prop · GF0341 · 1992-01-01 00:00:00 — I ett nytt andra stycke fastslås att det är som svarar för saneringsåtgärderna efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning. Bestämmelsen gäller även sanering efter olyckshändelser i kärntekniska anläggningar utanför , när radioaktiva ämnen sprids in över landet. I ett nytt tredje stycke har regeringen bemyndigats att föreskriva eller i särskilda fall besluta vilken statlig myndighet som skall svara för sanering efter sådana utsläpp av radioaktiva ämnen som enligt 2 a § faller inom statens ansvarsområde men som inte härrör från en kärnteknisk anläggning. I denna paragraf, som är ny, återfinns det nuvarande andra stycket i 28 § med en erinran om bestämmelserna i 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Enligt dessa är anläggningsinnehavaren skyldig att sörja för säkerheten inom anläggningen. Anläggningsinnehavaren har därmed ett primärt ansvar även för saneringsinsatserna inom anläggningsområdet. Härav följer att ansvar enligt 28 § andra stycket inte tar sikte på sanering inom anläggningsområdet. I förslagets andra stycke finns en erinran om att varje kommun svarar för hälsoskyddet inom kommunen. Ansvaret för hälsoskyddet innebär bl.a. att kommunerna är skyldiga att ingripa mot sådana utsläpp av radioaktiva ämnen som staten enligt 2 a § inte svarar för. I paragrafens första stycke är kommunernas skyldighet att delta i planering av och övningar i räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar begränsad till utsläpp från sådana anläggningar inom landet. I enlighet med vad som anförts i avsnitt 5 har denna begränsning tagits bort. I paragrafens andra stycke, som är nytt, har fastlagts kommunernas skyldighet att medverka i planering och övningar för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar. I likhet med vad som föreslagits för räddningstjänsten bör kommunernas skyldighet att medverka i planering och övningar för sanering omfatta även olyckshändelser i kärntekniska anläggningar utanför , när radioaktiva ämnen sprids in över landet. Att kommunerna är skyldiga att delta vid sanering, om det inträffar utsläpp, följer av 34 §. Enligt det nya andra stycket får regeringen föreskriva eller i särskilda fall besluta att ansvaret för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning skall tas över av en länsstyrelse eller av någon annan statlig myndighet. Att lägga över ansvaret för saneringen på en länsstyrelse kan bli aktuellt när ett radioaktivt utsläpp från en anläggning har drabbat flera län och behov av samordnade insatser har uppstått. En annan statlig myndighet än kan åläggas att ta över ansvaret för saneringen såväl inom ett län som inom flera län. På motsvarande sätt som vid räddningstjänst ger paragrafen också utrymme för regeringen att själv ta över ansvaret för saneringen. I denna paragraf har tagits in bestämmelser som syftar till att göra det möjligt att använda saneringsresurserna på ett effektivt sätt. Som har framgått av avsnitt 5 finns det hos många statliga och kommunala myndigheter, som inte ansvarar för saneringen, betydelsefulla personella och materiella resurser, som kan behöva användas i saneringen. Genom den föreslagna ändringen blir det möjligt att ta i anspråk dessa personella och materiella resurser även för sådan sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen som sker vid en statlig saneringsinsats. Skyldigheten att delta i en saneringsinsats kan bli aktuell särskilt vid sanering efter ett utsläpp från en kärnteknisk anläggning. Det är den myndighet som ansvarar för saneringen som bedömer behovet av ytterligare resurser och som anmodar myndigheterna att medverka vid saneringen. Liksom vid räddningstjänst gäller skyldigheten att delta med personal och utrustning inte om ett deltagande allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. Det får på motsvarande sätt som vid räddningstjänst bli en avvägning i det enskilda fallet mellan en myndighets behov av resurser för den egna verksamheten och möjligheten att bidra med resurser vid saneringsinsatsen. Ändringen i andra stycket innebär att kommunerna har rätt till skälig ersättning av staten för medverkan vid sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen eller vid övning för sådan sanering. Detta överensstämmer med vad som gäller beträffande räddningstjänst. Den uppgiftsskyldighet som åligger myndigheterna och enskilda enligt denna paragraf avser att göra det möjligt för räddningsledaren att få kännedom om vilka resurser som finns tillgängliga för räddningstjänst. Den myndighet som har ansvaret för saneringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen har motsvarande behov av information. Paragrafen har därför ändrats så att uppgiftsskyldigheten även omfattar upplysningar av betydelse