prop · GG0360 · 1992-12-31 00:00:00 — Ärendet är, såvittbekant, inte avgjort. Av föreskrifterna bör dock framgå att EG-direktivensgränsvärden inte får överskridas även om gränsvärdena som sådana inte förs in ilagtexten. Ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifterom skydd mot sanitär olägenhet finns i 13 § hälsoskyddslagen. Detta bemyndigandebör utvidgas till att omfatta åliggande för kommunerna att utföra de mätningarsom krävs för att utröna förekomsten av farliga föroreningar i luften. Vidarebör det finnas en lagstadgad skyldighet att till regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer lämna rapport i de fall EG:s gränsvärden överskrids. Genom hälsoskyddsförordningen kan de svenska åliggandenanärmare regleras. Det bör ankomma på att utfärda sådanaföreskrifter. Enligt dessa föreskrifter bör kommunerna vara skyldiga alt följade mätmetoder som föreskrivs i EG:s direktiv. Även om en kvalitetsnorm, om så behövs, skall ha enstyrande effekt är det klart att enskilda inte kan göras ansvariga omett visst gränsvärde för luftkvaliteten har överskridits. Ett eventuelltöverskridande av ett gränsvärde för kvävedioxid i luften orsakas normalt avutsläpp från flera störningskällor och andra samverkande faktorer som t.ex.väder och vind, förhållanden som har stor befydelse för nivän på halten luftförorenandeämnen. En norm av nu angivet slag kan därför inte göras bindande för enskildapersoner. Även om regler om mätningar av luftföroreningar införs medstöd av häl soskyddslagen så är det genom olika administrativa förfaranden, d.v.s. en kombination av tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen, fysisk planering inklusive trafikplanering och åtgärder vid genomförandet av planerna i form av förbud m.m. som en norm i praktiken kan iakttas. En kvalitetsnorm blir därför i första hand styrande för myndigheternas verksamhet och endasl in- 82 Det nu sagda innebär att det också finns skäl att Prop.1992/93:60 överväga om en miljökvalitetsnorm också skall återspeglas i denreglering Bilaga 1 som gäller myndigheternas tillståndsgivning, planeringoch andra åtgärder, d.v.s. i första hand NRL, PBL, miljöskyddslagen, väglagenoch vägtrafikkungörelsen. Vidövervägandet av frågan hur direktivet rör annan lagstiftning än hälsoskyddslagenframstår det som naturiigt att inledningsvis behandla NRL. Till denna lag ärett flertal andra lagar knutna, bl.a. PBL och miljöskyddslagen. NRL kan ifrågor om planering och hushållning sägas vara överordnad annan lagstiftning.Lagen, som innehåller föreskrifter för avvägning mellan olika intressen skalltillämpas vid beslut enligt NRL-anknutna lagar. Det är också att märka atthälsoskyddslagen, som reglerar lokala förhållanden, inte är knuten till NRL.Mot denna bakgrund saknas anledning att på grund av ifrågavarande direktiv göranågon ändring i NRL. PBLinnhåller bl.a. bestämmelser om planläggning av mark och vatten. I PBL:splansystem ingår regionplan, översiktsplan, detaljplan och områdesbestämmelser.Av intresse i detta sammanhang är översiktsplan och detaljplan samtområdesbestämmelser. Varjekommun skall ha en aktuell översiktsplan som omfattar hela kommunen.Översiktsplanen skall i stort ange hur mark- och vattenområden är avsedda attanvändas och hur bebyggelseutvecklingen bör ske. Översiktsplanen är intebindande för myndigheter och enskilda. 1 översiktsplanen skall redovisasallmänna intressen som bör beaktas vid beslut om användningen av mark- ochvattenområden. Av planen skall framgå bl.a. grunddragen i fräga om den avseddaanvändningen av mark- och vattenområden samt i fråga om tillkomst, förändringoch bevarande av bebyggelse. Regleringenav markens användning och av bebyggelsen inom kommunen sker genom detaljplaner.En detaljplan är bindande för myndigheter och enskilda. Den omfattar endast enbegränsad del av kommunen, i praktiken ofta endast en eller ett parregisterfastigheter. Områdesbestämmelser,som fär användas för begränsade områden av kommunen som inte omfattas avdetaljplan medger