prop · GF0383 · 1992-01-01 00:00:00 — Det sägs först att lagen inte gäller författningsreglerade lån som lämnas av statsmedel. Bland lån som undantaget syftar på kan nämnas lån enligt studiestödslagen (1973:349). När det gäller dessa lån har det ansetts att den särskilda författningsregleringen tillgodoser konsumentskyddsbehovet. Härtill kommer att en reglering av dessa lån i konsumentkreditlagen skulle medföra komplikationer på de punkter där de särskilda författningarna har regler som delvis motsvarar konsumentkreditlagens bestämmelser. Det görs också undantag för pantlåneverksamhet enligt lagen härom. Undantaget beror främst på att pantlåneverksamheten på flera sätt skiljer sig från annan verksamhet på konsumentkreditområdet. Flera av bestämmelserna i konsumentkreditlagen passar illa för pantlåneverksamheten, som dessutom är reglerad i en särskild lag. Frågan har behandlats i avsnitt 2.14 i den allmänna motiveringen. I 1 § har i övrigt gjorts endast smärre språkliga justeringar. Här kan därför hänvisas till förarbetena till konsumentkreditlagen, prop. 1976/77:123 s. 152 f. (specialmotiveringen). I fortsättningen aktualiseras dock vissa delvis nya avgränsnings- problem som en följd av att större delen av den nya lagen gäller även för fristående krediter, medan i den gamla lagen flertalet bestämmelser gällde enbart för kreditköp. Särskilt vid tolkningen av rekvisitet "huvudsakligen för enskilt bruk" ställs man inför delvis nya och ganska besvärliga problem. Uttrycket "för enskilt bruk" får dock anses ha samma innebörd oavsett vilken typ av kredit det handlar om. Däri ligger att krediten skall vara avsedd för kredittagarens privata ändamål och inte för användning i exempelvis ett företag eller en förening. Men däri ligger också att krediten inte får användas yrkesmässigt eller i ett sådant sammanhang att en rörelse får anses föreligga. Avser krediten förvärv av en vara, en fastighet eller en tjänst, är det avgörande om varan, fastigheten resp. tjänsten skall användas för enskilt bruk. Finns det inte någon sådan anknytning till ett specifikt förvärv skall frågan bedömas i princip efter hur kredittagaren tänker sig att använda pengarna eller - i fråga om löpande krediter - kreditutrymmet. Avgörande är det huvudsakliga ändamålet. Beträffande vissa användningsområden kan det vara tveksamt om de skall ses som "enskilda" eller inte. Den omständigheten att kredittagaren tänker använda krediten för exempelvis spekulation hindrar inte i och för sig att krediten anses vara för enskilt bruk. Men så snart sådan verksamhet bedrivs yrkesmässigt eller får karaktär av näringsverksamhet faller krediterna utanför konsumentkreditlagen. Som exempel kan sägas att en kredit får anses vara för enskilt bruk om den används för inköp av ett konstverk även om köparen ser köpet som en investering. Används krediten däremot för omfattande konstköp för magasinering och spekulation i en värdestegring, kan det knappast anses vara fråga om en konsumentkredit. En kredit som en privatperson tar för ett aktieköp för egen räkning är normalt "för enskilt bruk", men är det fråga om omfattande affärer eller uppköp av en majoritetspost kan det i allmänhet inte längre anses röra sig om "enskilt bruk" i lagens bemärkelse. EG-direktivets motsvarande uttryck är "outside his trade or profession". Det finns visserligen en viss nyansskillnad mellan detta uttryck och det svenska "huvudsakligen för enskilt bruk". Man torde dock ha anledning att räkna med att de båda uttrycken kommer att ges i allt väsentligt samma innebörd i rättspraxis. Det får överlämnas åt rättstillämpningen att lägga fast innebörden närmare. 