prop · GG0330 · 1992-12-31 00:00:00 — En enskild forskares ellerläkares uppfattning bör därmed inte kunna utgöra tillräckligt underlag för ettpositivt beslut i frågan om skadlig inverkan. En stramare skadlighetsbedömningkommer med stor sannolikhet att medföra att de försäkringsmässiga prövningarnafår ökad betydelse för det förebyggande arbetsmiljöarbetet, 1 Specialmotiveringen till 2 kap, 1 § LAF beskrivs dennärmare innebörden av det nya kriteriet. Frågan om en faktor är skadlig eller inte avgörs enligtpraxis inte enbart utifrån vad som normalt är skadligt. Prövningen relaterastill den enskilde försäkrade och sker med beaktande av dennes förutsättningar.Detta uttrycks som att man är försäkrad i "befintligt skick". När detgäller principen om försäkrad i befintligt skick kan konstateras att utredningenhar funnit det omöjligt att föreslå en regel som innebär att principenavskaffas vid farlighetsbedömningen. 1 stället har utredningen stannat för ettuttalande att principen rimligen måste tillämpas så att faktorer i arbetet somrent allmänt inte kan anses som skadliga inte heller för en extremt känsligperson skall kunna anses utgöra skadlig inverkan. Jag har i sak inga invändningar mot den uttolkning avprincipen om försäkrad i befmtiigt skick som utredningen gjort men ärdet inin ståndpunkt att praxis, liksom , bör klargöra hur principenskall tillämpas i detta avseende. Del skärpta kravet påvisad skadlighet kommer i många fall att fömtsätta noggrannare utredningar påarbetsplatserna beträffande åberopade skadliga faktorer. Frågan om vissa sjukdoinstypersuppkomstsätt måste diskuteras mer ingående, vilket kommer att leda till attbesluten i försäkringskassor och domstolar i högre grad koimner att ta sinutgångspunkt i de bedömningar av skadlighet som görs inom den medicinskavetenskapen. Jag vill i dettasammanhang påpeka all förslaget inte innebär någon ändrad syn på de psykiskaoch psykosomatiska sjukdomama i förhållande till de uttalanden som gjordes i prop.1975/76:197 om införandet av LAF. I specialmotiveringen till 2 kap. I § LAFanfördes att vissa med arbetet eller arbetsförhållandena sammanhängandeomständigheter som otvivelaktigt kan ge upphov till psykiska besvär hosarbetstagare inte är av den arten att den skadliga inverkan som de kan medförabör falla in under bestämmelseraa. Sådana omständigheter, vilka det låg isakens natur att de inte skulle kurma föranleda ersättning från arbetsskadeförsäkringen,utgjorde bl.a. psykiska störaingar till följd av företagsnedläggelse, arbetstvister,byte av arbetsuppgifter, svikna befordringsförhoppningar, bristandeuppskattning av arbetsinsatser och allmän vantrivsel med arbetsuppgifter ocharbetskamrater. Som Lagrådet framhållit ärdet angeläget att den nämnda och i prop. 1975/76:197 fastslagnagrandsatsen kommer till uttryck i lagtexten. Jag föreslår därför i enlighetmed vad Lagrådet anfört att ett tillägg görs i 2 kap. I § LAF så att det klartframgår att nu nämnda omständigheter inte kan föranleda ersättning frånarbetsskadeförsäkringen. 5.3 Ökatkrav på orsakssamband kap. 2 § LAF så en skada och ett ( Arbetsskadeförsäkringsutredningensförslag: Reglema om orsakssamband bör differentieras så att nuvarandebevisregel får gälla för vissa typer av skador (olycksfall och "klassiskaarbetsskador"), medan en strängare bevisregel skall gälla för övrigaskador. Den senare bör gälla skador där orsaken lika ofta kan hänföras tillfaktorer som ligger utanför arbetet som inom arbetet såsom sjukdom i ryggrad,leder och muskler samt psykiska och psykosomatiska sjukdomar. Remissinstanserna:Majoriteten av