prop · GF0340 · 1992-01-01 00:00:00 — Främst är det kost- naderna för arbetsskadesjukpenning som stigit mycket kraftigt. På är det emellertid kostnaderna för arbetsskadelivräntor som inger störst oro. Med hänsyn dels till den rättspraxis som utbildats ifråga om arbetsskadeersättning, dels till att kostnaderna i de enskilda fallen är förhållandevis höga finns det skäl att utgå från att kostnaderna för ar- betskadelivräntor kommer att öka avsevärt . Den ökande ärendemängden har medfört administrativa påfrestningar för försäkringskassorna, som trots betydande resurstillskott ändå inte har kunnat avgöra ärendena i den takt som de kommer in. Arbetsskadeförsäkringen har varit föremål för en granskning av riks- dagens revisorer. I en rapport (1988/89:5) uttalade revisorerna att ar- betsskadeförsäkringen inte fungerar väl i sin nuvarande utformning. Som skäl angavs bl.a. att arbetsskadeförsäkringens högre ersättningsnivå jämte handläggningstiderna i systemet torde verka starkt rehabiliterings- hindrande samt att kompensationsnivån inom andra trygghetssystem för flertalet ligger på en tillfredsställande nivå. Revisorerna anmälde där- efter sin granskning till (förslag till 1989/90:8). uttalade med anledning av revisorernas granskning i betänkandet (1989/90:SfU15) Arbetsskadeförsäkringen bl.a. att principen att en skada som beror på arbetet, i vart fall efter det akuta sjukdomsstadiet, genom försäkringsskydd skall ersättas med högre be- lopp än annan skada bör bibehållas. Vidare utgick utskottet från att överväganden även skulle komma att göras beträffande samordning av sjuk- och arbetskadeförsäkringarna. Utskottet hänvisade till då pågående beredning av frågan inom . Den dåvarande regeringens redovisning av åtgärder för att stabilisera ekonomin och begränsa tillväxten av de offentliga utgifterna (skr. 1990/91:50) innefattade bl.a. en samordning av sjuk- och arbets- skadeförsäkringarna. Därvid framhölls att kostnaderna för dessa försäk- ringar hade utvecklats till ett samhällsekonomiskt och statsfinansiellt problem. Den allvarligaste konsekvensen av denna utveckling var dock den mänskliga, så till vida att regelsystemen medfört att människor lämnat arbetslivet och fått vänta overksamma på arbetsskadeprövning. Den dåvarande regeringen uttalade därför att en samordning borde ske av sjukpenning enligt AFL och arbetsskadesjukpenning samt att ett sys- tem med obligatorisk arbetsplatsutredning och rehabiliteringsplan borde införas. Syftet var att påskynda rehabilitering och återgång till arbetet. De i avsnitt 2.1 redovisade bestämmelserna om rehabilitering och rehabiliteringsersättning, som träder i kraft , omfattar även den som på grund av arbetsskada är i behov av en arbetslivs- inriktad rehabilitering. I propositionen med förslag till de nya be- stämmelserna (prop. 1990/91:141) framhölls att en samordning av sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna är av mycket stor betydelse för ett framgångsrikt rehabiliteringsarbete. Utgångspunkten för en samordning skulle därvid vara att den enskilde som skadas i sitt arbete skall hållas skadeslös samt att samhällets åtaganden gentemot den skadade i huvud- sak skall omfatta sjukpenning under sjukdomstid, rehabiliteringspenning under rehabiliteringstid och livränta vid varaktig nedsättning av arbets- förmågan. Utgångspunkten var vidare att arbetsmarknadens parter skulle ta ansvar för vad som därutöver krävs för att genom avtalsförsäkringar hålla de arbetsskadade skadeslösa. Vid behandling av nämnda proposition betonade socialför- säkringsutskottet i betänkandet 1990/91:SfU16 bl.a. vikten av att åtagan- dena gentemot de arbetsskadade klarläggs innan någon förändring sker av samordningstiden inom arbetsskadeförsäkringen. Resultatet av en beredning med arbetsmarknadens parter borde därför avvaktas. Utskottet hemställde att skulle avstyrka bifall till motioner om förlängd samordningstid inom arbetsskadeförsäkringen. biföll ut- skottets hemställan (rskr. Den dåvarande regeringen beslöt därefter att tillsätta en kommitté med uppgift att göra en översyn av vissa frågor inom arbetsskadeförsäkringen (S 1991:10). Enligt beslutade direktiv (dir. 1991:74) ingår dock inte i uppdraget att lägga fram förslag om förlängd samordningstid inom ar- betsskadeförsäkringen eller att i övrigt föreslå några mera omfattande förändringar i LAF. Detta är enligt min mening inte tillfredsställande och jag avser därför att föreslå regeringen att ge direktiv för en genomgripande översyn av hela arbetsskadeförsäkringen. Jag åter- kommer till detta i följande avsnitt. 