2 § I lagen avses medkreditgivare: den som lämnar krediten eller övertar den ursprunglige kreditgivarens fordran, kontantpris: det pris till vilket en vara, tjänst eller annan nyttighet vanligen erbjuds konsumenter mot kontant betalning, kreditbelopp: vid betalningsanstånd den del av kontantpriset varmedanstånd lämnas samt vid lån det lånade beloppet, kreditkostnad: det sammanlagda beloppet av de räntor, tillägg och andra kostnader som konsumenten skall betala för krediten, effektiv ränta: kreditkostnaden angiven som en årlig ränta beräknad på kreditbeloppet, i förekommande fall under hänsynstagande till attdelbetalningar skall göras under den löpande kredittiden, kreditfordran: summan av kreditbeloppet och kreditkostnaden. (Jfr 2 § i promemorians lagförslag) Paragrafen motsvarar i huvudsak 2 § i den gamla konsumentkreditlagen. Utöver ett par språkliga justeringar har en ändring gjorts i en av definitionerna. Den definition som ändrats avser "kreditkostnad". Det gamla uttrycket "med anledning av krediten" har där ersatts av uttrycket "för krediten". Denna ändring är föranledd av att det numera förekommer vissa avgifter som inte bör anses som kreditkostnader men som med den gamla lydelsen möjligen kunde anses falla under detta begrepp. sådana särskilda avgifter som tas ut för transaktioner avseende små belopp. Den nya definitionen utgör alltså en precisering som medför att begreppet kreditkostnad omfattar direkta kostnader för krediten, men däremot inte kostnader som har ett mindre samband med krediten. Något avsteg från de uttalanden som gjordes i förarbetena till den gamla konsumentkredit- lagen (se prop. 1976/77:123 s. 156) är dock inte avsett. I specialmotiveringen till 12 § första stycket - som handlar om "särskild ersättning för krediten", dvs. avgifter som ingår i kreditkostnaden - ges några exempel som belyser innebörden av begreppet. Effektiv ränta har behandlats i avsnitt 2.4.2 i den allmänna motiveringen. Där sägs bl.a. att en matematisk formel för effektiva räntan bör fastställas - i enlighet med EG-direktivet - av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Det är att märka att definitionerna formellt avser alla typer av krediter, dvs. även löpande sådana. Några av definitionerna saknar dock bestämd mening när det gäller löpande krediter. Så förhåller det sig med uttrycket "kreditbelopp" och därmed också - eftersom definitionerna bygger på uttrycket kreditbelopp - med uttrycken "effektiv ränta" och "kreditfordran". Detta saknar betydelse i praktiken utom när det gäller effektiv ränta. I 6 § finns en särskild regel (andra stycket) om hur effektiv ränta skall beräknas för löpande krediter. I övrigt kan beträffande innehållet i 2 § hänvisas till prop. 1976/77:123 s. 155 f. 3 § Med kreditköp avses köp av en vara, då säljaren lämnar köparen anståndmed någon del av betalningen eller då någon del av betaln ett belopp som köparen får låna av säljaren eller av någon annan kreditgivare på grund av en överenskommelse mellan denne och säljaren. Har avtalet betecknats som uthyrning eller betalningen betecknats som ersättning för rätten att nyttja varan föreligger ändå ett kreditköp, om detär avsett att konsumenten skall bli ägare till varan. (Jfr 3 § i promemorians lagförslag) I 3 § första stycket bestäms innebörden av uttrycket kreditköp. Bortsett från en mindre språklig ändring är bestämningen densamma som i den gamla lagen (3 §), varför här kan hänvisas till specialmotiveringen i prop. 1976/77:123 s. 157 f. Det är bl.a. att märka att de s.k. låneköpen och kontoköpen - även köp med kort kredittid, s.k. månadskrediter - faller under definitionen. Det får i fortsättningen mindre betydelse än tidigare om en kredit är hänförlig till ett kreditköp eller inte. Till skillnad från förr gäller ju, som har sagts, de allra flesta bestämmelser i lagen för i princip alla konsumentkrediter. Regeln i andra stycket behandlar sådana avtal som kläs i uthyrningsav- talets form fastän de i själva verket är att anse som kreditköpsavtal. Bestämmelsen har formulerats något annorlunda än den gamla regeln men överensstämmer i sak med den. 1976/77:123 s. 158 f. 4 § Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. (Jfr 4 § i promemorians lagförslag) Denna regel anger att lagens civilrättsliga regler är tvingande till förmån för konsumenten. Regeln är något omformulerad i jämförelse med motsvarande regel (4 §) i den gamla konsumentkreditlagen (specialmotivering, se prop. 1976/77:123 s. 159). Någon ändring i sak är inte avsedd därmed. Näringsidkarens allmänna skyldigheter Under denna rubrik finns en bestämmelse om näringsidkarens allmänna skyldigheter vid kreditgivning till konsumenter. 