prop · GF03127 · 1992-01-01 00:00:00 — En remissinstans har hävdat att detta är en alltför . För egen del ansluter jag mig till lantmäteriverkets förslag i denna del. är den gräns som anges i 5 kap. 27 § expropriationslagen och jag ser inte något skäl att i förrättningssammanhang tillämpa en annan ordning. I den praktiska tillämpningen bör givetvis tiden inte sättas längre än som i det enskilda fallet kan antas vara nödvändigt. har emellertid gått ett steg längre och har föreslagit att det skall det vara möjligt att skjuta upp ersättningsfrågan än , om parterna medger det. Ett behov av att hålla ersättningsfrågor öppna torde emellertid huvudsakligen föreligga i de s.k. kantträdsfallen, vilka enligt min uppfattning inte bör omfattas av bestämmelsen. I andra fall framstår det inte som meningsfullt att låta ersättningsfrågan stå öppen längre än . Det finns mot denna bakgrund inte skäl att i detta avseende välja en annan reglering än den som gäller enligt 5 kap. 27 § expropriationslagen. Ersättningsfrågor bör således inte få skjutas fram . Jag återkommer i specialmotiveringen till vissa frågor om bl.a. inteckningshavares medgivande och frågor om förfarande och värdering vid den nya förrättningen. Jag har tidigare nämnt de s.k. kantträdsfallen, dvs. frågor om ersättning för träd som står på marken närmast intill ledningsgatan och som ledningshavaren finner att det är nödvändigt att beskära eller avverka. Det är vanligt att ledningshavaren i ledningsrättsbeslutet ges rätt att företa sådana åtgärder. Stöd för detta finns i förarbetena till ledningsrättslagen (jfr NJA II 1974 s. 192). Sådana avverkningar kan betraktas som förutsebara skador med anledning av ledningsrättsbeslutet. Skadornas omfattning är inte alltid lika svårbedömda som tidigare berörda skadetyper, men i praktiken har därmed sammanhängande ersättningsfrågor ändå ofta kommit att behandlas utanför förrättningen. kan givetvis redan vid ledningsrättsförrättningen söka uppskatta det framtida avverkningsbehovet och fastställa en engångsersättning. Från markägarhåll föredrar man dock vanligen att så inte sker. Även ur ledningshavarens synpunkt kan ett system med engångsersättning framstå som mindre bra, eftersom den kommande avverkningen kan komma att störa umgänget med nya ägare till fastigheten. Det har därför i praktiken blivit vanligt att fastighetsbildningsmyndigheten i ledningsrättsbeslutet fastställer att ledningshavaren har rätt att avverka träd utanför den egentliga ledningsgatan men avstår från att besluta om ersättning för detta. Om det sedermera uppstår tvist om den ersättning som skall utgå, får parterna lösa denna utan medverkan av fastighetsbildningsmyndigheten. Enligt lantmäteriverkets förslag bör fastighetsbildningsmyndigheten ges möjlighet att ta upp ersättningsfrågor av det aktuella slaget till prövning vid ny förrättning på samma vis som beträffande de ovan berörda svårbedömda skadorna. Jag delar inte denna uppfattning. Först skall understrykas att det redan vid den ursprungliga förrättningen går att göra en uppskattning av ''''''''kantträdsskador'''''''', andra liknande skador och annat intrång som kan antas uppkomma i samband med tillsyn och underhåll av ledningar. Bedömningen av skadan måste visserligen i så fall i viss mån bygga på schabloniseringar, men detta får anses acceptabelt, särskilt med hänsyn till att det intrång som det här rör sig om inte torde vara mera betydande. Behovet av att skjuta upp värderingen är därför typiskt sett inte så stort som beträffande de tidigare behandlade intrångssituationerna. Det kan också ifrågasättas om det är lämpligt att skjuta ''''''''kantträdsskador'''''''' och liknande skador . Det rör sig här om skador, som kan uppträda vid upprepade tillfällen under en obegränsad framtid, alltså även efter den tioårsgräns som enligt min mening bör gälla i fråga om möjligheten att skjuta upp ersättningsfrågor. Rätten till ersättning skall enligt ledningsrättslagen i princip bedömas enligt reglerna om intrångsersättning i 4 