en mindre omfattande reglering än en detaljplan. Områdesbestämmelserfår endast användas för vissa i lagen angivna syften. Det förhållandet att derättsligt bindande planformerna detaljplan och områdesbestämmelser i allmänhet omfattar relativt små områden innebär att de i allmänhet inte är några lämpliga instrument för att i t.ex. en stads kärna komma till rätta med förhöjda värden av de ämnen som omfattas av t.ex. luftkvalitetsnormer. Den ändring som föreslås i hälsoskyddslagen om en skyldighet för kommunerna att utföra mätningar kommer emellertid att utgöra ett värdefullt planeringsunderlag, som man kan förutsätta att kom munerna beaktar vid planarbete. Det är av stor vikt att luftkvalitetsnormer beaktas i elttidigt skede i plane- Prop. 1992/93:60 ringsprocessen. Detta bör också tydligtframgå, särskilt mot bakgrund av Bilaga 1 internationella åtaganden.Grunddragen i tätorternas framtida markanvändning och bebyggelseutvecklingstuderas i allmänhet i den kommunala översiktsplaneringen. Det bör därförinföras en bestämmelse i reglerna om översiktsplan som understyrker vikten aven omsorgsfull planering i syfte att främja en god luftkvalitet. 1 miljöskyddslagen finns inte någon klart angiven gränsför hur mycket omgivningen får påverkas i negativ riktning. Detta gäller såvälgenerellt som för särskilda verksamheter. Lagen reglerar i huvudsak endastenskilda verksamheter. Mot bakgrund av lagtexten går det inte att få ett klartbesked huruvida en planerad ny verksamhet ryms inom tiUåtiighetsreglema ellerom miljön skulle bli så mycket sämre på grund av den nya verksamheten, att dendärför inte kan tillåtas. Likväl har bedömningsgrunder motsvarande kvalitetsnormerhaft ett avgörande inflytande över tillståndsgivningen av miljöfarligverksamhet enligt miljöskyddslagen. Detla har varit särskilt tydligt i fråga omlokaliseringen av nya verksamheter. Det har säledes inte varit ovanligt att enansökan om miljöfarlig verksamhet av visst slag inle har bifallits medhänvisning till att tillkomsten kan befaras leda lill en oönskad ökning av belastningenpå omgivningen. Det skulle mol bakgrund därav och direktivets krav kunnaövervägas att med stöd av miljöskyddslagen införa konkreta miljökvalitetsnormeri svensk lagstiftning. Då är det väsentligt vilka störningskällor som skallbli föremål för reglering. Med stöd av miljöskyddslagen regleras i bilagan tillmiljöskyddsförordningen (1989:364) vilka verksamheter som är underkastadetillstånds- eller anmälningsplikt. Industri- och energianläggningar med entillförd effekt av mer än 10 MW, kräver tillstånd. En tillståndsgivandemyndighet skall pröva frågor om utsläpp av luftföroreningar. För att uppfylla finns det skäl att i reglernaom tillstånd enligt miljöskyddslagen införa bestämmelser för prövningen medinnebörden att föreskrifterna i en miljökvalitelsnorm skall beaktas. Huruvidahänsynstagandet lil EG:s gränsvärden om luftföroreningar påverkar redan givnatillstånd och ger anledning lill oinprövning av meddelade villkor kan inte medsäkerhet avgöras. 1 flertalet fall torde omprövningsreglerna redan ge tillräckligtstöd för att begära omprövning. Med hänsyn till bör dock bristandeöverensstämmelse med EG-reglerna upptas som en ny ompröv-ningsgrund. Denangivna ändringen i miljöskyddslagen bör lämpligen utformas som elt allmäntåliggande för tillständs- och tillsynsmyndigheter enligt miljöskyddslagen att isin verksainhet beakta att i miljöfarlig verksamhet de krav som finns i deEG-regler som omfattas av innehåll samt som en nyomprövningsgrund. En sådan bestämmelse stämmer överens med förslagen i avsnitt3.2 om vattenföroreningar. Det bör ännu en gäng anmärkas att miljöskyddskommitténenligt sina direktiv skall presentera förslag lill bestämmelser ommiljökvalitetsnormer. Föroreningari luften från fasta anläggningar som energianläggningar och industrierregleras med stöd av miljöskyddslagen. Utsläppen frän vägtrafiken låter sigdock inte inordnas i ett sådant system med mindre en utvidgning avtillståndsplikten