5 § Näringsidkaren skall i sitt förhållande till konsumenten iaktta godkreditgivningssed och därvid ta till vara konsumentens intre tillbörlig omsorg. (Jfr 5 § i promemorians lagförslag) Paragrafen är ny. Den har tillkommit för att betona kreditgivarnas ansvar gentemot konsumenterna. Den skall dessutom utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler om näringsidkarens skyldigheter i olika hänseenden samt inträda som en utfyllande norm när det gäller kraven på näringsidkarens handlande m.m. i situationer som inte närmare har reglerats i lagen eller i avtalet. Dessa frågor har behandlats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen. Näringsidkaren är skyldig att iaktta "god kreditgivningssed" i sitt förhållande till konsumenten. Häri ligger att kreditgivaren både inför ett kreditavtal och medan avtalet gäller skall handla omdömesgillt och ansvarsfullt mot konsumenten. Kreditgivaren måste agera med utgångspunkt från att kreditavtal ofta har stor betydelse för kundens ekonomiska förhållanden och därför är känsligare från konsumentsynpunkt än de flesta andra avtal. Det är särskilt detta som är avsett att hållas fram när det i paragrafen sägs att kreditgivaren är skyldig att ta till vara konsumentens intressen med tillbörlig omsorg. I kreditgivarens ansvar ligger bl.a. att försöka medverka till att privatpersoner inte skuldsätter sig på ett sätt som är alltför långt- gående i betraktande av deras inkomster och övriga ekonomiska förhållanden. Det innebär att kreditgivaren, om krediten inte är ringa, normalt måste göra en seriös kreditprövning innan kredit lämnas. Rör det sig om en kredit som kan antas ha betydelse för kundens ekonomi, får det anses strida mot god kreditgivningssed att avstå från kreditprövning, om inte kreditgivaren har särskild anledning att utgå från att konsumenten har utrymme i sin ekonomi för det nya åtagandet. Vad gäller kreditgivarens handlande i samband med prövningen av om kunden skall beviljas kredit bör också framhållas kundens berättigade anspråk på information. Kreditgivaren bör upplysa konsumenten om vad prövningen innebär och hur den sker. Om prövningen utfaller negativt - dvs. kredit inte beviljas - får det anses följa av kravet på god kreditgivningssed att kreditgivaren underrättar kunden om orsaken så långt han har möjlighet att utläsa denna och i den mån kunden är intresserad av upplysningen. Genom kravet på god kreditgivningssed ställs också vissa anspråk på kreditgivarens marknadsföring. Redan regeln i 2 § marknadsföringslagen innebär visserligen att näringsidkare är skyldiga att hålla sig inom ramen för vad som i detta sammanhang anses vara god sed. Genom förevarande paragraf i den nya konsumentkreditlagen markeras dock särskilt kravet på god sed vid marknadsföring av krediter. Kravet på god sed får här anses innefatta att näringsidkaren är skyldig att iaktta viss återhållsamhet och måttfullhet i sin marknadsföring. Häri ligger bl.a. att en kredit inte får framställas på ett sätt som är ägnat att missleda kunden i fråga om de ekonomiska konsekvenserna av krediten. Marknadsföring som framställer krediten som en helt bekymmersfri lösning på kundens eventuella ekonomiska problem får anses strida mot god sed. Detsamma gäller sådan marknadsföring som lockar kunden att fatta ett oöverlagt beslut om att binda sig för krediten. Marknadsföring av kredit bör i princip vara neutral i den meningen att den bör överlåta åt kunden själv att avgöra i vad mån krediten är förmånlig för honom. Däremot finns det naturligtvis inte något som hindrar att fördelarna med en kredit jämfört med andra krediter