4.3 Förlängd samordningstid inom arbetsskadeförsäkringen Mitt förslag: Samordningstiden enligt 3 kap. 1 § LAF förlängs . Skälen för mitt förslag: Som tidigare nämnts har antalet arbetsskade- ärenden ökat mycket kraftigt liksom försäkringsutgifterna. Utgifterna för sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna har varit den snabbast växande posten i socialförsäkringssystemet under det senaste årtiondet. En viktig faktor i sammanhanget är att tillämpningen av de grundläggande bestäm- melserna i 2 kap. LAF blivit alltmer generös. Den ökande ärendemäng- den har medfört såväl administrativa påfrestningar på försäkringskassor- na som en alltför lång väntetid för beslut av om arbetsskada. revisorer har framhållit att väntetiderna i sig, liksom ar- betsskadeförsäkringens högre ersättningsnivå utgör ett hinder i rehabili- teringsarbetet. Den skadade önskar i många fall ha arbetsskadeärendet prövat innan han är beredd att medverka i en rehabilitering. Revisorer- nas granskning i denna del bygger på en enkät till landets expertis på rehabiliteringsfrågor. I likhet med revisorerna anser jag att denna yrkes- mässiga opinion måste tas på stort allvar. Det är otillfredställande att arbetsskadeförsäkringen uppenbarligen är ett hinder i rehabiliterings- arbetet. Mot bakgrund härav och då utvecklingen av försäkringens kost- nader liksom det växande underskottet i arbetsskadefonden är ytterst oroväckande, är det nödvändigt att åtgärder vidtas för att komma till rätta med problemen. Som tidigare nämnts omfattar de nya reglerna om rehabilitering och rehabiliteringserättning även den som har drabbats av arbetsskada. Trots detta förhållande finns det - om åtgärder inte vidtas - risk för att den som är arbetsskadad inte är motiverad att delta i en behövlig rehabilite- ring förrän fattat beslut i arbetsskadeärendet. En för- längning av samordningstiden från 90 bör enligt min mening kunna medverka till att höja den skadades motivation att delta i en rehabilitering. Om det står klart för den försäkrade att en arbets- skadeprövning inte blir aktuell förrän tidigast efter det att skadan visade sig som kan er- bjuda en adekvat rehabilitering med en kompensation på samma höga nivå som arbetsskadesjukpenningen bör man kunna förvänta sig att han accepterar att delta i rehabiliteringen så snart hans hälsotillstånd tillåter detta. Genom förslaget att förlänga samordningstiden i arbetsskadeförsäkring- en anser jag att förutsättningar skapas att åtminstone delvis undanröja de hinder som arbetsskadeförsäkringen kan innebära för rehabili- teringen av de skadade. Mitt förslag innebär att den som till följd av arbetsskada har fått sin arbetsförmåga nedsatt med minst en fjärdedel skall erhålla sjukpenning i enlighet med bestämmelserna i 3 kap. AFL efter det att skadan visade sig. Detta innebär, med utgångspunkt i de nya regler om kompensationsnivån inom sjukpenningförsäkringen som gäller , att sjukpenning kommer att utges , eller av den sjukpenninggrundande inkom- sten. I de fall en arbetslivsinriktad rehabilitering påbörjas innan samord- ningstiden löpt ut innebär förslaget att sjukpenning enligt 3 kap. AFL byts ut mot rehabiliteringspenning enligt 22 kap. samma lag med en kompensationsnivå på . Förslaget innebär vidare att kostnader enligt 3 kap. 4 § LAF för läkar- vård, sjukvårdande behandling, sjukhusvård och läkemedel kommer att ersättas enligt bestämmelserna i efter det att skadan visade sig. Vad gäller