för sådan sanering. Ändringen i första stycket innebär att om en länsstyrelse eller någon annan statlig myndighet har tagit över ansvaret för den kommunala räddningstjänsten är det denna myndighet som -- i stället för den kommunala nämnden -- får företa ingrepp i annans rätt. Möjligheten för räddningsledaren att företa sådana ingrepp kvarstår även i denna situation. Det nya andra stycket ger den myndighet som ansvarar för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen rätt att göra samma ingrepp i en enskilds rätt som en räddningsledare får göra vid en räddningsinsats. Ingrepp i en enskilds rätt får enligt förslaget göras dels under de förutsättningar som anges i första stycket, dels om det är nödvändigt för att göra det möjligt att åter använda den förorenade egendomen. 50 och 52 §§ Ersättningsbestämmelserna har gjorts tillämpliga även i fall av sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen. Ändringen innebär att regeringen bemyndigats att meddela från lagen avvikande bestämmelser under krig, krigsfara eller andra liknande förhållanden även för att sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen skall kunna genomföras. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen 1. föreslår att anta förslaget till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102), 2. bereder tillfälle att ta del av vad jag i övrigt anfört om samhällets åtgärder mot allvarliga olyckor. Regeringen ansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genom proposition förelägga vad föredraganden har anfört för den åtgärd och det ändamål som han har hemställt om. Samhällets insatser mot allvarliga olyckor består av en rad åtgärder som kommunen, och centrala statliga myndigheter vidtar. En effektiv räddningstjänst vid stora olyckor förutsätter ett omfattande samarbete mellan de kommunala och statliga organen. Regleringen av detta samarbete har skett i räddningstjänstlagen (1986:1102) och i räddningstjänstförordningen (1986:1107). Erfarenheterna från de stora olyckor som har inträffat och den planering och andra överväganden som sker hos olika organ visar emellertid att det är svårt att i praktiken samverka på det sätt som är tänkt. De erfarenheter som utredningen syftar på går tillbaka till tiden när brandlagen ännu gällde. Under den tiden inträffade bl.a. och flera andra allvarliga olyckor, bl.a. stora översvämningar, omfattande oljeutflöden till havs och svåra skogsbränder. Utredningen vill framhålla att problemen med samverkan och samordning av samhällets insatser är i huvudsak desamma oavsett typen av olycka. Det kan vara fråga om insatser vid kemiska olyckor, utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar, bränder- översvämningar, jordskred eller andra naturolyckor. Utredningen har först avgränsat och behandlat de typer av åtgärder som är gemensamma för alla slag av stora olyckor och därefter övervägt vilka ytterligare åtgärder som är nödvändiga inom det kärntekniska området för att samhället skyddsåtgärder skall bli effektivare. Utredningen har vidare behandlat frågor om en samordning av samhällets åtgärder i lägen som inte är så allvarliga att det blir fråga om räddningstjänst. Det handlar bl.a. om åtgärder vid allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner. Stora förbättringar har skett vid de svenska kärnkraftverken i syfte att begränsa utsläppen av radioaktiva ämnen om en olycka skulle inträffa. kan det emellertid inte helt uteslutas att radioaktiva ämnen i en skadlig omfattning kan komma ut i omgivningen. Ett alltmer allvarligt inslag i hotbilden är de ökande riskerna för skador genom terroristangrepp och sabotage. Utredningen anser därför att det även i fortsättningen behövs en omfattande planering för åtgärder vid utsläpp av radioaktiva ämnen. De säkerhetshöjande åtgärder som har genomförts vid de svenska kärnkraftverken skulle visserligen kunna motivera en viss minskning av resurserna. Detta skulle emellertid inte i någon större omfattning minska kostnaderna för beredskapen. Samhällets skydd mot olyckor i den kemiska verksamheten fordrar både förebyggande åtgärder och en beredskap som gör det möjligt för räddningstjänsten att ingripa effektivt. Utredningen anser att både det statistiska materialet och bedömningarna hos svenska och utländska organ om riskerna för allvarliga kemikalieolyckor motiverar en förbättring av organsiationen för ledning och samordning. Det fordras också en effektivare planläggning, ökad utbildning och övning och en bättre utrustning för att räddningsorganen skall hålla en god beredskap och kunna utföra de insatser som kan bli nödvändiga. Ledning och samordning av räddningstjänst på regional nivå Utredningen behandlar lednings- och samordningsfrågor både på regional och på central nivå. Regionalt svarar