prop · GG03200 · 1992-12-31 00:00:00 — Jagkan så tiU vida ansluta mig tiU denna kritik som att regleringen irättegångbalken och i förslaget inte är helt kongment. Den kritiken drabbaremeUertid även den nuvarande regleringen i sekretessfegen. Förhållandet tordeha sin gmnd i att regleringen i 14 kap. 2 § sekretesslagen delvis är genereU,dvs. inte enbart avser uppgifter som angår televerksamhet, medan bestammelsemai rättegångsbaUcen tar sikte just på uppgifter i sådan verksamhet. Denavvägning mellan de motstaende mttessen som gjorts i sekretesslagen äremeUertid enUgt min mening godtagbar. Som påpekats av uttedningen Ugger envUctig skillnad i att reglema om hemUg teleövervakning ger möjlighet attplanerat te in särskUda uppgifter medan sekretesslagens bestämmelser fömtsätteratt uppgiftema finns tiUgängUga när de begärs. Dessutom är kraven avseendebrottspåföljd för att få ut begärda uppgifter väsentiigt högre i sekretesslagenän i . De skUlnader mellan sekretesslagen och rättegångsbalkensom JO CKh RA påtalat och sombygger på olUca syn på hur integritets-aspektema skaU tiUgodoses kan intelämpligen tes upp i dette sammanhang utan bör bU föremål för överväganden isärskUd ordning. Sammanfettningsvisjmsluter jag mig aUtså i huvudsak tiU Telefegsuttedningens förslag, med deändringar som jag återkommer tiU i specialmotiveringen. JagviU i detta sammanhang ta upp några särskUda frågor som aktoaU-seras av att regleringeni fortsätmingen bör bygga på bestämmelser om tysmadsplikt i stäUet för påbestämmelser om offentUghet och sekretess. Ensådan fråga har tegits upp av Riksåklagaren och avser om den begärandemyndigheten eUer annan skaU pröva att uppgifter som angår misstanke om brottoch som omfettas av tysmadspUkten skaU lämnas tiU myndighet. 1 detta avseendeföreligger den skillnaden mellan den föreslagna regleringen och den nuvaranderegleringen i sekretesslagen att det enUgt den sismämnda aUtid är den udämnandemyndigheten som i varje enskUt feU har att pröva om fömtsätmingar föreUgger förett udämnande av uppgifter Udämnandet sker härvid under myndighetsansvar ochkan bU föremål för konttoU av det allmänna. Det är enUgt min uppfetming intelämpUgt att genom,, feg, jöverlämna denna mynclighetsutövande ■ ; :' '163 uppgift, som berör inttesset för enskUdas personUga integritet i förhål- landetiU det allmännas inttesse att utteda och beivra brott, tiU de en- Prop.1992/93:200 skilda teleföretagen. I Ukhet med uttedningen anser jag attprövningen av om skyddade uppgifter skaU udämnas aUtid bör göras av denmyndighet som begär sådana uppgifter Somjag återkommer tiU senare (avsnitt 4.16.2) har Riksåklagaren när det gäUer denav uttedningen föresfegna bestämmelsen om tystnadspUkt i enskUd televerksamheti fråga om kvarhåUande av försändelse på befordringsföretag, hemUgteleavlyssning CKh hemUg teleövervakning påpekat att en motsvarighet tiUsekretessfegens begränsningar i meddelarfriheten bör mföras i anslutning tiUden föreslagna bestämmelsen. Den bestämmelse om tysmadsplikt som jag förordar iförevarande sammanhang har delvis sm motsvarighet i 9 kap. 8 § andra stycketsekretesslagen. Denna sekretess har enUgt 16 kap. I § sekretessfegen företrädefiramför principen om meddelarfrihet. Genom ett tiUägg i denna bestämmelse böräven den av mig nu föreslagna bestämmelsen om tysmadspUkt i enskddteleverksamhet i vad avser uppgift om innehåUet i ett telemeddelande eUer annanuppgift som angår ett särskUt sådant meddelande undantas fiänmeddelarfriheten. Enannan fråga som jag anser bör belysas här är hur den föreslagna tysmadsplUctenförhåller sig tiU enskildas och det allmännas inttesse av att sedvanUgatelefonkataloger kan publiceras. Att uppgifter inte obehörigen får förasvidare innefettar en möjlighet för den enskUde abonnenten att eftergetysmadsplUrten för bl.a. uppgifter om sitt teleabonnemang. 