prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Behovetav en sådan överprövning fär i stället bedömas av lagstiftaren för varjeförvaltningsområde och ärendegrupp för sig. En rimlig utgångspunkt bör därvidvara att domstolsprövning normalt skall kunna ske i frågor som kan väntas varasärskilt betydelsefulla för den enskilde, åtminstone när prövningen har ettklart inslag av rättslig bedömning. Om en fräga rör den enskildes civilarättigheter och skyldigheter i den mening som avses i artUcel 6 iEuropakonventionen bör möjUgheten tUl domstolsprövning i princip aUtid ståöppen (jfr till det sagda SOU 1991:106 s. 49-50 och 54-56). När ett särskiltförvaltningsområde, såsom det i remissen behandlade området för ordning ochsäkerhet pä offentliga platser m.m., är föremål för översyn bör förekomsten avrättsprövning enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa föi-valtningsbeslutinte utgöra något argument tiU stöd för att inte tillåta domstolsprövning iordinär ordning. Institutet rättsprövning får uppfattas som en tillfälliglösning i avvaktan just på att en översyn av de olika förvalmingsom-rädena kangenomföras. Detremitterade förslagets regler om överklagande bör bedömas från nu angivnautgångspunkter. Enligt förslaget kan domstolsprövning i ordinär ordning inteske i andra fall än i de tvä nyssnämnda ärendegmppema (ersättningsskyldighetoch återkallelse av tiUstånd). Det innebär bl.a. att den nuvarande möjlighetenatt hos kammarrätten överklaga beslut som rör vitesförelägganden slopas.Utanför den ordinära domstolsprövningen kommer också att ligga de fall därmyndigheterna har avslagit en ansökan om tillstånd till allmän sammankomsteller offentiig tillställning eller tillstånd att ta en offentlig plats ianspråk för vissa andra ändamål eller att bechiva vissa slags verksamheter.Domstolsprövning kommer inte heller att kunna ske när myncUgheterna enligt desärskilda reglema härom förbjudit en sammankomst eller tillställning ellerålagt den enskUde att vid en viss sammankomst eller tillställning anlitapersonal. merung innebär det sagda att rätten till domstolsprövning har blivitalltför snävt avgränsad. Det bör beaktas att de ärenden som avser tillståndtill allmän sammankomst ytterst gäller den enskildes möjUgheter att utöva de grundlagsskyddadeopinionsfrihetema. Vidare bör beaktas att dessa och andra tiUståndsärenden ochdessutom många ärenden som rör förelägganden eller förbud kan antas ha storpersonlig eller ekonomisk betydelse för den enskilde. Exempelvis kanpolismyndighetens beslut i vissa fall beröra möjUghetema att utöva en näring,vilket innebär att beslutet kommer att angå den enskildes civila rättigheter iEuropakonventionens mening. Inte sällan torde dessutom prövningen av dessaärenden komma att ha väsendiga inslag av rättslig bedömning. Sammantagetbetyder detta att skäl för domstolsprövning kan föreligga i snaii sagt alla detyper av ärenden som rör tillstånd, förelägganden, förbud m.m. Visserligentorde det också förekomma fall av enklaie beskaffenhet där en domstolsprövninginte är lUca påkaUad. Remissen ger emellertid inte underlag för att undantanågon bestämd ärendegrupp från domstolsprövning eller för att i övrigt pä ettgodtagbart sätt avgränsa de fall där en sådan prövningkunde undvaras. Pågmnd av det anförda förordar lagrädet att en möjUghet tiU överprövning Prop.1992/93:210 i domstol öppnas för hela den nu behandlade gruppen av enskilda ärenden. Därmedaktualiseras frågan om lämplig instansordning. Bettäffande de två typer avärenden (ersättningsskyldighet och återkallelse av tillstånd) som enligtremissen omfattas av rätten tiU domstolsprövning har föreslagits att överklagandeskall ske direkt hos kammanätten. Förslaget överensstämmer med vad som f n.föreskrivs i allmänna ordningsstadgan men söider däremot, såsom framhållits iremissprotokollet, mot den av Domstolsuttedningen hävdade principen atttyngdpunkten i domstolsprövningen skall läggas i första instans, dvs.länsrätten. Ett genomförande av en sädan princip