framhålls på ett sakligt sätt. Eftersom marknadsföring som står i strid med god kreditgivningssed ofta torde innefatta otillbörlig marknadsföring enligt 2 § marknadsföringslagen, blir regelsystemet i den lagen tillämpligt. Det innebär att kan på talan av konsumentombuds-mannen förbjuda näringsidkaren vid vite att fortsätta med marknadsföringen i fråga (2 och 5 §§ marknadsföringslagen). kan konsumentombudsmannen själv utfärda ett förbudsföreläggande (14 § marknadsföringslagen). God kreditgivningssed innefattar vidare ett krav på god och rättvisande information om krediten. Informationen skall vara saklig och korrekt samt fullständig såvitt avser sådant som kunden bör känna till. Att på en kunds fråga lämna upplysningar som är ofullständiga och som döljer någon nackdel med krediten får anses strida mot god kreditgivningssed. I övrigt gäller naturligtvis också de särskilda bestämmelserna om information i 6 och 7 §§. Kravet på god kreditgivningssed gäller utöver dessa särskilda regler. Kreditgivarens sätt att informera kan alltså komma i konflikt med god kreditgivningssed även om det inte strider mot reglerna i 6 och 7 §§. Regeln om att god sed skall iakttas vid kreditgivning får också anses innebära att vissa krav ställs på avtalet. Avtalsformulär skall vara tillräckligt lättbegripliga och inte innehålla missvisande eller undangömda villkor. Avtalsvillkoren skall vara skäliga och inte brista i balans till kreditgivarens favör. I övrigt ger de etiska villkor som branschföreträdare och myndig- heter har förhandlat fram god ledning för tolkningen av begreppet god kreditgivningssed. På banksidan är begreppet "god banksed" etablerat, och den vedertagna tolkningen av detta begrepp torde ofta kunna ge vägledning även i fråga om uttrycket god kreditgivningssed. Vidare kan rekommendationer och uttalanden från tillsynsmyndigheterna komma att tjäna till ytterligare ledning. I viss mån kan innebörden i uttrycket god kreditgivningssed ändras med tiden och påverkas av kringliggande omständigheter, såsom tillgången på krediter, kredittagarens person och avtalsvillkoren. Det bör naturligtvis finnas utrymme för sådana ändringar i begreppets innehåll som nödvändiggörs av utvecklingen. Huruvida kreditgivaren iakttagit god sed får i övrigt ofta bedömas med utgångspunkt från omständigheterna i det enskilda fallet. Bestämmelsen är osanktionerad. Som har sagts i den allmänna motiveringen syftar den också främst till att markera kreditgivarens ansvar, varjämte den skall utgöra en grundval för lagens mer konkreta regler och en utfyllande norm för tolkning. Att en kreditgivare har brutit mot god kreditgivningssed kan också få betydelse vid tillämpningen av t.ex. 36 § avtalslagen. Givetvis kan också brott mot god kreditgivningssed föranleda påpekanden från tillsynsmyndigheterna och i förlängningen till och med indragning av förekommande tillstånd. Marknadsföring och information Under denna rubrik finns tre paragrafer. I 6 och 7 §§ finns regler om vilken information som kreditgivaren skall lämna i samband med konsumentkrediter. I 8 § finns regler om sanktioner vid brott mot 6 och 7 §§. 6 § Näringsidkare skall vid annonsering, skyltning och liknande marknads- föring beträffande kredit lämna information om den effektiva räntan för krediten. Om det är fråga om kredit för förvärv av en särskild vara, tjänsteller annan nyttighet, skall även kreditkostnaden och kon När kreditavtalet innebär en rätt för kredittagaren att fortlöpande utnyttja ett kreditutrymme (löpande kredit) skall dels den effektiva räntan anges som en årlig ränta beräknad på det belopp som motsvarar kreditutrymmet, dels den effektiva räntan anges för minst ett fall där beloppet utgör endasten andel av kreditutrymmet. Är kreditutrymmet inte bestä det därvid anses vara . Information enligt första eller andra stycket behöver inte lämnas, om krediten avser ett belopp som uppgår till högst eller om krediten skall återbetalas . (Jfr 6 § i promemorians lagförslag) Paragrafen