1 de aUra flestafåU har den som ingår ett avtal om teleabonnemang inttesse av att namn, titel,adress och abonnenmummer, dvs. s.k. gmnduppgifter om ett abonnemang,publiceras. I vissa fåU viU däremot abonnenten själv bestämma över tiU vem hansabonnenmummer skaU lämnas ut. I nuvarande allmänna villkor förteleabonnemang anges att får lämna ut nämnda uppgifter om abonnentenmte begärt att uppgiftema skaU skyddas (s.k. hemligt telefonnummer). Jag utgårfirån att det bolagiserade och övriga företag som driverteleverksamhet, på samma sätt som hittiUs hos , avtalsvägen genommedgivanden fiän abonnentema, dvs. genom att de efterger tysmadsplUcten i dettahänseende, i tillräckUg utsträcknmg kommer att kunna pubUcera abonnenmummerm.m. i telefonkataloger finns aUtså fortfarande möjligheten kvar förde abonnenter hos enskUda teleföretag som så önskar att ha hemUgt abonnenmummerpå samma sätt som hos . VadslutUgen angår tysmadspUktens omfettning har som redan framgått inte heUer jag fimnit skäl föreUgga för att denna skuUe vara mera långtgående. De föreslagna bestämmelsema går redan längre än vad som normalt gäUer i enskild näringsverksamhet. Jag delar uttedningens upp fettning att de uppgifter som faller utanför regleringen, t.ex. uppgifter hos teleföretagen om kundförhållanden i andra avseenden, liksom i nä ringsUvet i allmänhet, kommer att behandlas på ett sätt som väl mot svarar de krav som i detta sammanhang kan stäUas på uitegritetsskydd, eftersom detta Ugger i teleföretagens eget inttesse på en konkurrensutsatt marknad. Sekretess i det allmännasverksamhet Mittförslag: Sekretesslagens bestammelser om skydd för telemeddelanden kvarstårmed en sådan ändring av bestammelsema i 9 kap. 8 § och 14 kap. 2 § atttillämpningsområdet för den sekretess och den uppgiftsskyldighet som i daggäller hos utvidgas till att omfatta myndigheter som driverteleverksamhet. I telelagen införs en erinran om att bestammelsema isekretesslagen gäller i det allmännas verksamhet i stället för bestämmelsema omtystnadsplikt CKh uppgiftsskyldighet i telelagen. Bestämmelseni 9 kap. 8 § Qärde stycket om sekretess för uppgift vid särskild sambandstjänstinom totalförsvaret utvidgas till att omfatta uppgifter som utomstaendeutväxlar på alla telenät, såväl allmänna som enskilcfe. Utredningensförslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar motuttedningens förslag. har uttalat att det föreliggerbehov av att anpassa 9 kap. 8 § sekretesslagen tiU ny teknUc, såsom ettförväntat framtida bmk av personliga s.k. smarta kort som möjliggör att viUcenteleanläggning som helst kan användas för ett visst abonnemang. Skälen för mitt förslag:Genom ändringama i 9 kap. 8 § andra stycket och 14 kap. 2 § sekretesslagenutvidgas tillämpningsområdet för dessa bestämmelser tiU att avse myndighetersom driver televerksamhet. Dessa ändringar är av betydelse för en framtidatelemarknad med konkurrens där även myndigheter i viss utsträckning kan kommaatt bedriva televerksamhet. Ändringeni 9 kap. 8 § Qärde stycket utvidgar tUlämpningsområdet tiU att omfattauppgifter som utomstaende utväxlar på alla telenät oavsett om de innehas av ettaUmänt eller ett enskUt rättssubjekt. Ändringen är motiverad av att sekretessför uppgifter som kommer totalförsvarets personal tiU del inte som böromfatta endast telemeddelanden som förmedlas i det nuvarande allmänna telenätetutan telemeddelanden i varje telenät. VadDatastraffrättsuttedningen uttalat i fråga om behov av att anpassa 9 kap. 8 §sekretesslagen tiU ny teknUc kan lämpUgen tes upp i samband med beredningen avDatestraffrättsuttedningens betänkande Information och den nyahiformationsTeknologin (SOU 1992:110). Tystnadsplikt för densom i mottagare har avlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande Mittförslag: För att åstadkomma en sammanhållen reglering överförs till telelagenden nuvarande straffsanktionerade tystnadsplikten i 3 a och 22 §§ radiolagen(1966:755) för den som i radiomottagare har avlyssnat ett telemeddelande medden ändringen att uttryckligt undantag ges för telemeddelanden avsedcfe för denavlyssnande eller allmänheten. Övrigabestammelser