kan vara beroende av attockså andra av uttedningen behandlade frågor får sin lösning, bl.a. frågan omprövningstillstånd i ledet länsrätt-kammarrätt. I avvaktan på att frågan ominstansordning prövas i detta stöne sammanhang bör den i remissen föreslagna orchiingenkunna godtas, såvida inte fömtsättningar redan nu anses finnas för att byta utlänsstyrelsen mot länsrätten som första över-klagningsinstans. Lagrådetövergår till frågan om delegation av normgivningsmakt. Lagförslaget innehållerett antal bestämmelser som delegerar normgivnings-uppgifter till regeringen medrätt för regeringen att i sin ttir delegera uppgiften till en kommun, tilllänsstyrelsen eller till annan myndighet. I dessa delar föranleder förslagetinte någon erinran. I förslaget finns emellertid också några bestämmelser somger polismyndigheten befogenheter att meddela s.k. anvisningar. Sålunda gällerenligt 3 kap. 5 § andra stycket i förslaget att polismyndigheten i fråga om bmnnar,bassänger o.d. kan meddela de anvisningar som behövs från säkerhetssynpunkt.Vidare föreskrivs i 3 kap. 14 § första stycket att polismyndigheten fär meddelade anvisningar som behövs ur ordnings- och säkerhetssynpunkt för att användasädana bad- eller campingplatser, idrottsanläggningar m.m. som allmänheten hartiUttäde till samt i andra stycket av paragrafen att polismyndigheten undervissa fömtsättningar kan förbjuda verksamhet som avses i första stycket (i 8 §allmänna ordningsstadgan regleras en motsvarighet till dessa anvisningar, därkallade "ordningsföreskrifter"). Det finns anledning att närmaregranska dessa bestämmelser från konstitutioneU synpunkt Fråganär i första hand om anvisningama bör uppfattas som beslut i enskilda falleller som generella föreskrifter. Lagtexten fömtsätter att anvisningamameddelas "för särskUda fall". Det står också klart att en anvisningär att uppfatta som ett beslut i det enskUda fallet om den riktar siguteslutande tUl den som äger, driver eller på annan grund svarar för denanläggning eller verksamhet som anvisningen avser. Såväl lagtexten som de iremissprotokollet redovisade motiven synes emellertid antyda att anvisningamai mänga fall kan ha en betycUigt stöne och obestämd krets av achessater.Det kan tex. vara fråga om förhållningsregler eller förbud för den alhnänhetsom vill besöka anläggningen eller delta i verksamheten. 1 sammanhanget kan noterasatt de anvisningar som avses i 3 kap. 14 § föreslås bli sttaffsanktionerade. mening kan det knappast råda något tvivel om att anvisningama, tillden del de i enlighet med det sagda riktai- sig till en obestämd kretsav personer, är att bettakta som generella föreskrifter. Uppgiften att Prop.1992/93:210 meddela sädana föreskrifter får enligt regeringsformen inte delegeras direkt ° Det synes i förevarande fall inte ha övervägts ochtorde av lämplighetsskäl inte heller komma i fräga att införa en ordning sominnebär att normgivningsmakt via regeringen får delegeras till polismyndigheten. Pågmnd av det anförda förordar lagrådet att bestämmelsema i 3 kap. 5 § andrastycket uttryckligen begränsas tiU beslut som riktar sig till ägaren av en vissanläggning eller till annan som är i ägarens ställe samt att 14 § i detremitterade förslaget (17 § i lagrådets förslag) förtydligas på motsvarandesätt. Utöverde ändringar som föranleds av de nu redovisade principiella anmärkningarna harlagrådet åtskilliga förslag till änchingar och omdisponering för att lagtextenskall bli mera överskådlig och bättte motsvara de i motiven angivna syftena medbestämmelsema. Lagrådetslagtextförslag framgår av bilaga till detta protokoll. Förslagetger anledning tUl kommentarer dels allmänt, dels i fräga om särskildabestämmelser. Detremitterade lagförslaget innehåller på skilda ställen hänvisningar till vad somgäller enligt annan lag. Således föreslås i 2 kap. 19 § en hänvisning för vissafall till bestämmelsema i 5 kap. arbetsmiljölagen (1977:1160). För att nämndabestämmelser skall vara tillämpliga i dessa fall uppställs i arbetsmiljölagenvissa fömtsätmingar, som inte framgår av den föreslagna paragrafen iordningslagen. 