kap. expropriationslagen. Utgångspunkten blir därvid den marknadsvärdeminskning som den ianspråktagna fastigheten drabbas av. Som värdetidpunkt kommer normalt att gälla tidpunkten för tillträdet. Om skadeprövningen skjuts upp beträffande kantträd m.m., torde det emellertid vara naturligt att värderingen i stället sker med utgångspunkt i den förlust som fastighetsägaren gör i och med avverkningen av kantträden. Detta skulle emellertid kräva en kompletterande lagreglering av dessa ersättningsfrågor och det skulle leda till att ersättningsfrågan bedöms på olika sätt beroende på om den prövas eller om den skjuts . Slutligen framstår reglerna om fördelning av förrättnings- och rättegångskostnader -- som på ledningsrättens område innebär att ledningshavaren normalt bär alla förrättningskostnader -- inte som lämpliga för ''''''''kantträdsförrättningar'''''''' som skulle kunna initieras av båda parter. Jag har mot bakgrund av det anförda stannat för att kantträdsfallen inte bör omfattas av möjligheten till uppskjuten skadeprövning. Inte heller anser jag att något särskilt regelsystem bör införas för dessa frågor. I stället vill jag betona vikten av att man -- såsom också underströks i förarbetena till ledningsrättslagen -- så långt möjligt tillvaratar de fördelar som ligger i att sakägarna träffar de överenskommelser som de anser lämpliga. Det finns normalt ingenting som hindrar dem att träffa avtal om att frågor om kantträd o.d. skall undantas från förrättningen och avgöras och att ersättning då skall utgå enligt vissa överenskomna riktlinjer. behöver i så fall inte fastställa någon ersättning för de skador som omfattas av sakägarnas överenskommelse annat än om denna överenskommelse skulle kunna gå ut över inteckningshavarnas rätt (se 14 § andra stycket ledningsrättslagen). Om sakägarna, när ersättningsfrågan sedermera aktualiseras, inte kan komma överens om den ersättning som skall utgå, har de möjlighet att vända sig till domstol. Domstolen har då att pröva ersättningsfrågan på grundval av vad sakägarna har kommit överens om. En tänkbar möjlighet vore visserligen att låta fastighetsbildningsmyndigheten i stället för domstol pröva frågor av detta slag. Att låta fastighetsbildningsmyndigheten ta upp en ersättningstvist mellan enskilda till prövning utan samband med någon pågående förrättning av fastighetsbildningskaraktär skulle emellertid enligt min mening innebära ett alltför långtgående avsteg från principen att sådana tvister skall handläggas av allmän domstol. I detta sammanhang vill jag ta upp en näraliggande rättegångskostnadsfråga som aktualiserat i en framställning till (Dnr 90-1707). Framställningen tar sikte på fall där en ledningshavare i ett ledningsrättsbeslut har tillagts en viss rättighet utan att någon ersättning därvid blivit bestämd och där frågan om ersättning senare prövas i rättegång. Enligt riksförbundet bör därvid tillämpas samma rättegångskostnadsbestämmelser som i ledningsrättsmål, d.v.s. ledningshavaren skall normalt stå både sina egna och fastighetsägarens kostnader. Förslaget syftar uppenbarligen bl.a. på kantträdsfallen. För egen del kan jag inte tillstyrka riksförbundets förslag. I de fall som omfattas av förslaget har båda parter möjlighet att initiera domstolsprövning. Med hänsyn härtill är det också rimligt att att båda parter tvingas göra processekonomiska överväganden. De rättegångskostnadsregler som tillämpas i dispositiva tvistemål får därför anses lämpliga. Det kan tilläggas att fastighetsägaren alltid har möjlighet att påfordra att frågor om ersättning för förutsebara skador avgörs redan vid förrättningen. 