kommer till stånd så att befintliga vägar underkastas prövningenligt miljöskyddslagen eller lagens tillämpningsområde ändras till att ocksåavse användningen av motorfordon. Frågan om planerade trafikanläggningar skallunderkastas prövning enligt miljöskyddslagen har vid upprepade tillfällenbehandlats av , men frågan väntar ännu på sin lösning. Den kommer attprövas av miljöskyddskommittén. En sädan ändring skulle förbättra möjligheternatill opartiska miljökonsekvensbeskrivningar vid nya vägar. Att föreskrivaprövning av befintliga fasta trafikanläggningar har aldrig varit pä tal ochskulle innebära ett ofantligt arbete för prövningsmyndigheterna. Redan dettaskäl talar mot att använda miljöskyddslagen för att i fall som förevarandereglera trafikens miljöstörningar. I stället faller det sig naturligt attöverväga om de befintliga reglerna för byggande av väg och trafikplanering iövrigt är tillräckliga. Enligtväglagen skall en arbetsplan innehålla en miljökonsekvensbeskrivning. En sådanreglering torde vara tillräcklig för att krav på en miljökvalitetsnorm skalliakttas. För fydlighetens skull kan dessutom vägkungörelsen i avsnittet ommiljökonsekvensbeskrivningar tillföras en bestämmelse som hänvisar tilleventuella kvalitetsnormer. I 147 §vägtrafikkungörelsen ges utrymme att meddela lokala trafikföreskrifter. Redani dag kan frågor som angår människors hälsa och miljön vara en omständighet somligger till grund för en reglering med stöd av den angivna paragrafen. Närbindande föreskrifter om en miljökvalitetsnorm som reglerar luftkvalitet, sompåverkas av vägtrafiken, skall införas kan det finnas anledning att fydligarereglera vägtrafikens hälso- och miljöfrågor med stöd av 147 §. Prop.1992/93:60 Bilaga 1 4.2 Luftföroreningar från förbränningsanläggningar m.m. Förslag: BG:sdirektiv skall innehållas vid prövning enligt miljöskyddslagen. Om utsläppfrån en anläggning i överskrider gränsvärdena enligt EG:s direktivskall detta vara en ny omprövnings-grund. Rådets direktiv /360/EEGom luftförorening från industriella anläggningar är utfärdat med stöd avartikel 100 och artikel 235 i . I inledningen påpekas att olikhetermellan de bestämmelser om bekämpning av luftförorening frånindustrianläggningar som redan tillämpades eller omarbetades i de olikamedlemsstaterna kunde ge upphov till ojämlika konkurrensvillkor och direktpåverka den gemensamma marknadens funktion. Medlemsstaterna bör enligtdirektivet införa ett system med förhandstillstånd för drift och väsentligaändringar av sådana fasta industrianläggningar som kan orsaka luftförorening. Ifråga om områden som är särskilt förorenade och områden som är i sär- Prop.1992/93:60 skilt behov av skydd bör särskilda bestämmelser kunna tillämpas.Ytterli- Bilaga 1 gare krav utanför ramen för direktiven får dock inte medföraoskäliga kostnader för den berörda verksamheten. Tillämpningen av debestämmelser som antas genom direktivet bör ske stegvis i fråga om befintligaanläggningar, varvid särskild hänsyn bör tas till tekniska förhållanden ochekonomiska effekter. Tillståndspliktiga anläggningar anges i bilaga 1 tilldirektivet. Det är anläggningar inom sektorerna energiindustri, produktion ochbearbetning av metaller, tillverkning av icke-metalliska mineralprodukter, kemiskindustri, avfallshantering och framställning av pappersmassa (> 25 000t/år). Om inte annat följer av nationella bestämmelser eller gemenskapsbestämmelsermed andra syften än ifrågavarande direktiv, får tillstånd utfärdas endast om: 1. alla lämpliga förebyggande åtgärder motluftförorening har vidtagits, inklusive tillämpning av bästa tillgängligateknik, under förutsättning att sådana åtgärder inte medför oskäligakostnader, 2. driften av anläggningen inte orsakar befydandeluftförorening, särskilt på grund av utsläpp av: Svaveldioxid och andra svavelföreningar Kväveoxider och andra kväveföreningar Organiska föreningar, särskilt kolväten (utom metan) Stoft i form av: asbest (luftburna partiklar och fibrer), glas- och mineralfibrer 3. inte