för ledning. Utredningen föreslår att varje länsstyrelse skall vara skyldig att utse fyra-fem personer som har befogenheter och kompetens att tjänstgöra som räddningsledare på regional nivå. De som skall kunna utses till räddningsledare måste få tillfälle att delta i planeringen av räddningstjänsten på regional nivå och att aktivt medverka i utbildning och övningar. Enligt utredningens förslag skall det framgå av räddningstjänstförordningen vilka krav som skall ställas på räddningsledaren vid räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning. Utredningen anser att landshövdingen och andra i ledning på ett övergripande sätt skall följa utvecklingen av räddningsarbetet vid stora olyckor, bedöma resultatet av räddningsåtgärderna, samordna olika intressen i samhället och besluta om åtgärder som inte är räddningstjänst. ledning skall på olika sätt stödja räddningsledaren och se till att erforderliga resurser tas fram. Att ge information till befolkningen i länet och att hålla kontakt med bl.a. regeringen är andra viktiga uppgifter för ledning vid stora olyckor. Utredningen föreslår att det skall framgå av räddningstjänstförordningen vilken sakkunskap som räddningsledaren skall förfoga över och som alltså skall ingå i räddningsledarens stab vid olika slag av räddningsinsatser -- t.ex. en räddningschef, en polischef, en meteorolog, en expert på försörjningsfrågor, en informationsexpert och en sambandsexpert. Ledning och samordning av räddningstjänst på central nivå På central nivå är regeringen det ansvariga organet. En rad centrala myndigheter har ett sektorsansvar men leder inte räddningstjänst. Utredningen föreslår att rådet för räddningstjänst får ytterligare uppgifter som syftar till ökad samordning av samhällets åtgärder. Rådet skall i första hand genom planering skapa förutsättningar för en effektivare samordning. Det skall vidare vid en olycka kunna kallas samman för att göra de övergripande bedömningar som fordras när flera myndigheters ansvarsområden är berörda. Varje central myndighet har emellertid kvar sitt beslutsansvar inom det egna verksamhetsområdet om inte regeringen beslutar annat. Utredningen föreslår att rådet skall organiseras i grupper för olika slag av olyckor. Det bör ankomma på rådet att besluta om sammansättningen av grupperna. bör svara för den närmare planeringen av rådets verksamhet och för utbildning och övning av dem som deltar i arbetet i de olika grupperna. Samordning av åtgärder som inte är räddningstjänst Samhället kan i en del fall behöva svara för samordning av skyddsåtgärder som inte är räddningstjänst. Det kan bli nödvändigt före och efter en räddningsinsats eller vid en händelse som inte är så allvarlig att den uppfyller räddningstjänstlagens kriterier för att räddningsorganen skall vara skyldiga att ingripa. Utredningen föreslår att det skall ingå i förberedelserna för räddningsorganisationen på regional nivå att planera för samordning av skyddsåtgärder även vid händelser som inte fordrar räddningstjänst. Samma sak gäller organisationen på central nivå. Regeringen skall kunna utse t.ex. rådet för räddningstjänst att svara för central samordning av åtgärder för skydd av människor och miljö även när det inte fordras räddningstjänst. Utredningen anser att det behövs ett sammanhängande system med grundutbildning, fortbildning, larmövningar, funktionsövningar, stabsövningar och totalövningar för den personal som på regional nivå skall ingå i räddningsorganisationen vid stora olyckor. En totalövning skall enligt utredningens mening ske i vart och ett av länen. skall anta en verksamhetsplan som anger när olika slag av utbildning skall ske i de olika länen. Till uppgifter hör också att förvalta och fördela de medel som fordras för utbildning och övning. Utredningen föreslår att utvärdering av de föreslagna totalövningarna skall ske av ett oberoende organ, t.ex. katastrofkommissionen. Ansvaret för utvärdering av stabsövningar bör ligga på . En viktig förutsättning för en effektiv beredskap är att allmänheten är medveten om och har god kunskap om riskerna för allvarliga olyckor samt de räddningsåtgärder samhället har planerat i händelse av en allvarlig olycka. Utredningen föreslår att särskilda bestämmelser skall ingå i räddningstjänstlagen och i räddningstjänstförordningen om att kommuner och länsstyrelser skall planera för varning och information till allmänheten. Kommunen och skall vidare enligt förslaget vara skyldiga att informera den berörda allmänheten om denna planering och vad den innebär för den enskilde om en allvarlig olycka inträffar. Enligt utredningens förslag skall det också finnas uttryckliga föreskrifter i lag om skyldigheter för ägare eller innehavare av en anläggning, där verksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön, att