120 § i samma kapitel i lagförslaget lämnas en mer gene rellerinran om att bestämmelser i annan lag kan bli tillämpliga. De fall när dettakan bli aktuellt synes emellertid inte vara uttömmande angivna. Bettäffande pyrotekniskavaror föreslås vidare en hänvisning till annan lag i 3 kap. 7 § andra stycket. Erinringari lagtext om innehållet i annan lag bör göras endast om särskUda skäl talar fördet. Några sådana synes inte föreligga i nu angivna fall. Som framgår av detanförda synes tvärtom bettäffande åtminstone vissa hänvisningar skäl medstyrka snarare tala dUekt mot de föreslagna hänvisningama. Lagrädet föreslårdärför att hänvisningarna får utgå ur den föreslagna lagen och som en följd avdetta en omnumrering av paragrafer göras. Hänvisningama i remissförslagets 2kap. 32 § första stycket och 3 kap. 25 § till lagen (1958:205) om förverkandeav alkoholhaltiga drycker m.m anser lagrådet däremot ha sådant samband medbestämmelserna om beslag i sista styckena i 2 kap. 31 respektive 3 kap. 24 § iförslaget att de bör behållas; 2 kap. 32 § första stycket och 3 kap. 25 § ilagrådets förslag. Till undvikande av missförstånd bör som en följd härav ävenbestämmelsen i förslagets 4 kap. 11 § behållas. Iförslaget används på åtskilliga ställen verbet "upplåta" för att angeatt mark m.m. står till förfogande för umyttjande för vissa ändamål. Med upplåtelseavses då inte någon civikättsligt upplåten nyttjanderätt. visserligenatt ett annat verb hade varit att.föredra i de sammanhang det här Prop.1992/93:210 förekommer, men har avstått frän att föreslå ett alternativ med hänsyn till främstatt verbet med liknande innebörd förekommer i (1987:10) menäven att det använts i bestämmelser som ersätts genom ordningslagen. I ett avde remitterade lagförslagen, nämUgen del om lag om ändring i lagen (1957:259)om rätt för kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser ä allmän plats, m.m.förekommer emellertid i ett och samma stycke av en paragraf ordet upplåtelsesåväl i betydelsen civilrättslig upplåtelse som i den ovan berörda betydelsen.Där har lagrådet ansett att en ändring bör göras. En liknande ändring föreslär lagrädeti 18 § andra stycket renhållningslagen (1979:596). Utöverlagens 2 kap. har i viss utsttäckning bestämmelser i 3 kap. betydelse förallmänna sammankomster och offentiiga tillställningar. För att i någon mänantyda detta bör 1 kap. 1 § ges en änchad formulering. 15 § andra stycket i remissförslaget ges polismyndigheten rätt att meddelade villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vidsammankomsten eller tillställningen. Dessa villkor riktas mot anordnaren. Om anordnarenbryter mot ett sådant vilUcor kan han sttaffas enligt förslagets 2 kap. 29 §första stycket 1. i tredje stycket i samma 15 § skall den som inte följer ettvillkor som polismyndigheten har meddelat vara skyldig att på tillsägelse lämnasammankomsten eller tillställningen. Denna föreskrift riktar sig i främsta mmmetinte mot anordnaren utan mot deltagare eller annan som har tiUttäde till sammankomsteneller tUlställningen. I vissa fall, t.ex. när tiUstäUningen anordnats förbetalande publUc, kan således skälet till att någon inte handlat iöverensstämmelse med vad som skall gälla enligt polismyndighetens vilUcor vai-aatt anorchiaren handlat i sttid med det för honom gällande vilUco-ret ellerförsummat att upplysa om att för tillställningen gäller viss ordningsregel somär föranledd av villkoret. 