåller regler om domstols direkta behörighet men saknar bestämmelser om erkännande och verkställighet av domar (bl.a. Warzawakonvention om vissa gemensamma bestämmelser i fråga om internationell luftbefordran). Andra konventioner reglerar enbart erkännande- och verkställighetsfrågor, så exempelvis om erkännande och verkställighet av avgöranden angående underhållsskyldighet. Vissa konventioner innehåller såväl domsrätts- som erkännande- och verkställighetsregler. Ett exempel är Bernfördrag om internationell järnvägstrafik (COTIF). En annan konvention som faller under denna artikel är arrestkonvention som jag berörde (avsnitt 2.6). Av första punkten i Protokoll Nr 3 framgår att med sådana konventioner på särskilda områden jämställs för del rättsakter som har utfärdats av gemenskapens institutioner. Jag återkommer strax till detta. Genom regleringen i punkterna 2, 3 och 4 i artikel 57 har man närmare utvecklat innebörden av regleringen i punkten 1 och knutit samman och de särskilda konventionerna. Av punkten 2 framgår sålunda att domstolarna får grunda sin behörighet på regler i en särskild konvention även om svaranden har hemvist i en konventionsstat som inte har tillträtt konventionen i fråga. Det innebär alltså att en svarande med hemvist i en EFTA- stat kan instämmas inför en fransk domstol med stöd av en behörighetsregel som strider mot regler, och detta således trots att den aktuella EFTA-staten inte har tillträtt den aktuella särskilda konventionen. De i artikel 20 uppställda reglerna till skydd för svaranden skall dock alltid tillämpas. Regleringen i artikel 57 innebär med andra ord ett undantag från regeln i artikel 3 som ju föreskriver att inga andra behörighetsregler än de som anges i artikel 5-18 får tillämpas av domstol i en konventionsstat i förhållande till svarande med hemvist i en annan konventionsstat. Av punkten 3 framgår vidare att domar som har meddelats på grundval av sådana särskilda behörighetsregler som avses i punkten 1 skall erkännas och verkställas i de andra konventionsstaterna enligt bestämmelserna i . Bestämmelsen är egentligen bara ett förtydligande. Det följer redan av konstruktion att en sådan dom skall verkställas i de andra konventionsstaterna. Som redan påpekats (avsnitt 2.4.1) skall ju alla avgöranden, oavsett om behörighetsregler varit tillämpliga under rättegången eller inte, verkställas i övriga konventionsstater. I gengäld har svaranden ett skydd mot verkställighet: Artikel 57.4 medger att erkännande och verkställighet vägras om verkställighetsstaten inte har tillträtt den särskilda konvention vars behörighetsregler tillämpats i målet. En förutsättning för vägran är att gäldenären har hemvist just i verkställighetstaten (och möjligheten att vägra erkännande och verkställighet är därmed mer begränsad än den som följer av artikel 54 B punkten 3). I fråga om behörighetsregler som följer av särskilda konventioner har man således valt den konstruktionen att konventionsstaterna accepterar deras tillämpning i andra konventionsstater. Man avstår därmed från att ''''''''skydda'''''''' de svarande som har hemvist i den egna staten mot sådana utländska rättegångar. I gengäld förbehåller man sig rätten att ''''''''skydda'''''''' dessa svarande mot verkställighet i det egna landet. Som jag nämnde jämställs enligt Protokoll Nr 3 rättsakter utfärdade av EGs institutioner med de särskilda konventioner som regleras i artikel 57. är skyldiga att efterleva sina åtaganden enligt EG-fördragen som EFTA-länderna har anspråk på att regler respekteras. EFTA-länderna har mot denna bakgrund accepterat att , även gentemot svarande med hemvist i EFTA-länderna, tillämpar regler som beslutats i EGs rättsakter. EG- länderna å sin sida har i en särskild förklaring till Protokoll Nr 3 förklarat att de skall vidta alla de åtgärder som står i deras makt för att regler om behörighet, erkännande och verkställighet skall