i 3 a § radiolagen utmönstras. Istället för ett principiellt förbud att använda registreringsutmst-ningtillsammans med radiomottagare ges bestämmelsen om tysmadsplikt i telelagenett sådant innehåll att även den som genom registte-ringsutmstning tillsammansmed radiomottagare fått tillgång till ett radiobefordrat telemeddelande inteobehörigen får föra det vidare. Den särskildasuaffbestammelsen för den som bryter mot tystnadsplikten ges sådant innehållatt såväl uppsåtliga fall som oaktsamhets-fall, med undantag för sådana som ärringa, kan föranleda dagsböter. Utredningensförslag överensstämmer med mitt utom i så måtto att uttedningens förslag inteanger att tysmadsplikt gäller endast för telemeddelanden som avlyssnats iradiomottagare och att det omfettar telemeddelanden i varje förmedlingsform,dvs. även trådbuma telemeddelanden. Remissinstanserna:Det stora flertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar motutredningens förslag. En remissinstans, , harframfört synpunkter främst i fråga om konkurrensproblem i förhållande tiUstraffbestämmelsema i 4 kap. samt bettäffande uttedningens förslagatt utinönstra bestämmelsen i 3 a § andra stycket radiolagen. Skälenför mitt förslag: Den huvudsakliga utgångspunkten för den nuvarande regleringenav tysmadsplikt för den som i mottagare avlyssnat ett telemeddelande är attetem är fri och att envar enUgt radiolagstiftningen i princip fritt kan lyssnatiU radiobefordrade meddelanden. Bestämmelsen om tysmadsplUct i 3 a §radiolagen är särskUt straffsanktionerad i lagens 22 §. Straffbestämmelsema i4 kap. 8-9 b §§ gäUer i princip ttådbuma telemeddelanden medanradiobefordrade sådana i princip inte omfattas av bestämmelsernastiUämpningsområde. Telefegsuttedningensförslag bygger i huvudsak på dessa utgångspunkter Förslaget innefettaremeUertid också en straffsanktionerad tysmadsplikt för alla telemeddelanden somavlyssnas oavsett förmedlingsform och även sådana som avlyssnats på annat sättän i mottagare. ,som i det nyUgen avlämnade betänkandet Information och den nyaInformationsTeknologin (SOU 1992:110) lämnat förslag tiU vissa ändringar i desttaff- och processrättsUga reglema mot bakgmnd av utvecklingen inom date- CKhteletekniken, har i sina synpunkter över förslaget främst uppehålUt sig vid dekonkurrensproblem i förhåUande tiU sttaffbestämmelsema i 4 kap. brottsbalkensom telefegsut- rednmgens förslag kanföranleda samt vid förslaget att utinönstta bestäm- Prop. 1992/93:200 melseni 3 a § andra stycket radiolagen. I sismämnda hänseende hardatastraffrättsuttedningen uttalat att en föreskrift med endast tysmadspliktkan vara svår att förena med inttesset av integritetsskydd. Jagdelar den uppfettning som Datastraffrättsuttedningen uttafet i fiäga omkonkurrensproblem i förhållande tiU straffbestämmelserna i 4 kap. brottsbalkenbettäffande trådbuma telemeddelanden och vad avser annan avlyssning än iradiomottagare. Bestämmelsen om tysbiadsplikt i telelagen bör därför inte gesvidare omfattning än vad som huvudsakUgen torde avses med den nuvaranderegleringen i radiofegen, dvs. den bör avse den som i radiomottagare haravlyssnat ett radiobefordrat telemeddelande. Däremotanser jag i likhet med uttedningen att regleringen i 3 a § andra stycket börutmönstras. Det indirekta förbudet mot att använda registteringsutmsmingtillsammans med mottagare torde vara omöjUgt att upprätthåUa med tanke särskiltpå det allmänt utbredda innehavet av bandspelare. Som uttedningen påpekatkommer förbudet att obehörigen föra vidare ett telemeddelande som avlyssnatsatt gäUa oberoende av på vilket sätt det som avlyssnats förs vidare.Bestämmelsen bör emUertid ges ett sådant mnehåU att även sådana feU som att etttelemeddelande som inte du-ekt avlyssnas utan endast registteras, som är falletvid användande av bandspelare tiUsammans med en radiomottagare, inte obehörigenfår föras vidare, t.ex genom att en kopia av bandet överlämnas tiU annan eUergenom att det registterade avlyssnas och sedan förs