något av de gällande gränsvärdena för utsläppöverskrids, och 4. samtliga gällande gränsvärden för luftkvalitet harbeaktats. Medlemsstaternafår ange särskilt förorenade områden, för vilka strängare gränsvärden fårfastställas samt områden som särskilt skall skyddas. Staterna får ocksåbesluta att vissa anläggningar enligt bilaga 1 endast får uppföras ellerdrivas inom de skyddade områdena om särskilda villkor är uppfyllda. I artikel 8 i direktivet sägs att rådet, efter förslag frånkommissionen, vid behov skall fastställa gränsvärden för utsläpp. Sådanagränsvärden skall bestämmas på grundval av bästa tillgängliga teknik som intemedför oskäliga kostnader och med beaktande av utsläppens art, omfattning ochskadlighet. Efter förslag från kommissionen skall rådet vidare genom enhälligtbeslut fastställa lämpliga metoder och förfaranden för mätning och utvärdering.Direktivet innehåller vidare vissa regler om offentliggörande av ansökningshandlingarnaoch om kontrollmetoder (artikel 9-11). Enligtartikel 12 skall medlemsstaterna följa utvecklingen i fråga om bästa tillgängliga teknik och miljösituationen och vid behov föreskriva om lämp liga villkor för tillståndspliktiga anläggningar med beaktande av att anlägg ningarna inte skall drabbas av oskäligt höga kostnader. Särskilt skall då beaktas den ekonomiska situationen för verksamheterna i den kategori som 86 Medlemsstaterna får i syfte att skydda folkhälsan ochmiljön anta sträng- Prop. 1992/93:60 are bestämmelser än de som föreskrivsgenom direktivet. Medlemsstaterna Bilaga 1 skulle senast den 30 juni 1987sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följadirektivet och till kommissionen överlämna texterna till den nationellalagstiftningen. Rådets direktiv /609/EEG om begränsning av utsläpp tillluften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar hänvisarinledningsvis till artikel 8 i direktivet 84/360/EEG om luftföroreningar frånindustriella anläggningar. Det är enligt förevarande direktivs inledningnödvändigt att dels sätta upp övergripande mål för en stegvis och förutbestämdminskning av de totala årliga utsläppen av svaveldioxid och kvävedioxid frånbefintliga förbränningsanläggningar och dels fastställa gränsvärden förutsläpp av svaveldioxid, kväveoxider och stoft från nya anläggningar enligt deprinciper som redovisas i artikel 8 i direktiv /360/EEG. Direktivet gäller för förbränningsanläggningar med ennominell termisk effekt på 50 MW och därutöver, oavsett vilket bränsle somanvänds (fast, flytande eller gasformigt). Medlemsstaterna skulle ha utarbetatlämpliga program för en gradvis reducering av de totala årliga utsläppen frånbefintliga anläggningar. Programmen skulle innehålla tidsplaner och enredogörelse för hur åtgärderna skulle genomföras. Programmen skulle upprättas och genomföras i syfte attminska utsläppen så att åtminstone de krav i fråga om utsläppstak ochprocentuella reduktioner som fastställs för svaveldioxid i bilaga 1, kolumn1-6, och för kväveoxider i bilaga 2, kolumn 1-4 uppfylls somanges i bilagorna. När programmen genomförs skall medlemsstaterna ocksåbestämma de totala årliga utsläppen i enlighet med bilaga 9, punkt 6. Kommissionen skall på grundval av sammanfattanderapporter från medlemsstaterna avge en rapport till rådet om genomförande avdirektivets artikel 3. Om behovet av energi förändras pä ett beaktansvärt ochoväntat sätt eller om tillgången till vissa bränslen eller utnyttjandet avvissa energiproduktionsenheter medför allvarliga tekniska svårigheter för enmedlemsstat vid genomförande av ett program, skall kommissionen på begäran fränmedlemsstaten, besluta om ändringar i fråga om utsläppstaken eller tidpunkternai bilaga 1 och 2 såvitt gäller den medlemsstaten. Enligt bilaga XX till finns förEFTA-länderna avvikande bestämmelser för utsläppstak, reduceringsmål ochförfarande. Medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för attsäkerställa att samtliga tillstånd till uppförande eller, i avsaknad av ettsådant förfarande, samtliga