varna och informera allmänheten vid en allvarlig olycka. Utredningen föreslår vidare att det skall föreligga en skyldighet att informera allmänheten om förekomsten av farlig verksamhet i anläggningen, om de åtgärder som har vidtagits för att förhindra olyckor och om de åtgärder som har planerats för den händelse en olycka skulle inträffa. har inrättat en katastrofkommitté som har till uppgift att förbättra den organisation för åtgärder mot allvarliga olyckor som måste finnas inom hälso- och sjukvården. Utredningen föreslår att en utvärdering av verksamhet som avser stora olyckor skall ske senast . En ökad samordning fordras framför allt på regional nivå. Enligt utredningens förslag skall och i sina allmänna råd för den medicinska katastrofberedskapen respektive räddningstjänsten ge vägledning för en samordnad planering på regional nivå av hälso- och sjukvårdens och räddningstjänstens insatser vid stora olyckor. Den ökade samordningen på regional nivå kommer att förbättra förutsättningarna för verksamheten även lokalt inom hälso- och sjukvården och räddningstjänsten. Utredningen föreslår att tar initiativ till att det upprättas ett register över de medicinska och andra experter som hälso- och sjukvården regionalt och lokalt kan behöva anlita vid en stor olycka. Utredningen föreslår vidare att tar initiativ till att grupper för behandlig av psykiska reaktioner i samband med olyckor bildas inom de län och sjukvårdsdistrikt där sådana saknas. Enligt utredningens förslag skall vidare i samråd med berörda myndigheter och andra organ studera förutsättningarna för ett samarbete mellan sjukvårdshuvudmännen, kommunerna och kyrkan vid behandling av psykiska reaktioner och vid andra former av stöd i samband med personliga kriser efter allvarliga olyckor. Utredningen föreslår att och får i uppdrag att överväga frågor om utrymning vid allvarliga olyckor och ge ut allmänna råd som kan utgöra ett underlag för planering av en flexibel utrymningsverksamhet i kommunerna. Enligt utredningens förslag skall vidare ta initiativ till att samtliga sjukvårdshuvudmän ser över behovet av utrymning vid sjukhus och andra vårdinstitutioner. Effektiva kommunikationssystem är en förutsättning för ledning av räddningstjänst. Det behövs också kommunikationsresurser som gör det möjligt för räddningsorganen att tillgodose allmänhetens krav på information vid stora olyckor. Utredningen föreslår att länsstyrelserna skall få möjlighet att komplettera sambandsmedlen så att alla har telefax, telex, anslutning till försvarets telenät, linjetagare för upplysningscentral, mobiltelefon och personsökare. Denna standard skall anpassas till länsstyrelsernas uppgifter för räddningstjänst vid stora olyckor och i krig. Enligt utredningens förslag skall länsstyrelserna också utrustas med datorstöd för räddningstjänst vid stora olyckor. Utredningen föreslår vidare att får i uppdrag att i samråd med se över planeringen av frekvenser för radiosambandet inom räddningstjänsten i landet. Problem har i en del fall uppstått vid insamling och rapportering av mätvärden som avser radioaktiva ämnen. Utredningen föreslår att får i uppdrag att i samarbete med , de berörda länsstyrelserna och () genomföra en provverksamhet med mobila terminaler för insamling av mätvärden. Räddningsorganen och polisen behöver bättre radioutrustning för att inne i kärnkraftverken kunna upprätthålla sambandet mellan olika insatsstyrkor och mellan styrkorna och ledningen. Utredningen föreslår därför att får i uppdrag att i samråd med andra berörda organ utarbeta förslag till hur detta samband skall åstadkommas. Förvarning, strålningsmätning m.m. Förvarning vid utsläpp av radioaktiva ämnen sker genom automatisk avläsning och alarmering från de 26 mätstationer som redan finns i landet. En utökning med fem stationer är planerad. Utredningen anser att det behövs ännu fler mätstationer och föreslår att antalet utökas med ytterligare tio, som placeras huvudsakligen i norra . Strålningsmätning efter ett larm om förhöjda värden äger rum bl.a. genom flygindikering. Utredningen föreslår att SSI får i uppdrag att tillsammans med berörda myndigheter genomföra en planering av denna verksamhet. Laboratoriemätningar måste kunna ske i stor skala. Utredningen föreslår att SSI skall svara för att det finns en aktuell förteckning över laboratorier som upprätthåller en standardiserad provningsmetodik och regelbundet kalibrerar utrustningen. För användning ute på fältet behöver räddningstjänsten i fred och krig och försvarsmakten modernare mätinstrument. Utredningen föreslår att strålskyddsinstitutet får i uppdrag att i samråd med överbefälhavaren, och utarbeta ett underlag för anskaffning av modernare mätinstrument. Utredningen föreslår vidare att myndigheterna