remissinstansema avstyrker förslaget om dubbla bevisregler. Detgäller Försäkringsöverdomstolen, Kammarrätten i , Länsrätten iStockholm, , , ,, , , , , , och . Bland dessa avstyrker LO, TCO,och alla förändringar av Prop.1992/93:30 anser vad gäller styrkan på den bevisning som skallföreligga att uttrycket klart mera sannolikt är att föredra framför uttrycketom övervägande skäl talar för orsakssamband. Försäkringsöverdomstolenframhåller att med dubbla bevisregler kan en och samma arbetssjukdom iblandbedömas som klassisk och ibland som icke klassisk beroende på orsaken till dessuppkomst. Detta är något som saknar motsvarighet i gällande lagstiftning. Ävenom praxis är etablerad vad gäller de förtecknade sjukdomama är denna praxis-med få undantag - inte publicerad. Diagnostiseringen är inte alltid given. Attförsämringen när det gäller livränta på grand av omplacering eller arbetsbyteskall vara bestående torde kräva att livräntoma i dessa fall tidsbegränsas. Kammarrättenanser att förslaget är lagtekniskt otympligt. Länsrätten påpekar att deklassiska arbetsskadoma klarar en skärpt bevisregel samt att en så långtgåendeskärpning inte behövs om en enhetlig bevisregel införs. Länsrätten föreslårockså att bevisregeln utformas så att samband godtas om inte övervägande skältalar däremot. anser att förslaget leder till att detblir svårt att dra gränsen för vilka sjukdomar som skall omfattas av den enaeller andra bevisregeln. Verket förordar att den strängare bevisregeln skallgälla för alla arbetsskador. Arbetarskyddsstyrelsenanser att förslaget kommer att drabba arbetstagare med i många fall de sämstaarbetsförhållandena, bland dem en stor grapp kvinnor, samt att utredningensförslag till lista är vetenskapligt tvivelakfig. anseratt skilda bevisregler bäddar för tvister om diagnoser samt föratsätter att detfinns klara kriterier för fördelningen av ärenden till resp. bevisregel. Sådanakriterier fums inte. Dessutom har utredningen förbisett att förhållandet attmän får tendiniter (seninflammationer) och kvinnor myalgier inte bara beror påskillnad i exponering utan även kan förklaras av genetiska olikheter vad gällervissa muskler. LO framhåller att de diagnoser som hårdast får stryka på fotenav de starkare beviskraven är belastningsskador i muskler och skelett. 1 förstahand kommer kvinnor att beröras då de ofta har monotona och ensidiga jobb. EnligtLO utgörs av kvinnors arbetssjukdomar av belastningssjukdomar medanmotsvarande siffra för männen är . framhåller att kvalificeradegränsdragningsproblem kan uppkomma vid valet av bevisregel, t.ex. om enförsäkrad anmält ryggbesvär och dels varit utsatt för skakningar, vibrationeroch mekaniska stötar, dels haft att utföra tunga lyft. Förslagetom dubbla bevisregler tillstyrks av , , ,, , , och Svenska Företagsläkar-förenirigen. anser att enmer stringent skrivning med avseende på "sjukdom i sena eller senasomgivning" krävs för att undvika gränsdragningsproblem. Skälenför mitt förslag: Om en försäkrad varit utsatt för olycksfall eller annanskadlig inverkan i arbetet skall enligt nu gällande bevisregel i 2 kap. 2 § LAFskada som han ådragit sig anses vara orsakad av detma inverkanom inte betydligt starkare skäl talar mot det. Orsakssamband Prop.1992/93:30 Motivet till denna för den enskilde mycket förmånligabevisregel är att den rättsförlust som kan bli följden av den medicinskavetenskapens ofullkomlighet att fastslå samband skall bäras av försäkringen ochinte av den enskilde försäkrade. Arbetsskadeförsäkringsutredningenkonstaterar mot bakgrund av de erfarenheter som vunnits av tillämpningen av