drifttillstånd avseende nya anläggningarinnehåller villkor som följer de gränsvärden för utsläpp som anges i bilaga 3-7för svaveldioxid, kväveoxider och stoft. Vissa undantagsregler gäller i förhållande till bilaga 3: För nya anläggningar som använder fast inhemskt bränslefår gränsvär dena i bilaga 3 överskridas, om anläggningen pä grund av bränslets särskilda beskaffenhet inte kan följa det för en sådan anläggning fastställda gränsvär det för svaveldioxid utan att använda oskäligt kostsam teknik. läggningar skallåtminstone uppfylla de krav i fråga om avsvavling som fast- Prop. 1992/93:60 ställs i bilaga 8. Defastställda gränsvärdena får överskridas ifråga om anläggningar som använderinhemskt brunkol om det behövs med hänsyn till väsentliga problem som beror påbrunkolens beskaffenhet och som uppstår trots att bästa tillgängliga teknik sominte medför oskäliga kostnader har tillämpats, samt om brunkol är en väsentligbränslekälla för anläggningarna. Idirektivet finns bestämmelser om åtgärder av den driftansvarige om gränsvärdenaför utsläpp inte kan följas. Denbehöriga myndigheten får medge att skyldigheten att tillämpa gränsvärdena förutsläpp av svaveldioxid inte skall gälla för en period av högst ifråga om en anläggning som normalt använder bränsle med låg svavelhalt, om dendriftansvarige inte kan följa gränsvärdena på grund av ett avbrott iförsörjningen med svavelfattigt bränsle, vilket avbrott har orsakats av enallvarlig brist på bränslet i fråga. Motsvarande undantagsmöjligheterföreligger för anläggningar som normalt använder gasformiga bränslen. Vidbeviljande av ett tillstånd för en ny flerbränsleanläggning som samtidigtutnyttjar två eller flera bränslefyper, skall de behöriga myndigheternafastställa gränsvärden för utsläpp enligt följande: - för det första genom att använda det gränsvärde förutsläpp för varje bränsletyp och förorening som svarar mot anläggningensnominella tekniska effekt enligt bilaga 3-7, - för det andra genom att bestämma de vägdagränsvärdena för utsläpp, vilka erhålls genom att multiplicera de individuellagränsvärdena med den termiska effekten för varje bränslefyp och därefterdividera produkten med summan av de termiska effekterna för samtliga bränslen, - för det tredje genom att addera de bränslevägdagränsvärdena för utsläpp. Vidarefinns bestämmelser för flerbränsleanläggningar som för egen förbrukninganvänder destillations- och omvandlingsprodukter från råoljeraffinering,separat eller tillsammans med andra bränslefyper. Det finns också regler omskorstenar och om effektökningar med minst 50 MW. Omsådana förbränningsanläggningar uppförs som kan förväntas ha befydandeeffekter på miljön i andra medlemsstater, skall medlemsstaterna säkerställaatt tillräcklig information lämnas och samråd sker i enlighet med artikel 7 irådets direktiv /337/EEG om bedömning av effekterna på miljön av vissaoffentliga och privata projekt. Medlemsstaternaskall vidta de åtgärder som är nödvändiga för övervakning av utsläpp från deförbränningsanläggningar som omfattas av direktivet och av alla andra värdensom behöver kontrolleras vid genomförandet liksom all annan utrustning somanvänds för att utvärdera resultaten. Artikel14 innehåller regler om uppgiftsskyldighet med avseende på provresultatet. Rådetsdirektiv /369/EEG, 89/429/EEG om förhindrande av luftföroreningar från nyaresp. befintliga kommunala avfalbförbränningsanläggningar är utfärdade med stödav artiklarna 130 s och 130 t i . Det är alltså fråga om direktivsom beslutas enhälligt av rädet men som inte innebär hindermot att de enskilda medlemsstaterna upprätthåller eller inför sträng- Prop.1992/93:60 are skyddskrav, om dessa är förenliga med . Detfinns ett generellt krav att alla nya förbränningsanläggningar skallkonstrueras, utrustas och drivas så att temperaturen hos den rökgas som bildasvid förbränningen efter den sista insprutningen av förbränningsluft på ettkontrollerat och homogent sätt, även under de mest ogynnsamma förhållanden,ökas till C och