skall bedöma behovet av dosimetrar, lämplig instrumenttyp och kostnader. En samordning av anskaffningen måste ske med den civila och den militära delen av totalförsvaret. Förutsättningarna för att inomhus varna allmänheten vid ett utsläpp av radioaktiva ämnen förändras genom att inför AXE- systemet. Utredningen anser att varning i ökad utsträckning bör kunna ske med bl.a. högtalarbilar och genom att SOS-centralerna ringer upp och varnar ett visst antal hushåll. Utredningen föreslår att får i uppdrag att överväga en ändring av riktlinjerna för varningssystemen så att en lokal anpassning av verksamheten till de ändrade förutsättningarna kan komma till stånd. Utredningen föreslår att frågan om ersättningar till för medverkan i utbildning och övningar regleras så att institutet får möjligheter att delta i planering, utbildning och övning inom räddningstjänsten. Enligt utredningens förslag skall de lokala vädermasterna vid kärnkraftverket anslutas till datorsystem. Åtgärdsnivåer vid utsläpp av radioaktiva ämnen Utredningen anser att det bör finnas i förväg bestämda nivåer på strålningsvärden som kan utlösa olika slag av åtgärder. Nivåerna skall vara knutna till en viss åtgärd. De skall ses som riktvärden och främst användas för att bedöma graden av farlighet. Utredningen föreslår att SSI får i uppdrag att tillsammans med berörda myndigheter utarbeta åtgärdsnivåer, som skall gälla under efter en olycka eller till dess att myndigheterna har föreskrivit något annat. En riktig användning av åtgärdsnivåerna fordrar kunskaper om begreppens betydelse. Utredningen föreslår därför att SSI får i uppdrag att utarbeta en handbok som strålskyddssakkunniga på central, regional och lokal nivå skall använda vid tillämpning av åtgärdsnivåerna. Utredningen anser att lantbruksstyrelsen och livsmedelsverket skall fullfölja det med anledning av påbörjade arbetet för att åstadkomma en bättre beredskap inom de båda myndigheterna. Utredningen föreslår att lantbruksstyrelsen och livsmedelsverket formaliserar sin planering för åtgärder vid stora olyckor och i övrigt vidtar erforderliga åtgärder, t.ex. försäkrar sig om lokaler och tekniska resurser för ledning. Enligt utredningens förslag skall lantbruksstyrelsen få i uppdrag att tillsammans med SSI utarbeta planer och metodbeskrivningar för provtagning och mätning inom lantbruksområdet. Utredningen föreslår att jordbruksnämnden, som inte har något ansvar för samhällets åtgärder vid allvarliga olyckor, skall delta i planeringen av räddningstjänsten och vid en olycka kunna verka som rådgivande myndighet. Fysiskt skydd vid kärnkraftverken Utredningen anser det nödvändigt att och () fortlöpande överväger de förändringar i hotbilden på både kort och lång sikt som informationer av olika slag ger upphov till. Även om det fysiska skyddet, i förhållande till den hotbild som gäller, i stort får anses tillfredsställande framgår det av och de lokala polismyndigheternas skrivelser till utredningen att det finns svagheter som måste elimineras. Utredningen anser att skall se över den regionala och lokala organisationen och särskilt överväga insatsstyrkornas storlek, behovet av förstärkningar samt utbildning och övning. En del åtgärder som avser det fysiska skyddet vid kärnkraftverken regleras i den s.k. skyddslagen. Utredningen anser det angeläget att det förslag till utökning av skyddslagens tillämpningsområde som utredningen om tillträdesskydd har lagt fram i betänkandet (SOU 1988:8) En ny skyddslag blir genomfört. De berörda länsstyrelserna bör i samråd med kärnkraftverken, och kärnkraftinspektionen bedöma skyddsbehovet och besluta om de kompletteringar av det fysiska skyddet som kan genomföras med stöd av de nya skyddsbestämmelserna. Utredningen föreslår att en organisation för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen byggs upp i och att denna knyter an till organisationen för räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar. Verksamheten skall således baseras på det kunnande och de resurser som redan finns i räddningsorganisationen. skall enligt utredningens förslag svara för genomförandet av saneringsverksamheten. Regeringen skall kunna överta ledningen eller utse en särskild myndighet att svara för verksamheten. En nationell expertgrupp för sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen föreslås bli upprättad. Gruppens huvuduppgift skall vara att under ledning svara för den sanering som måste genomföras av specialutbildad personal. Administrativt skall gruppen stå under strålskyddsinstitutets ledning. Utredningen föreslår att den ansvariga myndigheten vid alla slag av omfattande sanering skall ha en yttersta möjlighet att om det behövs genom bl.a. tjänsteplikt och ingrepp i annans rätt förse organisationen med nödvändiga resurser.