2.5.2 Prövning av frågor om skador m.m. Mitt förslag: får möjlighet att vid fastighetsregleringsförrättning och vid förrättning enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen pröva även sådana ersättningsfrågor som har samband med förrättningen men som inte skall prövas enligt den lagstiftning som gäller för förrättningen. Ett villkor är dock att de berörda sakägarna går med på en sådan prövning. Ett ytterligare villkor är att det i det enskilda fallet är lämpligt att fastighetsbildningsmyndigheten prövar ersättningsfrågan. förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. förslag är dock begränsat till frågor om ersättning för vissa särskilda skador (se rapporten s. 60--62). Remissinstanserna: Nästan alla instanser som yttrat sig i denna fråga har tillstyrkt lantmäteriverkets förslag eller lämnat det utan erinran. Skälen för mitt förslag: I expropriationslagen finns en bestämmelse som ger fastighetsdomstolen möjlighet att, om det är lämpligt, i expropriationsmålet pröva frågor som har samband med expropriationen men som inte skall prövas enligt expropriationslagen. En motsvarande bestämmelse för finns i vattenlagen (1983:291). Enligt min mening talar praktiska hänsyn för att liknande bestämmelser införs i fastighetsbildningslagen, anläggningslagen och ledningsrättslagen. När fastighetsbildningsmyndigheten genomför en fastighetsreglering eller förordnar om upplåtelse eller inlösen enligt anläggningslagen eller ledningsrättslagen kan det inträffa att den anläggning som avses med förrättningen redan har börjat byggas. Byggnadsarbetena kan medföra skador eller andra olägenheter för andra fastigheter som berörs av regleringen. Frågor om ersättning för sådana skador får vanligtvis prövas enligt reglerna i miljöskadelagen (1986:225). , vars kompetens är begränsad till de rättsförhållanden som regleras i den för förrättningen gällande lagen, är inte behörig att pröva frågor om ersättning för dylika skador. Under arbetena kan uppkomma ett tillfälligt behov av att ta mark i anspråk. I den mån sådana tillfälliga markbehov inte kan tillgodoses genom fastighetsbildning kan berörda sakägare i förekommande fall avtala om upplåtelse av marken och om den ersättning som skall utgå. Även i sådana fall kan det emellertid uppstå tvister om ersättningens storlek. Inte heller sådana tvister äger fastighetsbildningsmyndigheten pröva. Parterna får i stället vända sig till domstol. I vissa situationer av dessa slag skulle det ibland innebära påtagliga rationaliseringsvinster om ersättningsfrågorna kunde prövas i anslutning till förrättningen. Lantmätarens vana att bedöma ersättningsfrågor torde normalt göra honom väl skickad att avgöra frågor av det här slaget. Det finns visserligen omständigheter som talar mot en sådan lösning. är inte någon domstol och förrättningslantmätaren har inte samma juridiska utbildning som en domare. Bevisning kan inte förebringas på samma vis som i domstol eftersom fastighetsbildningsmyndigheten saknar möjlighet att hålla vittnesförhör, förelägga personlig inställelse och infordra skriftlig bevisning. Om emellertid sakägarna samtycker till att fastighetsbildningsmyndigheten prövar en fråga av det aktuella slaget, finns det normalt inte anledning att motsätta sig det. Det är därför enligt min mening rimligt att fastighetsbildningsmyndigheten får viss befogenhet att med berörda sakägares medgivande pröva ersättningsyrkanden som har samband med förrättningen men skall prövas enligt annan lagstiftning. Denna befogenhet bör dock inte vara obegränsad. Det kan förekomma ersättningsfrågor som inte bör tas upp vid förrättning. Det gäller t.ex. frågor som är särskilt omfattande eller som skiljer sig påtagligt från de egentliga förrättningsfrågorna. Hit hör bland annat vållandefrågor. Sådana frågor bör fastighetsbildningsmyndigheten normalt inte handlägga ens med sakägarnas medgivande. bör därför få pröva frågor som ligger utanför förrättningslagen endast om det är lämpligt i det enskilda fallet. Enligt min mening finns det inte skäl att -- som lantmäteriverket har föreslagit -- begränsa bestämmelsen till frågor om ersättning för skador . Bestämmelsen bör i stället ges i huvudsak samma utformning som de motsvarande bestämmelserna i expropriationslagen och vattenlagen. Detta möjliggör en flexibel tillämpning av bestämmelsen i alla de olika ersättningsfrågor som kan uppkomma i anslutning till förrättningen. 