förutsättningarna för att erhålla livränta föreslår jag ingen ändring av de nuvarande reglerna. Vid en bestående nedsättning av arbetsförmågan till följd av arbetsskada utges således på samma sätt som livränta enligt LAF. Jag vill i detta sammanhang också något beröra trygghetsförsäkringen vid arbetsskada (TFA). TFA handhas av Arbetsmarknadsförsäkringar (AMF) och lämnar ersättning till anställda som drabbas av arbetsskada. Enligt försäkringsvillkoren får en anställd inte föra skadeståndstalan mot sin arbetsgivare med anledning av arbetsskadan. I stället erhåller den skadade ersättning från TFA enligt i huvudsak skadeståndsrättsliga reg- ler. TFA lämnar ersättning för den inkomstförlust och de kostnader som återstår sedan ersättning från arbetsskadeförsäkringen betalats ut. Från TFA kan också utges ideella ersättningar för lyte och men, sveda och värk m.m. TFA har tillkommit efter utfästelse i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter (LO, SAF och PTK). Kommunal- och lands- tingsanställda är anslutna till försäkringen. Motsvarande regler för stat- ligt anställda finns i avtalet om ersättning för personskada (PSA), som handhas av statens trygghetsnämnd. För TFA och PSA gäller samma regler som i LAF i fråga om vad som skall betraktas som arbetsskada. Försäkringskassornas beslut utgör i regel grunden för den ersättning som utges enligt dessa försäkringar. Den föreslagna förlängningen av sam- ordningstiden får därför betydelse också för TFA och PSA. Detta gäller såväl i fråga om tillgången till beslut och besluts- underlag som i fråga om ersättning för inkomstförlust - utöver ersätt- ningen från den allmänna försäkringen - räknat från visandedagen. Den föreslagna förlängningen av samordningstiden innebär en kost- nadsmässig avlastning för arbetsskadeförsäkringen. Jag beräknar att försäkringsutgifterna kan minskas med knappt 140 milj.kr. och att besparingen i form av administrationskostnader är betydande. Med hän- syn till ärendebalanserna m.m. uppkommer dock besparingarna först efter genomförandet av de nya reglerna. De nya reglerna bör träda i kraft . Äldre föreskrifter bör tillämpas i fråga om ersättningsfall där skadan visat sig före detta datum. Förslaget innebär således att om visandedagen ligger i tiden före ikraftträdandet kommer nuvarande regler i LAF att tillämpas. Förslaget avseende LAF får återverkningar också för ersättning enligt lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän. Förslaget skall ses som ett första steg att komma till rätta med pro- blemen med arbetsskadeförsäkringen. Som nämnts i det föregående (avsnitt 4.2) avser jag att föreslå regeringen att ge direktiv för en genomgripande översyn av hela arbetsskadeförsäkringen, varvid såväl möjligheten att införa en obligatorisk ansvarsförsäkring för arbetsgivarna som förutsättningarna för ett avgiftsuttag som differentieras med hänsyn till arbetsskaderiskerna skall prövas. Arbetsskadebegreppet skall också ses över och stramas upp. 5 Särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension Mitt förslag: Giltighetstiden för lagen (1991:162) om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension, som gäller till utgången av , förlängs till utgången av . Anslaget för bidrag till kommunala bostadstillägg till folkpen- sion för /92 räknas upp med 25 milj.kr. Skälen för mitt förslag: Med tillämpning fr.o.m. utges särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension (SKBT) till de pensionärer som är berättigade till kommunalt bostadstillägg till folk- pension (KBT) och som på grund av storleken på sin pension och utgift för hyran inte når upp till socialbidragsnorm. Lagen om särskilt kommunalt bostadstillägg till folkpension, som gäller t.o.m. , tidsbegränsades i avvaktan på förslag från kom- mittén för översyn av kommunalt bostadstillägg (S 1991:06). Kommit- téns huvudbetänkande kommer att avlämnas omkring /92 med inriktning på att föreslagna förändringar skall kunna träda i kraft . Kommittén har i en skrivelse till föreslagit att lagen