upprätthållas när sådana rättsakter utarbetas. Bestämmelserna i punkten 4 innebär att EFTA-länderna inte behöver erkänna och verkställa domar från där domstolen grundat sin behörighet på bestämmelser i en sådan rättsakt. Någon rättsakt av aktuellt slag har än så länge inte beslutats inom EG; en EG- förordning om varumärken som innehåller behörighetsregler är dock under utarbetande. Artikel 57 har också uppmärksammats i Protokoll Nr 3 till konventionen. Den ständiga kommitté som skall granska hur fungerar skall således enligt protokollets artikel 4 särskilt följa tillämpningen av artikel 57. Brysselkonventionens artikel 57 har genom tillträdeskonvention justerats för att bättre överensstämma med bestämmelser. Vissa skillnader kvarstår dock. Bestämmelsen om EGs rättsakter framgår således direkt av Brysselkonventionens artikel 57. Brysselkonventionen innehåller heller ingen motsvarighet till punkten 4; EGs medlemsländer kan således inte sinsemellan vägra verkställighet på den grunden att domstolen grundat sin behörighet på bestämmelser i en konvention som verkställighetsstaten inte har tillträtt. Av slutbestämmelserna, artiklarna 60-68, framgår inledningsvis att konventionen i första hand får tillträdas av EGs och EFTAs medlemsländer. Konventionen skall ratificeras och den träder i kraft efter det att två stater, varav den ena är medlem i EG och den andra medlem i EFTA, har deponerat sina ratifikationsinstrument. I förhållande till varje annan signatärstat träder den i kraft efter det att denna deponerat sitt ratifikationsinstrument. Stater som blir medlemmar i resp. EFTA efter det att konventionen öppnades för undertecknande kan enligt artikel 62.1.a) ansluta sig till konventionen. Detta kan således bli aktuellt för som är medlem i EFTA. Också andra stater än EGs och EFTAs medlemsländer kan enligt artikel 60 c) och 62.1 b) ansluta sig till konventionen efter särskild inbjudan. En förutsättning härför är att en stat som har tillträtt konventionen begär detta. Staten i fråga skall således ha en sponsor som redan har tillträtt konventionen. Samtycke krävs dessutom från alla EG- och EFTA-länderna, även dem som inte ens undertecknat och ev. nya medlemmar i resp. EFTA. Om en EG- eller EFTA-stat själv inte önskar samarbeta med den aktuella staten som den ogärna blockerar ett sådant samarbete för övriga stater kan den enligt bestämmelserna i artikel 62.4, trots att den således samtyckt till att inbjuda staten i fråga, framställa en invändning mot anslutningen. En sådan invändning medför att konventionen inte träder i kraft mellan denna stat och den nytillträdda staten. Av slutbestämmelserna framgår vidare att de till konventionen fogade protokollen utgör en integrerad del av konventionen (artikel 65), att konventionen har upprättats på alla de fjorton EG- och EFTA-språken och att alla språkversionerna har lika giltighet (artikel 68). 2.11 En enhetlig tolkning av konventionen För att säkerställa en enhetlig tolkning av Brysselkonventionens bestämmelser har EGs medlemsländer i ett särskilt protokoll till Brysselkonventionen givit behörighet att avge besked om konventionens tolkning. Nationella domstolar i de olika kan sålunda under pågående rättegång inhämta besked från om Brysselkonventionens tolkning i olika hänseenden enligt ett system som motsvarar de s.k. förhandsbeskeden enligt artikel 177 i . Av olika skäl ansågs EG- domstolen inte kunna ges en motsvarande behörighet att tolka bestämmelser. När utarbetades hade diskussionerna om ett (jfr avsnitt 3.1) ännu inte inletts och det var heller inte aktuellt att diskutera möjligheten av att överlämna en sådan tolkningsbehörighet till en EG/EFTA- sammansatt domstol. För att säkerställa en så enhetlig tolkning som möjligt av bestämmelser och för att i görligaste mån se till att dess bestämmelser tolkas i enlighet med Brysselkonventionens bestämmelser har bestämmelserna i 2 tillkommit.