1specialmotiveringen till nämnda ttedje stycke uttalas att övemädelse av de ordningsviUkorsom polisen har meddelat enligt andra stycket har sttaffbe-lagts i den nyssberörda bestämmelsen i 29 § första stycket I. Med hänsyn till det anfördaifrågasätter lagrädet om uttalandet ger en helt rättvisande bild avförhållandena. Ordalydelsen i den föreslagna bestämmelsen i 29 § första stycketI skulle visserligen kunna läsas så att straffbestämmelsen omfattar även annanän anordnaie. Av specialmotiveringen till bestämmelsen framgår emellertid attdetta inte varit avsUcten. Lagrådet föreslår med hänsyn härtill en merklargörande lydelse i 2 kap. 29 § första stycket 1. i lagrådets förslag till Sttaffbestämmelse.Såvitt avser 2 kap. 15 § andra stycket (i lagrådets förslag 2 kap. 17 §) synesdet då böra anges att den som inte följer en ordningsregel som uppställts av anordnai-enmed stöd av villkor som ålagts honom är skyldig att på tillsägelse avlägsnasig. Förbudmot förtäring av spritdrycker m.m. har i remissförslagets 2 kap. 16 § intagitsendast såvitt avser offentlig tillställning. Vad gäller allmän sam- mankomstframgår emellertid indirekt av remissförslagets bestämmelse i Prop.1992/93:210 Bilaea9 2 kap. 32 § att tanken är att sådant förbud skall kunna uppställas genom ° polismyndighetsbeslut om villkor för sammankomsten. funnitnågra övertygande skäl till varför offendiga tillställningar och allmänna sammankomsterskall på detta sätt behandlas efter skilda mönster. lagrådetsmening talar goda skäl snarare för att även bettäffande allmänna sammankomsterförbud av förevarande slag intas i lagen och inte överiämnäs tillvillkor som i främsta mmmet riktas mot anordnaren. I lagrådets 2 kap. 18§ föreslås därför en lydelse som pä denna punkt likställer dylika sammankomstermed de offentliga tiUställningama. Ett undantag som syftar påförhållandena vid gudstjänster föresläs dock. redaktioneUakonsekvensändringar i 2 kap. 32 § i lagrådets förslag. Polismyndighetenhar enligt 2 kap. 22 § i remissförslaget rätt att inställa eller upplösa enallmän sammankomst eller offentUg tillställning bl.a. om sammankomsten ellertillställningen håUs i strid med ett vUUcor som har meddelats enligt 2 kap. 15§ andra stycket Avmotiven synes framgå att de åsyftade villkoren är sådana som avser den tidunder vilken sammankomsten eller tillställningen får pågå. En bestämmelse omatt sammankomsten eller tillställningen får inställas eller upplösas om ettsådant villkor inte följs har tagits in i 2 kap. 23 § tredje stycket i lagrådetsförslag. Någon hänvisning till vilUcor enligt 15 § ancha stycket firms inte i 2kap. Bestämmelsernaom överklagande i 2 kap. 28 § i lagrådets förslag har i fråga om rätten tilldomstolsprövning utformats i enlighet med vad lagrådet anfört i det föregående. Iförsta stycket av det remitterade förslagets 2 kap. 28 § anges att beslutenligt 11 eller 12 § fär överklagas hos . Av specialmotiveringentill 11 § och av den föreslagna texten till andra stycket i 12 § framgår attprovnings- och konttollförfarandet skall regleras i regeringsförordning.Lämpligen bör denna innehålla även regler för överklagande, varför lagrådetinte tagit med bestämmelsen i sitt förslag. 2 § andra stycket i det remitterade förslaget sägs att kommunen intebehöver höras i ett ärende om tillstånd att använda en offentUg plats, bl.a. omärendet avser kvartersmark som är avsedd att tas i anspråk enligt en överenskommelsesom ttäffats med kommunen. Bestämmelsen står i samband med ett föreslaget nyttfjärde stycke i lagen (1957:259) om rätt för kommun att uttaga avgift för vissaupplåtelser å allmän plats, m.m. och syftar till att jämställa en kommun medenskilda ägare när det gäller möjligheten att ttäffa civilrättsliga avtal omersättning för markupplåtelser på kvartersmark. Av motiven till de föreslagna bestämmelsematorde framgå att de inte är avsedda att gälla sådan kvartersmark förhamnverksamhet som har upplåtits för detta ändamål och som är tillgängliga förallmänheten. Bestämmelsema i 3 kap. 2 § andra stycket i lagrådets förslag harutformats i enlighet härmed. Ifråga om lydelsen av 3 kap. 5 § hänvisas till vad som anförts inledningsvis. Lokala föreskrifter somregeringen eller, efter regeringens bemyndigande, Prop. 1992/93:210 kommun eller länsstyrelse får meddela enligt 3 kap. 8-10 och 11 §§ i förslå- ' get fär, enligt vad som framgår av paragrafema, inte lägga onödigttvång på allmänheten eller annars göra obefogade inskränkningar i den enskildesfrihet. I några fall får föreskriftema