om särskilt kommunalt bostadstillägg till folk- pension ges förlängd giltighetstid. Kommittén föreslår således att SKBT skall utges även . Jag ansluter mig till detta förslag. Antalet pensionärer som uppbär SKBT uppgår till ca 28 000 personer. utges SKBT med ett belopp som över- stiger till mer än hälften av de pensionärer som erhåller denna förmån och med mer än till av de förmånsberättigade pensionärerna. Kommittén beräknar kostnaden för utbetalning av SKBT till 120 milj.kr. SKBT beräknas utges till ca 30 000 pensionärer under förutsättning att hyrorna inte höjs . Statsbidrag till kom- munerna lämnas enligt beslutet av (prop. 1990/91:150, bil. I:3, FiU30, rskr. 386) av kommunernas kostnader för SKBT. Statsbidraget vid hyresnivå utgör därför ett årsbelopp på 48 milj.kr. Med utgångspunkt från kommitténs kostnadsberäkningar och med beaktande av hyrornas utveckling har jag beräknat kostnaderna under anslaget för /92 till 25 milj.kr. utöver vad som tidigare Jag avser att föreslå regeringen att senare återkomma till riks- dagen budgetproposition om medelsbehov för /93. 6 Vissa åtgärder för att förenkla handläggningen i försäkringskassorna 6.1 Inledning Den tidigare regeringen gav () och () i uppdrag att utvärdera reglerna om om- prövning av allmän försäkringskassas beslut särskilt med sikte på regler- nas inverkan på handläggningstiderna i ärenden om socialförsäkrings- förmåner. I uppdraget ingick att RFV och DV skulle överväga om det - för att minska de sammanlagda handläggningstiderna - kunde vara lämpligt att också inom andra områden än arbetsskadeförsäkringen an- vända sig av ett förenklat förfarande för vissa avgränsade typer av ären- den. De båda verken överlämnade rapporten hand- läggningstider vid bl.a. omprövning och överklagande inom socialför- säkringen. I rapporten föreslås att vissa omprövningsärenden som ankommer på socialförsäkringsnämnd skall handläggas av tjänsteman hos . Vidare föreslås beträffande några ärendegrupper, där rättspraxis anses oklar, att det klarläggs att tjänste- man är behörig att fatta beslut. Rapporten i nu ifrågavarande del bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. Rapporten har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. 6.2 Handläggning av vissa omprövningsärenden Mitt förslag: I vissa ärendegrupper, i vilka beslut fattas av tjäns- teman, skall även omprövningsbeslutet kunna fattas av tjänsteman i stället för av socialförsäkringsnämnd. Det gäller ärenden om återbetalningsskyldighet samt om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension. RFV:s och DV:s förslag: Överensstämmer med mitt. Det omfattar dock också ärenden om rätt till havandeskapspenning. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanserna med få undantag. anser att det bör ankomma på respektive försäkringskassas styrelse att ta ställning till om beslutsrätt skall delegeras från socialförsäkringsnämnd till tjäns- teman. Detta kan enligt förbundet i jämförelse med förslaget i rapporten innebära en viss utökad delegering av beslutanderätten till tjänsteman. Kammarrätten i avstyrker förslaget med motivering att det i den enskildes ögon måste framstå som en onödig byråkratisk omgång att tjänsteman omprövar sina egna beslut. Försäkringsrätten för avvisar förslaget såvitt avser havandeskapspenning och fram- håller att skälighetsfrågorna i denna ärendegrupp inte skiljer sig från vad som gäller i mål om rätt till sjukpenning. Skälen för mitt förslag: I förarbetena till lagstiftningen om socialför- säkringsnämnder (prop. 1985/86:73) förutsattes att medverkan av förtro- endemän skall koncentreras till ärendetyper, som har det gemensamt att utgången är av stor betydelse för den försäkrade från trygghets- och försörjningssynpunkt som ärendena ofta inrymmer betydande inslag av skälighetsbedömning. I ett antal ärendeslag, där tjänsteman fattar beslut, sker eventuell om- prövning av beslutet i socialförsäkringsnämnd. Bestämmelser om detta finns i 20 kap. 10 § AFL och i motsvarande reglering i annan