2.5.3 Fastställande av ersättning när samfälld mark tas i anspråk Mitt förslag: När fastighetsbildningsmyndigheten tillskapar servitut i samfälld mark skall fastighetsbildningsmyndigheten vara skyldig att fastställa ersättning endast till sådana delägare som har framställt yrkande om det, såvida inte ersättningen kan antas komma att överstiga av basbeloppet. Motsvarande skall tillämpas även vid upplåtelse och inlösen enligt ledningsrättslagen och anläggningslagen. Vidare skall ett enklare underrättelseförfarande kunna tillämpas vid vissa förrättningar enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen. förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Förslaget om ett enklare underrättelseförfarande vid vissa förrättningar enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen saknar dock motsvarighet i lantmäteriverkets förslag (se rapporten s. 63--64). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna del har ställt sig positiva till lantmäteriverkets förslag. Skälen för mitt förslag: Samfälligheter medför ofta merarbete vid fastighetsbildningsförrättningar. Det kan gälla arbetet med att utröna vilka som är delägare i samfälligheten, att delge delägarna kallelse och att fastställa den ersättning som varje delägare är berättigad till. För att fastighetsbildningsmyndigheten inte ska behöva lägga ner oproportionerligt mycket arbete på dessa frågor finns i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen en regel som syftar till att rationalisera hanteringen. Regeln, som modifierades genom en lagändring (prop. 1988/89:77, BoU11, SFS 1989:724), är utformad så att ersättning för mark som överförs från samfällighet utgår endast om yrkande framställs under förrättningen eller om värdet av andelen i den överförda marken överstiger av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. När samfälligheten förvaltas av en samfällighetsförening eller när det finns någon som har befogenhet att uppbära medel för samfällighetens räkning skall ersättning dock alltid fastställas. Bestämmelsen i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen gäller vid marköverföring men inte vid upplåtande av servitut i den samfällda marken. I det senare fallet måste således fastighetsbildningsmyndigheten fortfarande fastställa ersättning för varje delägare. Kostnaderna för detta står ibland inte i rimlig proportion till de obetydliga ersättningsbeloppen. Det finns alltså anledning att utvidga bestämmelsen i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen till att gälla också fastställande av ersättning när servitut upplåts i samfälld mark. Bestämmelsen i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen saknar motsvarighet i anläggningslagen och ledningsrättslagen. Även när det gäller upplåtelse eller inlösen av samfälld mark enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen står kostnaderna för att fastställa ersättning ibland inte i rimligt förhållande till den ersättning som kan komma att lämnas. I likhet med lantmäteriverket anser jag därför att den ordning som anges i 6 kap. 6 § fastighetsbildningslagen skall tillämpas även på anläggningslagens och ledningsrättslagens områden. I 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen finns ytterligare ett stadgande som är ägnat att underlätta fastighetsbildning som rör samfälld mark. Bestämmelsen gäller enbart samfälligheter som inte längre används av delägarna för gemensamt ändamål. Det har ansetts att det då normalt är fråga om onyttiga samfälligheter med ringa ekonomiskt värde, varför delägarna inte har något egentligt intresse att bevaka vid förrättningen (jfr prop. 1988/89:77 s. 41). Är det i fråga om en sådan samfällighet uppenbart att ersättning inte behöver fastställas, om det inte framställs något yrkande om det enligt 6 kap. 6 §, är det inte nödvändigt att underrrätta samtliga delägare i samfälligheten om förrättningen. Det räcker att en eller flera av delägarna, som inte på annan grund är sakägare, underrättas om förrättningsansökningen. Bestämmelsen gör det möjligt att undvika en fullständig, ofta besvärlig utredning av delägarkretsen eller ett kostsamt kungörelseförfarande. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen har inte någon motsvarighet i anläggningslagen eller ledningsrättslagen. Syftet bakom denna bestämmelse gör sig emellertid i lika hög grad gällande vid förrättningar enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen som vid fastighetsregleringar. Jag föreslår därför att den ordning som anges i 6 kap. 7 § fastighetsbildningslagen skall tillämpas även vid förrättningar enligt anläggningslagen och ledningsrättslagen. 2.5.4 Sakkunnigs medverkan vid förrättning Mitt förslag: När fastighetsbildningsmyndigheten behöver expertmedverkan skall den alltid förordna experten som sakkunnig. Den som har förordnats till sakkunnig skall närvara vid sammanträde, om det kan antas vara av betydelse för utredningen. och lantmäteriverkets förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag men innebär en mera långtgående skyldighet för sakkunnig att närvara vid sammanträde (se SOU 1984:72 s. 77--78 och lantmäteriverkets rapport s. 95). Remissinstanserna: och lantmäteriverkets förslag har i allmänhet tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Två remissinstanser har dock motsatt sig förslaget om sakkunnigs närvaro vid sammanträde och en av dessa har även uttalat sig mot förslaget om förordnande av sakkunnig. Skälen för mitt förslag: Enligt 4 kap. 34 § första stycket fastighetsbildningslagen får fastighetsbildningsmyndigheten anlita biträde av sakkunnig för utredning av fråga, vars bedömande kräver särskild sakkunskap. Den sakkunnige fungerar som opartisk medhjälpare till myndigheten. Hans utredning läggs vanligen fram i skriftlig form för myndigheten, men det är också möjligt att han muntligen redovisar sin utredning vid ett sammanträde. En sådan muntlig utsaga skall i princip redovisas i förrättningsprotokollet (se 10 § fastighetsbildningskungörelsen, 1971:762). Ersättning till en sådan sakkunnig är att hänföra till förrättningskostnad och skall bestämmas av fastighetsbildningsmyndigheten. Inom det statliga lantmäteriväsendet har efter hand utbildats ett arbetssätt som innebär att de olika organisationsområdena samverkar. Ett viktigt led i denna samverkan utgörs av den specialistservice som överlantmätarmyndigheterna och särskilda regionenheter för fastighetsekonomi lämnar fastighetsbildningsmyndigheten i värderingsfrågor m.m. Vidare lämnar lantmäteriverket i viss utsträckning service till fastighetsbildningsmyndigheterna i olika frågor. Stöd för detta förfarande finns i 4 kap. 34 § fastighetsbildningslagen. Denna specialistservice utförs oftast utan att något sakkunnigförordnande meddelas. Vid tillämpningen av den redovisade ordningen med expertmedverkan utan formella sakkunnigförordnanden har en expert som fastighetsbildningsmyndigheten anlitat formlöst inte samma krav på sig som en expert som har ett sakkunnigförordnande. Det finns vidare inte någon garanti för att lämnade uppgifter blir dokumenterade på samma sätt som gäller beträffande utsaga av sakkunnig enligt 10 § fastighetsbildningskungörelsen (1971:762). Jag delar utredningens och flertalet remissinstansers uppfattning att förrättningsverksamheten skulle vinna på att experten alltid knyts till fastighetsbildningsmyndigheten genom ett formligt förordnande. Jag föreslår därför att myndigheten, när den behöver expertmedverkan, alltid skall förordna experten som sakkunnig. Lagtekniskt kan detta åstadkommas genom att orden ''''''''anlita biträde av sakkunnig'''''''' i 4 kap. 34 § första stycket fastighetsbildningslagen byts ut mot orden ''''''''förordna lämplig person som sakkunnig''''''''. saknar fastighetsbildningslagen bestämmelser som anger i vilken utsträckning en sakkunnig behöver vara närvarande vid förrättningssammanträde. Det är uppenbart att en sådan närvaro ofta är lämplig. Om den sakkunnige är närvarande vid sammanträdet, har sakägarna möjlighet att ställa frågor till honom. Härigenom kan eventuella oklarheter redas ut och brister rättas