i närvaro av syre. Enambition är att befintliga anläggningar skall hålla samma standard som nyaanläggningar. Följandeutsläppsgränsvärden skall gälla för nya förbränningsanläggningar: Förorening(mg/nm')kap: 1 t/h 1-3 t/h >3 t/h Inya anläggningar får under betingelser som anges i direktiven koncentrationernai förbränningsgaserna av kolmonoxid och organiska föroreningar inte överstiga100 resp. /nm'. Alla nya förbränningsanläggningar skall också varautrustade med hjälpbrännare som skall slå till automatiskt omförbränningsgasernas temperatur sjunker . Vidarefinns preciserade krav rörande tekniskt oundvikliga driftstopp i reningsanläggningen. Befintligaförbränningsanläggningar skall i princip, om de har en nominell kapacitet sommotsvarar avfall , uppfylla kraven för nyaförbränningsanläggningar . Anläggningar under dennakapacitet skall uppfylla vissa i direktiven angivnavillkor och samma villkor som fastställs för nyaförbränningsanläggningar. Nödvändiga anpassningar skall utföras så snart sommöjligt. De behöriga myndigheterna skall övervaka att detta sker. Förbefintliga avfallsanläggningar skall under angivna omständigheter senast den 1december 1995 följande utsläppsgränser gälla: a) anläggningarvars nominella kapacitet är mindre än avfall men : - totalmängd stoft: /nm b) anläggningar varsnominella kapacitet understiger avfall : - totalmängd stoft: /nm-* För anläggningar varskapacitet understiger gäller särskilda, Debehöriga myndigheterna skall fastställa gränsvärden för utsläpp av andraförorenande ämnen om de anser att detta är nödvändigt pä grund av Prop.1992/93:60 sammansättningen hos det avfall som skall förbrännas och på grund avför- Bilaga 1 bränningsanläggningens egenskaper. För att fastställa dessagränsvärden för utsläpp skall myndigheterna ta hänsyn till de förorenandeämnenas potentiella skadeverkningar på människors hälsa och på miljön, samttill bästa tillgängliga teknik som inte medför orimliga kostnader.Myndigheterna kan särskilt fastställa gränsvärden för dioxiner och furaner. Befintligakommunala avfallsförbränningsanläggningar med en kapacitet på pertimme skall uppfylla de förbränningsvillkoren attde gaser som resulterar från förbränningen av avfallet efter den sistainjiceringen av förbränningsluft och även under de mest ogynnsamma villkorskall värmas till en temperatur av i närvaroav syre. Om detta medför större tekniska svårigheter skallemellertid bestämmelserna om tvåsekunderspe-rioden tillämpas senast då ugnarnabyts. Andrabefintliga kommunala avfallsförbränningsanläggningar skall upp fylla följande förbränningsvillkor: De gaser som resulterar från förbrän- , ningen av avfallet skall efter den sista injiceringen av förbränningsluft och även under de mest ogynnsamma villkor värmas till en temperatur av i närvaro av syre som fast ställs av de behöriga myndigheterna. Inomde fastställda tidsfristema skall alla befintliga kommunala avfallsförbränningsanläggningartillämpa ett gränsvärde under angivna normala betingelser av /nm' förkoncentrationen av kolmonoxid (CO) i förbränningsgaserna när anläggningen är idrift. Andravillkor får tillåtas om lämpliga metoder används i förbränningsugnarna eller ibehandlingsutrustningen för förbränningsgaserna, under förutsättning attutsläppsnivåerna för polyklorerade dibezodioxiner (PCDD) och polykloreradedibenzenfuraner (PCDF) svarar mot eller är lägre än de som uppnås undertekniska förhållanden som tidigare föreskrivits. Denangivna temperaturen() och syrehalten är minimivärden som alltid skalliakttas när anläggningen är i drift. Bestämmelserfinns också om koncentrationen av kolmonoxid. Beträffandestoftkoncentrationer som skall övervakas kontinuerligt (i enlighet med artikel6) får inget av de löpande dygnsmedelvärdena över för de uppmättakoncentrationerna överskrida motsvarande gränsvärden. Inte heller får något avdygnsmedelvärdena för de uppmätta koncentrationerna av dessa ämnen överskridamotsvarande gränsvärde med . Dentotala stoftmängden får inte överskrida gränsvärdena.