socialför- säkrings- och bidragslagstiftning. I rapporten föreslås att även om- prövningsbeslutet för några av dessa ärendeslag skall fattas av tjänste- man. Enligt min mening bör nämndmedverkan förbehållas de ärenden där sådan medverkan har betydelse. I den mån det är fråga om ärendetyper där det finns en väl utvecklad praxis och skälighetsbedömningar före- kommer i liten utsträckning bör omprövning av tjänstemannabeslut fram- deles kunna göras av tjänsteman. Jag förutsätter härvid att omprövnings- beslutet fattas av en annan tjänsteman än den som tidigare beslutat. I likhet med vad som anges i rapporten föreslår jag att följande om- prövningsärenden hänförs till dem som skall avgöras av en tjänsteman: Beslut om skyldighet att återbetala för mycket utbetald ersättning enligt 20 kap. 4 § AFL och enligt lagrum med motsvarande lydelse i andra här aktuella lagar omprövas generellt av socialförsäkringsnämnd. För att undvika att nämnden belastas med ärenden av mindre vikt bör en be- loppsgräns införas. Omprövning av socialförsäkringsnämnd bör enligt min mening ske om det belopp som utbetalats för mycket överstiger av basbeloppet. I övrigt bör omprövning göras av en tjänsteman. - Hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg Enligt 10 § lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bo- stadstillägg till folkpension skall frågor om förmåner enligt lagen prövas av socialförsäkringsnämnd i den omfattning regeringen eller, efter rege- ringens bemyndigande, föreskriver det. med vad som angavs i prop. 1985/86:73 om ökat förtroendemannain- flytande i försäkringskassorna m.m. har regeringen beträffande hustru- tillägg och kommunalt bostadstillägg utfärdat bestämmelser om att vissa omprövningar av beslut skall ankomma på socialförsäkringsnämnd (för- ordningen (1986:778) om förtroendemannamedverkan i ärenden enligt lagen (1962:392) om hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg till folkpension). Det gäller härvid frågor om - huruvida gift person i fråga om pensionsförmåner skall behandlas på motsvarande sätt som den som är ogift - återbetalningsskyldighet med tillämpning av 20 kap. 4 § AFL - rätt till förmån vid bosättning utomlands - rätt att överskrida det i kommunens grunder angivna maximala bo- stadstillägget - fördelning av bostadskostnad mellan sammanboende - beräkning av årsinkomst för försäkrad som har del i oskiftat dödsbo - beräkning av årsinkomst från jordbruk, rörelse eller flerfamiljsfastig- het. Det har visat sig att dessa ärendeslag som regel inte innefattar skälig- hetsbedömningar. Eventuell omprövning bör således - utom vad avser återkrav av större belopp - handläggas av tjänsteman. Jag avser att före- slå regeringen att ändra bestämmelserna i den nämnda förordningen i enlighet härmed. Beträffande ärenden om rätt till havandeskapspenning enligt 3 kap. 9 § AFL anser jag i likhet med försäkringsrätten för att be- dömningsfrågorna är sådana att omprövning alltjämt skall ankomma på socialförsäkringsnämnd. 6.3 Klarläggande av beslutsbehörigheten i vissa frågor Mitt förslag: Till följd av problem som aktualiserats i rätts- tillämpningen klargörs att beslut i vissa ärenden skall avgöras av tjänsteman vid försäkringskassa. RFV:s och DV:s förslag: Överensstämmer med mitt. Det inbegriper dock också en lagändring avseende ärenden om rätt till bilstöd till handi- kappade. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Försäkringsrätten för framhåller att det är an- geläget att ett klarläggande av beslutsbehörigheten sker. Försäkrings- rätten för har invändningar såvitt avser beslut som gäller fråga huruvida skada ådragits till följd av olycksfall i arbetet och anser att omprövning skall ankomma på socialförsäkringsnämnd. Skälen för mitt förslag: I vissa ärenden har i rättstillämpningen frågan om beslutförhet - huruvida beslut skall fattas av tjänsteman eller av socialförsäkringsnämnd - aktualiserats. Det är fråga om ärenden som enligt min mening bör avgöras av tjänsteman. Jag föreslår att det genom lagändringar