vidare. HärigenomtUlgodoses enUgt min mening i tillräcklig utsträckning de integritetsaspektersom datastraffrättsuttedningen påtalat. Iövrigt ansluter jag mig tiU uttedningens förslag. JagviU i detta sammanhang te upp en särskUd fråga som akmaUserats med anledning avkonstimtionsutskottets betänkande (bet. 1992/93 :KU2) Fri och rättigheter m.m.I betänkandet anger utskottet att frågan om det är möjUgt att utvidga skyddetmot hemlig avlyssning eller upptegning av telefonsamtal till att avse äventelefonsamtal som befordras på annat sätt än genom tråd fömtsätts bU föremålför överväganden i det fortsatte beredningsarbetet avseende Telelagsuttednmgensoch Datestraffrättsuttedningens betänkanden. Jag bedömer att denna fråga intelämpligen kan tes upp i detta sammanhang utan bör bU föremål för övervägandenvid beredningen av Datastraffrättsuttedningens betänkande, vilket mer genereUtbehandlar frågan om ansvar för mtrång i uppgifter som förmedlas också påtrådlös väg, eUer i annan särskUd ordning. En lag omradiokommunikation 4.11 Utgångspunkter för en ny reglering Mittförslag: En reglering behövs för användningen av radiofrekvensspektmm. Denskall bygga på ett tillståndsförfarande. Regleringen,som kräver lagform, riktas in mot vidaste möjliga yttrandefrihet ochinformationsfrihet. Lagbestammelsemaskall medverka till att åtaganden i det intemationelfe samarbetet påradioområdet kan beaktas. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissuistanserna har inte haft något att erinra i denna del. Skälenför mitt förslag: Jag vUl först ta upp vissa övergripande frågor omfrekvensfördehiingen samt om inriktningen och omfattningen av en reglering. Inledningsvisberörs statens ansvar för radiofrekvensema och inriktningen av en ny regleringmed avseende på yttrande- och mformationsfri-hetsrättsUga aspekter Vidare ärdet frågan om hur detaljerad regleringen på lagnivå bör vara. Det är ocksåfrågan om hur regleringen bör påverkas av de foUcrättsliga bindningar somgäUer bettäffande radioanvändningen. Radiofrekvenserär en begränsad natortUlgång, en gemensam ändUg resurs. Begränsningen liggerfiämst i att det med dagens teknik är möjUgt att använda endast en liten del avradiofrekvensspektmm och att det för många användningar gäUer att var och enkräver stort frekvensuttymme. Så länge det i praktUcenhar fimnits tekniska fömtsätmingar för radioanvändning har uppgiften att vårdaoch skydda dessa möjligheter tiUkommit staten. Eftersom utbredningen avradiovågor inte håUer sig inom nationeUa gränser och eftersom ett mtemationeUtsamarbete mellan världens stater är nödvändigt, bör staten ha kvar denna roU.Utgångspunkten bör således vara att det övergripande ansvaret förfrekvensanvändningen även i fortsättningen Ugger på staten. I uppgiften förstaten bör Ugga att se tiU att de tiUgängliga resursema används på ett frånteknisk och ekonomisk synpunkt så effektivt sätt som möjUgt. Eftersomradiofrekvensspektmm är en ändlig resurs och efterfrågan på frekvensuttymmeökar, kan det antas att olika inttessen kan komma att sta emot varandra medsmsemel-lan oförenUga krav på tiUgång tiU radiofrekvenser En lagstifttimg bördärför anvisa efter viUca gmnder som tUldehung av frekvenser skaU ske. Att upprätthåUa denordning som krävs för att det skaU vara möjligt att med effektivitet ochsäkerhet använda radiomediet kan medföra att det måste göras någonform av prioritering meUan olika önskemål om tiUgång tiU radiofrekvenser Dettakonstaterande bygger på att det mte är tekniskt möjUgt attbibehålla en rimUg kvaUtet på kommunUcationen Prop. 1992/93:200 somaUa anspråk tiUgcxloses. Att göra den avvägning som krävs är en vanskUguppgift. I takt med den tekniska utveckUngen kan emeUertid bristen påfrekvenser minska och behovet av en begränsande reglering därmed bU mindre. Enfegstiftning måste så långt som möjUgt firämja eUer i vart faU inte feggahinder i vägen för möjUgheten att umyttja sådana framsteg. Exempelvis kan dendigitafe teknik som införs inom radicKimrådet