inte heller angå förhållanden som ärreglerade eller kan regleras på annat sätt. Lagrådet anser att dessabegränsningar med avseende pä normgivningen bör vara desamma bettäffandesamtliga lokala föreskrifter och därför lämpligen samlas i en gemensamparagraf, i lagrådets förslag 3 kap. 12 §. Enligt3 kap. 16 § I det remitterade förslaget, som motsvaras av 3 kap. 15 § ilagrådets förslag, får en kommun i ett yttrande över en ansökan om att fåanvända en offentlig plats för något annat ändamål än det som den är avsedd förställa upp de villkor för tillstånd som behövs bl.a. för att tillgodose kommunensinttessen som ägare eller förvaltare av den offentliga platsen. Bestämmelsenger inttyck av att ge kommunen rätt att ställa upp vUlkor av ekonomisk natur.Av motiven framgår emellertid att de vilUcor som kommunen skall fä ställa uppmed stöd av den nämnda bestämmelsen är sådana som syftar till att underlättarenhållning, snöröjning, lechiingsdragning och gatuarbeten eller som gällerbelastningen av marken. Vidare skall kommunen få meddela vilUcor som behövs föratt tillgodose de inttessen som den har att bevaka i fråga ommarkanvändningen, stadsbilden och trafiken. I motiven talas också om kommunenskrav som ansvarig för den allmänna miljön. Utanför kommunens befogenheterfaller enligt motiven villkor om skadestånd eller andra ekonomiskaförpliktelser, t.ex. skyldighet för sökanden att betala skatter eller anchaallmänna avgifter. Inte heller skall kommunen kunna ställa upp vilUcor omskyldighet att betala avgifter för användningen av den offentliga platsen.Denna skyldighet är nämligen, heter det, reglerad i lagen (1957:259) om rättför kommun att uttaga avgift för vissa upplåtelser ä allmän plats, m.m. Medhänsyn till det anförda har i 3 kap. 15 § i lagrådets förslag de villkor somkommunen får ställa upp angivits vara sådana som behövs för att tillgodose de inttessensom kommunen har att bevaka i fråga om skötseln av den offentliga platsen,markanvändning, stadsbild, miljö och ttafik. Till ledning vid tolkningen avparagrafen hänvisas till att särskilda bestämmelser gäller i fräga omersättning för användningen av en offentlig plats. 16 § i lagrådets förslag har samlats vissa bestämmelser om beslut medanledning av en ansökan om tillstånd enligt 3 kap. eller en lokal ordningsföreskrift.De ersätter bestämmelserna i 3 kap. 2 § första stycket ttedje meningen och ttedjestycket samt 3 kap. 17 § första stycket i det remitterade förslaget. 13 kap. 18 § tredje stycket i remissförslaget har intagits en bestämmelse om attföreläggande om skyldighet att ta bort en container får under viss för-utsätmingriktas även mot containems ägare. Av den allmänna motiveringen iremissprotokollet framgår att den föreslagna bestämmelsen sammanhänger med delsatt det inte är ovanligt att ägaren tUl containern själv råder över var containemplaceras, näi- den skall hämtas och att den är utrustad med före- skrivnasäkerhetsanordningar, dels att beställaren oftast inte själv kan flytta Prop.1992/93:210 eller avlägsna en container som ställts upp i strid med gäUande vUUcor. Lagrådethar förståelse för synpunkten att ett föreläggande riktat till den somdisponerar marken i vissa faU inte skulle bli så verkningsfullt, eftersom denneinte själv kan vidta rättelse. Detsamma synes emellertid kunna gälla också anch-askrymmande föremål än containrar, även om några förekommandepraktiska problem med sådana inte redovisats i remmissen. Bestämmelsen synesdärför inte böra begränsas till contairu-ar. Lagrådets 3 kap. 19 § harutformats I enlighet härmed. Ävenom den nu berörda begränsningen behålls kan det anmärkas att remissen närmastsynes avse sådana containrar som används för avfall e.dyl. Den föreslagnalagtexten ger emellertid utrymme för tillämpning av bestämmelsen även på vadsom kan betecknas som containrar men som används för t.ex. godsttansporter överstöne avstånd. Redanmed hänsyn till det senast sagda synes kunna ifrågasättas om inte bestämmelsen,för att det i det föregående antydda