klargörs att ifrågavarande ärendetyper inte skall prövas av socialförsäkringsnämnd. Följande ärendeslag avses: - Förtidspension, särskild efterlevandepension, handikappersättning och vårdbidrag Bestämmelser om allmänna förutsättningar för rätt till folkpension finns i 5 kap. AFL. Det är t.ex. fråga om rätt till folkpension vid bosätt- ning utomlands eller fråga hur en utländsk medborgare skall ha varit bosatt i för att vara berättigad till folkpension i olika for- mer. I dessa avseenden är villkoren i form av tidsangivelser m.m. näs- tan genomgående närmare beskrivna i lagtexten. För rätt till folkpension och tilläggspension i form av förtidspension eller särskild efterlevandepension anges ytterligare förutsättningar i 7 och 13 kap. resp. 8 och 14 kap. AFL. För rätt till handikappersättning och vårdbidrag finns bestämmelser i 9 kap. AFL. Frågor om rätt till förtidspension, särskild efterlevandepension, handi- kappersättning och vårdbidrag skall enligt 18 kap. 21 § AFL avgöras av socialförsäkringsnämnd. Oklarhet råder beträffande beslutsbehörigheten för tjänstemän hos såvitt avser förutsättningarna i 5 kap. AFL vid pröv- ning av rätten till nämnda pensionsförmåner. Det kan anmärkas att mot- svarande prövning görs av en tjänsteman när det gäller t.ex. ålderspen- sion. Enligt min uppfattning bör alla frågor som avses i 5 kap. AFL avgöras på tjänstemannanivå oavsett förmånsslag. Dessa ärenden inrymmer som regel inte ett sådant mått av skälighetsbedömning att förtroendemanna- medverkan är motiverad. Jag föreslår att 18 kap. 21 § AFL ändras i enlighet härmed. - Omprövning av beslut som gäller fråga om sjukpenning vid skada som ådragits till följd av olycksfall i arbetet Ärenden om rätt till sjukpenning avgörs hos av en tjänsteman. I de fall den försäkrade begär omprövning av försäkrings- kassans beslut omprövas ärendet i socialförsäkringsnämnd. Såvitt avser arbetsskadeförsäkringen finns bestämmelser härom i 8 kap. 4 § andra stycket lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). 1985/86:73 (s. 34) anförde departementschefen att beslut om rätt till sjukpenning vid sjukdom och i samband med rehabilitering ofta har stor betydelse för den försäkrades försörjning och ofta innehåller betydande inslag av skälighetsbedömning. Dock kunde det inte anses lämpligt att generellt införa förtroendemannamedverkan i ärenden om sjukpenning. När ett sådant ärende blir föremål för omprövning borde dock omprövningen ankomma på socialförsäkringsnämnd. Utformningen av behörighetsreglerna i 8 kap. 4 § har inneburit tillämpningsproblem. Dessa har avsett ärenden där frågan gällt huruvida skada som förorsakat nedsättning av arbetsförmågan har ådragits till följd av olycksfall i arbete. I tillämpningen råder tveksamhet när det gäller frågan om omprövning av beslut i sådana ärenden skall göras av tjänsteman eller socialförsäkringsnämnd. Försäkringsrätten för anför i sitt remissyttrande att inte bara frågan om förvärvsförmågans nedsättning utan också sambands- frågan vid olycksfall bör omprövas av socialförsäkringsnämnd då dessa frågor ofta är svåra att särskilja och sambandsbedömningen vid olycks- fall i stort sett är densamma som när det är fråga om arbetssjukdom. Enligt min mening bör beslut av tjänsteman omprövas av en socialför- säkringsnämnd då beslutet grundar sig på en bedömning av i vilken utsträckning den försäkrades sjukdom sätter ned hans förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete. Om frågan enbart gäller huruvida det före- ligger samband mellan ett olycksfall i arbetet och en ådragen skada, bör dock i enlighet med rapportens förslag omprövningen av kassans beslut ankomma på tjänsteman. Beslutförheten bör klarläggas genom ändring i enlighet härmed av 8 kap. 4 § LAF. - Prövning av ansökan om anpassningsbidrag såvitt avser bilstöd till handikappade I 3 § lagen (1988:360) om handläggning av ärenden om bilstöd till handikappade anges att frågor om rätt till bidrag avgörs av socialförsäk- ringsnämnd. I förarbetena till bestämmelsen (prop.