efter hand leda tiU större effektiviteti frekvensanvändningen. bör dock beaktas att det finns gränser CKksåmed tiUämpning av ny teknik för i vilken grad det går att göra effektivitetsvinsterÄven med beaktande av den potential som Ugger i teknikutvecklingen tydertiUgängUga bedömningar på att det inom överbUckbar firamtid kommer att rådabrist på frekvenser inom betydande delar av radiofrekvensspektmm. Yttrande-och informationsfrihetsrättsUga frågor m.m. Eldigt2 kap. 1 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmännatUlförsäkrad yttrandefrihet och informationsfrihet. Med ytöandefrihet avsesfrihet att i tal, skrift eUer bUd eller på annat sätt meddela upplysningar samtuttrycka tankar, åsUcter och känslor Informationsfrihet består i frihet attinhämte och te emot upplysningar samt att i övrigt te del av andras yttranden.Begränsningar av yttrandefriheten och informationsfiriheten fär i princip görasendast genom feg. IRF föreskrivs bl.a. att begränsning av de gmndläggande fri- och rättighetemafår göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ettdemokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigtmed hänsyn tiU det ändamål som har föranlett den och inte heUer sträcka sig sålångt att den utgör ett hot mot den frfe åsUctsbUdningen såsom en avfolkstyrelsens gmndvalar. Vidare får begränsning inte göras enbart på gmnd avpoUtisk, reUgiös, kultoreU eUer annan sådan åskådning. Dessutom fårbegränsningar i yttrande- och informationsfriheten över huvud taget endast skei viss utsträckning. Dessa friheter får begränsas med hänsyn tiU riketssäkerhet, folkförsörjningen, allmän ordning och säkerhet, enskUds anseende,privatUvets helgd eUer förebyggandet och beivrandet av brott. Ytttandefrihetenfår också begränsas i näringsverksamhet. I övrigt får begränsningar avyttrandefriheten och informationsfriheten ske endast om särskilt vUctiga skälföranleder det. Vid bedömandet av vilka begränsningar som får ske skaU särskUtbeaktas vUcten av vidaste möjUga yttrandefrihet och informationsfrihet ipoUtiska, reUgiösa, feckUga, vetenskapUga och kulmreUa ange-fegenheter Sombegränsning av yttrandefriheten och informationsfriheten anses emeUertid intemeddelande av föreskrifter som utan avseende på yttrandets innehåU närmarereglerar visst sätt att sprida eUer motta ytttanden. Somframgått av det som sagts i det tidigare torde en frihet för var och en attumyttja vilken radiofrekvens som helst i praktiken knappast innebära någon firihet. Stömingar från andra radioanvändare och svårighetema att bestämmaen frekvens som mottagaren kan förväntas Prop. 1992/93:200 lyssna på skuUemedföra att radiomediet inte fiiUt ut kunde användas för informations- ochåsUctsspridning. Jag delar den av uttednmgen redovisade uppfattningen attföreskrifter om krav på tiUstånd för rätten att använcfe radio ckU hur användning får ske inte börbetraktas som ordmngsföreskrifter enUgt 2 kap. 13 § sista stycket RF utan fårses som begränsningar i informationsfriheten CKh yttrandefiriheten som dessa fiiheterhar definierats i RF (se SOU 1991:107, s. Somnyss nämnts får begränsningar av yttrandefiiheten CKh uiforma-tionsfrihetengöras endast för att uppnå något av vissa i RF angivna ändamål. Eftersom detmåste finnas en viss ordning för att det skaU vara möjUgt att på ett effektivtoch för samhäUsUvet tiUfredsstäUande sätt använcfe radio, får den begränsningav yttrandefriheten som en reglering av radioanvändningen innebär i RF:s meninganses motiverad av särskUt vUctiga skäl enligt 2 kap. 13 § försto stycket RF. Isyfte att upprätthålla ordningen i umyttjandet av radiofrekvensspektmm börregleringen bygga på ett tiUståndsförfarande. Ett krav på tiUstånd för attanvända radiosändare måste anses som yttrandefrihetsbegränsande.Detsamma gäUer villkoren, att radioanvändningen, för att vara tUlåten, måsteske enligt vissa fömtsätmingar av främst teknisk men smndom även av närmastadministtativ art. Enframtida reglering bör dock omfatta inte bara dessa