åsyftade ändamålet säkert skall uppnås,borde ha inriktats inte endast på den som är formell ägare utan också på densom pä gmnd av avtal om nyttjanderätt (leasing) eller lUcnande tillhandahålUt containem. Utöverden verkan som föreläggandet kan få synes någon sanktion inte behövlig. lagtextbilaga har de nu redovisade synpunkterna beaktats. Sttaffbestämmelseni remissförslagets 3 kap. 21 § har således fått utgå. Om den som är under femton är gjort sig skyldig till sprängning ellerskjutning som avses i 3 kap. 6 § första stycket i lagförslaget eller använtvissa vapen eller pyrotekniska varor pä ett sätt som är otillåtet enligt andrastycket i nämnda paragraf eller 7 § samma kapitel skall enligt 3 kap. 22 § vårdnadshavarensttaffas enligt 20 § i kapitlet. Som bestämmelsen i nämnda 22 § torde vara attförstå krävs bettäffande femtonåringen endast att han begått den otillåtnahandlingen objektivt sett Frågan huruvida subjektiva rekvisit är uppfylldaskall således ha avseende endast pä vårdnadshavaren. Bestämmelsen torde tillUcainnebära att det ankommer på vårdnadshavaren att visa att han gjort vad somankommer på honom enligt ttedje stycket För att tydligare ge uttryck för vad somåsyftats, nämligen att straffa värdnads-havarens underlåtenhet har lagrådetformulerat om bestämmelsen i lagrådets 3 kap. 23 §. Attden som åsidosätter ett vitesföreläggande som avses i 3 kap. 19 § remissförslagetinte skall dömas enligt ordningslagen för gärning som omfattas av föreläggandetframgår av 3 kap. 23 § (i lagrådets förslag 3 kap. 24 §). I specialmotiveringendU paragrafen påpekas att den inte gäUer om gämingen är "belagd med sttaffi någon annan författning, t.ex. ". Det framhålls vidare attom "sttaffansvar enligt någon annan förfatming kan dömas ut kan detta geanledning till jämkning av vite som har försuttits". Enligt 9 kap. 8 §rättegångsbalken fär vite inte föreläggas när sttaff är utsatt. Detta stadgandeanses ge utttyck för en allmän princip tillämplig även utanför rättegångsbalkensområde om inte undantag därifrån följer av särskilda författningar (jfr ocksårättsfallet NJA 1982 s. 633). Även om det i motiveringen anfördastår i överensstämmelse med vad som anges i annan lagstiftning (se Prop.1992/93:210 t.ex. 18 § tredje stycket fUmalagen, 1974:156, 37 § konkunenslagen. Bilaga 9 1982:729, och 1 § ttedje stycket försäkringsrörelselagen, 1982:713)finns det anledning att noggrant pröva humvida i det särskUdalagstiftningsärendet ett system som möjliggör dubbla sanktioner verkligen ärnödvändigt. I remissprotokollet har någon diskussion av en sådan nödväncUghetinte redovisats. Bestämmelsemaom överklagande i 3 kap. 26 § har behandlats i det föregående. Begreppetttafiktjänsteman definieras i 4 kap. 2 §. Av motiven till paragrafen framgåratt begreppet skall innefatta också föraren. Detta gäller även förare, t.ex. avtaxibil, som är egenföretagare och således inte har något anställnings- elleruppdragsförhållande. Föratt de befogenheter som enligt lagen knyts till begreppet ttafiktjänstemanskall bli verkningsfulla torde fordras att föraren räknas som sådan tjänsteman.Eftersom den föreslagna lagtexten ger utrymme för tvekan om en förare, ochsärskilt sädan förare som beskrivits, faller under lagtextens definitionföreslår lagrådet en klarläggande omformulering på denna punkt. Idet föregående har lagrådet inledningsvis uppehållit sig vid frågor kringdelegation av normgivningsmakt och då föreslagit bl.a. att bestämmelserna iremissförslagets 3 kap. 14 § formuleras om. I 4 kap. 3 § anges att ttafiktjänstemanfär ge anvisningar. Att här inte kan vara fråga om anvisningar som kan hasådana drag av generella föreskrifter som lagrådet ticUgare cUskuteradeframstår visserligen som tämligen klart. Lagrädet har emellertid ändock ansettatt texten bör kompletteras i syfte att göra förhållandet än mer klart. Iförsta stycket i 4 kap. 8 § i förslaget hierörs "de anvisningar somtrafikföretaget meddelar i ttafiken". Av remissprotokollet framgår intevilka anvisningar som avses här.