till. Å andra sidan är det knappast lämpligt med en ordning som kräver att den sakkunnige alltid är närvarande vid sammanträde. Vid sammanträdet skall kanske den fråga, som den sakkunnige har yttrat sig om, inte behandlas. I andra fall kan det vara tillräckligt att den sakkunnige har yttrat sig skriftligen. Det gäller i synnerhet om det skriftliga utlåtandet framstår som klart och fullständigt och sakägarna inte särskilt har begärt att den sakkunnige skall vara med vid sammanträdet. Bestämmelsen bör med hänsyn härtill utformas så att fastighetsbildningsmyndigheten i varje särskilt fall skall pröva om den sakkunniges närvaro kommer att vara av betydelse. Mot bakgrund av vad jag nu har sagt föreslår jag att det görs ett tillägg till 4 kap. 34 § första stycket fastighetsbildningslagen av det innehållet att den sakkunnige skall närvara vid sammanträde, om det kan antas vara av betydelse för utredningen. Den nya lagstiftningen bör träda i kraft . I några fall behövs särskilda övergångsbestämmelser. Det gäller framför allt de föreslagna ändringarna i ersättningsreglerna. På det området bör grundprincipen vara att de äldre reglerna fortfarande skall gälla vid förrättningar där ansökan har gjorts före ikraftträdandet. På så sätt säkerställer man bl.a. att arbete som har lagts ner på en förrättning inte blir onyttigt på grund av att reglerna ändras. Också i andra fall -- bl.a. beträffande ändringarna i rättegångskostnadsreglerna -- finns behov av särskilda övergångsbestämmelser. Jag återkommer till det i specialmotiveringen. I kostnadshänseende torde den föreslagna anpassningen till expropriationslagens ersättningssystem endast få marginell betydelse såväl för de enskilda sakägarna som för det allmänna. Tydligare och mera konsekventa ersättningsregler bör dock -- i vart fall -- kunna leda till att förrättningsförfarandet blir snabbare och billigare. De utvidgade möjligheterna att genomföra planer genom förrättningsförfarande torde innebära kostnadsminskningar för det allmänna. De nya rättegångskostnadsreglerna kan komma att medföra vissa mindre kostnadsökningar för kommunerna. Vid överklagande av fastighetsregleringar, som sker i plangenomförande syfte, kommer kommunerna att få bära motparternas rättegångskostnader i större utsträckning än . Antalet överklagade förrättningar av de slag, som omfattas av de nya bestämmelserna, är emellertid mycket litet. Det saknas anledning tro att reformen kommer att leda till några beaktansvärda kostnadsökningar. Dessa torde för övrigt uppvägas av de nämnda kostnadsminskningarna för plangenomförande. I övrigt torde mitt förslag inte ha några särskilda kostnadseffekter. I enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988) 2. lag om ändring i anläggningslagen (1973:1149) 3. lag om ändring i ledningsrättslagen (1973:1144) 4. lag om ändring i lagen (1987:11) om exploateringssamverkan 5. lag om ändring i lagen (1970:990) om förmånsrätt för fordran på grund av fastighetsbildning. Beträffande lagförslagen under 2 -- 4 har jag samrått med statsrådet . Lagrådet har granskat lagförslagen. 4.1 Förslaget till lag om ändring i fastighetsbildningslagen (1970:988) 4 kap. 34 § För utredning av fråga, vars bedömande kräver särskild fackkunskap, får fastighetsbildningsmyndigheten förordna lämplig person som sakkunnig. Den som står i sådant förhållande till saken eller till någon sakägare att det är ägnat att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet får inte anlitas. Den sakkunnige skall närvara vid sammanträde, om det kan antas vara av betydelse för utredningen. Ersättning till sakkunnig bestämmes av myndigheten. Anlitas befattningshavare i allmän tjänst som sakkunnig, utgår ersättning endast när särskild föreskrift är meddelad. (Jfr 4 kap. 34 § i SOU 1984:72 och i lantmäteriverkets rapport). Ändringarna i paragrafens första stycke innebär bl.a. att fastighetsbildningsmyndigheten i fortsättningen alltid skall meddela ett formligt förordnande för en sakkunnig som anlitats för utredning av någon särskild fråga.