innehåller regler om marknadsföring av kredit och om näringsidkarens informationsskyldighet i samband därmed. Den har behandlats i avsnitten 2.4.2 och 2.4.3 i den allmänna motiveringen. Paragrafen motsvarar 5 § i den gamla konsumentkreditlagen men har ändrats en del i förhållande till denna. Andra stycket har lagts till för att det skall framgå hur effektiv ränta skall beräknas när det gäller löpande krediter. Tredje stycket - som motsvarar andra stycket i den gamla bestämmelsen - har getts ett delvis nytt innehåll för att reglerna skall anpassas till EG-direktivet. I första stycket anges vilken information som skall lämnas om krediten och när informationen skall lämnas. Beträffande tillämpningen kan hänvisas till de uttalanden som gjordes i specialmotiveringen i prop. 1976/77:123, s. 159 f. Som sagts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.2) bör det ankomma på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att utfärda verkställighetsföreskrifter angående beräkningen av effektiva räntan. Avsikten är att sådana föreskrifter skall anpassas till EG- direktivet, som innehåller detaljerade regler för beräkningen. EG-direktivets formel för effektiv ränta är densamma som den som är etablerad i . Formeln finns som bilaga till tilläggsdirektivet till EG-direktivet, se bilaga 2. I andra stycket, som är nytt, finns föreskrifter om hur effektiva räntan skall beräknas i fråga om löpande krediter. Regeln behövs av den anledningen att definitionen av effektiv ränta i 2 § inte omfattar löpande krediter. Begreppet "kreditbelopp", som är det belopp som den effektiva räntan beräknas på, har sålunda ingen definierad betydelse för dessa krediter. Vid angivande av effektiva räntan för en löpande kredit skall enligt regeln minst två olika räntesatser presenteras. Den ena skall räknas fram med utgångspunkt från ett antagande att kundens skuld motsvarar hela kreditutrymmet. För den andra räntesatsen skall antas att skulden motsvarar en viss andel av kreditutrymmet, t.ex. eller . Genom de nyssnämnda verkställighetsföreskrifterna kan det komma att preciseras ytterligare hur effektiva räntan skall anges i dessa fall. Om kreditutrymmet inte har bestämts i avtalet, skall det vid beräkning av effektiva räntan anses vara . Detta är i överensstämmelse med en särskild tolkningsregel i EG-direktivet. Tredje stycket innehåller en uttömmande uppräkning av de krediter som är undantagna från informationskravet. Gränserna resp. är valda med hänsyn till EG-direktivet (Art. 2 f). Beloppet har emellertid avrundats något. Beträffande vissa tillämpningsfrågor rörande beloppsgränsen, se specialmotiveringen till 9 § tredje stycket. 7 § Innan ett kreditavtal sluts skall näringsidkare som lämnar ellerförmedlar krediten lämna konsumenten information i de hänseende omfattning som anges i 6 §. Informationen skall lämnas skriftligen. (Jfr 7 § i promemorians lagförslag) Näringsidkaren är skyldig att innan ett kreditavtal sluts lämna samma information som han enligt 6 § skall lämna vid marknadsföring av krediten. En motsvarande regel gällde tidigare (6 § i den gamla lagen). Här kan hänvisas till de uttalanden som gjordes vid den gamla lagens tillkomst (se prop. 1976/77:123 s. 162 f.). Undantagsregeln i 6 § andra stycket är tillämplig även i de fall som omfattas av 7 §. Man kan fråga sig vilken funktion regeln i 7 § har när de allra flesta kreditavtal ändå skall ingås skriftligen (se 9 §). Härvid är att märka att skriftlighetskravet och informationskyldigheten fyller delvis olika funktioner. Skyldigheten att informera finns för att säkerställa att konsumenten, innan han binder sig för avtalet, verkligen får kännedom om de moment i kreditavtalet som är särskilt viktiga för honom att känna till. Detta uppfylls inte alltid genom ett skriftlighetskrav enbart. Informationsplikten innebär alltså att kreditgivaren är skyldig att aktivt se till att de ifrågavarande avtalsmomenten kommer till konsumentens kännedom. Näringsidkaren kan inte alltid anses ha uppfyllt denna plikt enbart genom att konsumenten har skrivit på ett avtal som innehåller de aktuella uppgifterna. Vidare är skriftlighetskravet så utformat att vissa villkor i praktiken inte behöver tas in i ett skriftligt avtal utan blir gällande även om de har avtalats endast muntligen. Se härom specialmotiveringen till 9 §. 