i sig själva begränsandemoment. Även gmndema för prövningen av tillståndsfrågor, vad som skaU varaavgörande för humvida tUlstånd skaU bevUjas, innehållet i beviljade tiUstand,m.m. bör tas upp. Det skuUe möjligen kunna sättas i fråga om sismämnda slag avregler är yttrandefiihetsbegränsande, och om det som en konsekvens av detta, omendast reglema i 2 kap. RF beaktas, skuUe vara möjUgt att inskränkalagregleringen tiU att ange endast tiUståndskravet som sådant och gmndema föratt uppstäUa m-skränkningar i radioanvändningen. De olUca delama får emeUertidanses vara så nära förbundna med varandra att det mest följdriktiga är att sedem som en helhet. Dessutom omfattas föreskrifter om gmndema för tiUståndsgivningi vart fåU av bestammelsen i 8 kap. 3 § RF. Det innebär att lagformen är föreskriveninte bara för tiiUståndskravet utan även för regleringen av de gmnder eftervilka tUlstånd skaU meddelas. Med hänsyn tiU att delegation avnormgivnmgsmakten såvitt avser bestämmelser om användning av radiosändare ochdärmed sammanhängande regler inte torde vara möjUg och då det enhgt vad somnyss sagts finns goda skäl som talar för att även gmndema förtiUståndsgivningen bör ingå i de föreskrifter som skaU anses varayttrandefrihetsbegränsande bör slutsatsen bU att regleringen i aUt väsentUgtmåste beslutas av genom lag. Således måste hela det materiellainnehåUet i regleringen i princip framgå redan av själva lagtexten ochkompletteringar kan göras endast i form av s.k. verkstäUighetsföreskrifter JagviU i detta sammanhang ta upp även vissa frågor som rör yttrande frUietsgmndlagen (YGL) (prop. 1990/91:64, bet. 1990/91 :KU21, rskr. 1990/91:254 samt bet. 1991/92:KU1, rskr. 1991/92:2). EnUgt yttrande frihetsgmndlagen är varje medborgare gentemot det allmänna tiUförsäk- 170 rad rätt att i ljudradio, television och vissa liknande överföringar, fihner. videogram och andraupptagningar av rörliga bUder samt ljudupptag- Prop. 1992/93:200 ningaroffendigen uttrycka tankar, åsUcter och känslor och i övrigt lämna uppgifter iviUcet ämne som helst (1 kap. I § första stycket YGL). Yttrandefriheten enUgtgmndlagen har tiU ändamål att säkra ett fritt meningsutbyte, en fri ochaUsidig upplysning och ett fritt konsmärUgt skapande. I den får inga andrabegränsningar göras än som följer av gmndlagen (1 kap. I § andra stycket YGL). Ytttandefrihetsgmndfegenär tiUämplig på sändningar av radioprogram som är riktade tiU allmänheten ochavsedda att tes emot med tekniska hjälpmedel (I kap. 6 § förste stycket YGL).Dess huvudregel om radioprogram avser därmed främst mndradiosändningar, dvs.television och ljudradio. Den omfettar således inte medier som typiskt sett ärriktede tiU enstaka personer innebär att kommunikationsradio,mobUtelefoni, personsökning och liknande radioanvändningar inte skyddas av yttrandefrihetsgmndlagenoch inte direkt berörs av denna. En annan sak är att dessa och andraradiotiUämpningar torde kunna komma att påverkas av ytttandefrihetsgmndfegentiU följd av att radiofrekvensema totalt sett är begränsade. Den bestämmelse iytttandefrihetsgmndfegen (3 kap. 2 § YGL) som föreskriver efter viUca gmndersom fördelning av det totala frekvensutrymmet skall göras, torde nämligen kommaatt beröra även andra radioanvändningar än de som gäller radioprogram. Vadgäller sändningar av radioprogram på annat sätt än genom ttåd, dvs. i praktikengenom radio, har det med hänvisning till de tekniska begränsningama ansettsinte vara möjligt att föreskriva om en eteblerings-frihet i den mening somgäller enligt tryckfrihetsförordningen. Det konsteteras i förarbetena tiU YGLatt utrymmet i radiofrekvensspektmm inte är obegränsat och att åtminstone någonfördelning av frekvensema är nödvändig för att möjligheterna tiU radiotrafik avskilda slag skaU kunna tes tiU vara ftillt ut (prop. 1990/91:64 s. 82). DettiUåts därför, och i praktiken torde det fömtsattes, att det genom lag meddelasföreskrifter om tiUstånd och vUUcor för att sända (3 kap. 2 § förste stycketYGL).