8 § I fråga om underlåtelse att lämna information som anges i 6 och 7 §§eller som annars är av särskild betydelse från konsumentsyn marknadsföringslagen (1975:1418). (Jfr 8 § i promemorians lagförslag) Paragrafen har samma innehåll som motsvarande bestämmelse i den gamla konsumentkreditlagen (7 §). Innebörden av regeln är att kan ålägga näringsidkaren - normalt vid vite - att lämna informationen (3 § marknadsföringslagen). I enklare fall kan konsumentombudsmannen uppnå detsamma genom ett s.k. informationsföreläggande (15 § marknadsföringslagen). Se vidare i specialmotiveringen till den gällande bestämmelsen, prop 1976/77:123 s. 164 f. Under denna rubrik finns en paragraf, 9 §, som handlar om kravet på skriftligt avtal vid konsumentkrediter. 9 § Ett avtal om kredit skall ingås skriftligen och undertecknas avkonsumenten. Denne skall få en kopia av avtalet. Ett kreditavtal som inte har ingåtts skriftligen är ändå giltigt utom i fråga om villkor som är till nackdel för konsumenten. Vid bedömning av om ett villkor är till nackdel för konsumenten skall en jämförelse göras med vad som gäller om villkoret inte tillämpas.Vad som sägs i denna paragraf gäller inte för engångskrediter när kredittiden är och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång. Det gäller inte heller för krediter som avser ett belopp som uppgår till högst . (Jfr 11 § i promemorians lagförslag) Paragrafen innehåller en ny bestämmelse om att kreditavtal skall ingås skriftligen och undertecknas av konsumenten. Vissa avtal undantas från kravet på skriftlig form. De frågor som regleras i paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen i avsnitt 2.11.1. I första stycket sägs att avtalet skall vara skriftligt och undertecknas av konsumenten. Skriftlighetskravet innebär på vanligt sätt att avtalsvillkoren skall tas in i en skriftlig handling. Avsikten är att även överenskommelser om ändringar av avtals- villkoren - exempelvis om höjd s.k. kreditlimit - skall omfattas av skriftlighetskravet och kravet på konsumentens underskrift. Sådana ändringar som i enlighet med avtalsvillkoren görs ensidigt - exempelvis en räntehöjning - är däremot inte "avtal om kredit". Följaktligen gäller då inte något skriftlighetskrav. Kravet på att konsumenten skall underteckna avtalet får anses tillgodosett om konsumenten skriver under en kreditansökan som innehåller avtalsvillkoren. I första stycket sägs också att konsumenten skall erhålla en kopia av avtalet. Om konsumenten får behålla en kopia av sin kreditansökan, får kravet anses uppfyllt om ansökningshandlingen innehåller avtalsvillkoren. I andra stycket anges rättsföljden av att kravet på skriftform inte iakttas. Detta gör inte avtalet ogiltigt, utan i princip gäller vad som avtalats även om det skett muntligen. Ett villkor som inte har avtalats skriftligen är dock ogiltigt, om det är till nackdel för konsumenten. Om ett villkor är ogiltigt enligt denna regel, gäller avtalet i övrigt utan det ogiltiga villkoret. I bestämmelsen preciseras också vad som i detta sammanhang skall avses med "nackdel". En jämförelse skall göras med vad som gäller om villkoret inte tillämpas. Det handlar alltså om villkor som på ett eller annat sätt förskjuter balansen i avtalet till kreditgivarens förmån. I de flesta fall bereder en sådan bedömning inte några problem. En muntligt avtalad avgift torde alltid få anses vara till nackdel för konsumenten. Detsamma gäller andra förpliktelser som inte är en självklar del av avtalet, exempelvis ett åtagande att utnyttja ett kreditkort i viss omfattning eller att betala dröjsmålsränta utöver vad räntelagen föreskriver.