LAFatt kombinationen av ett generellt arbetsskadebegrepp och en mycket generösbevisregel i sig kan ha lett till svårigheter att upprätthålla en klar avgränsningmellan arbetsrelaterade och icke arbetsrelaterade sjukdomar. Det är problematisktatt rätt värdera sådana omständigheter utanför förvärvsarbetet som kan bidratill en sjukdoms eller försämrings uppkomst och utveckling. Om man villåstadkomma en tydligare gränsdragning är det enligt utredningens uppfattningofrånkomligt att ompröva den nuvarande bevisregeln. Utredningenhar övervägt om en ändring av bevisregeln bör omfatta alla typer avarbetsskador. Med hänsyn till att de tillämpningsproblem som föranletttillsättandet av utredningen framför allt avser vissa typer av arbetssjukdomarhar utredningen dock stannat för en differentiering av bevisregeln så att ensträng bevisregel bör gälla generellt och en liberalare regel för vissasärskilt angivna skadefall. förslag bör den nuvarande bevisregeln gälla för arbetsolycksfalloch för arbetssjukdomar som ur tillämpningssynpunkt är av oproblematisk natur.Till sistnämnda kategori hör en rad "klassiska" arbetssjukdomar, somkan särskiljas antingen genom en diagnos eller genom den typ av skadliginverkan som den försäkrade varit utsatt för. Kännetecknande för dessasjukdomar är att det i samband med arbetsskadeprövningen sällan aktualiserasnågra konkurrerande orsaker utöver påfrestningarna i arbetet. finns det dessutom en omfattande medicinsk kunskap om dessasjukdomars uppkomst och utveckling. Rättsfillämpningen är också stabil ochtydlig. Utredningenanser därför att anledning saknas att beträffande dessa sjukdomar föreslå enändring av nuvarande bevisregel. En skärpning skulle knappast få någon nämnvärdeffekt på godkännandefrekvensen i dessa fall. 1 och för sig är bevisläget isambandsfrågan ofta så klart att dessa fall skulle klara även en skärptbevisregel. Utredningen är dock inte beredd att föreslå en sådan, eftersom enskärpt bevisregel ställer betydligt större krav på utredningen vad gäller såvälarbetsförhållanden som medicinska frågor än vad nuvarande bevisregel gör. Atttvinga fram en sådan utveckling för de ifrågavarande skadefallen framstårenligt utredningen som omotiverat. Av detta skäl föreslår utredningen att det vidsidan av den nuvarande generösa bevisregeln som presumerar ett orsakssambandinförs en ny bevisregel som inte bygger på en presumtion om orsakssamband utansom i stället kräver aktiva skäl till stöd för ett samband. Orsakssambandföreslås enligt denna regel föreligga om övervägande skäl talar för det. Vadbeträffar förslaget om en skärpning av bevisregehi gör jag i huvudsak sammabedömning som utredningen, nämligen att det är problematiskt att rättvärdera konkurrerande skadeorsaker, dvs. hur omständigheter Prop. som inte kan hänföras till arbetet bidrar till en sjukdomsuppkomst eller en försämring av en sjukdom. Det är otillfredsställande om dettaförhållande leder till att skador godkänns som arbetsskador utan att detnågorlunda säkert kan sägas att skadan har sin grand i arbetet. Gränsen mellanskador till följd av förhållanden i arbetet och skador uppkomna på annat sätthar blivit svår att upprätthålla. Eftersom syftet med arbetsskadeförsäkringenär att lämna kompensation för den extra risk som är förenad med förvärvsarbeteär detta inte acceptabelt. Jag delar därför utredningens uppfattning attbevisregeln behöver skärpas. Däremot ställer jag mig tveksam till lämpligheten avskilda bevisregler för olika skador beroende på diagnos eller uppkomstsätt.Flertalet av remissinstansema har avstyrkt utredningens förslag på denna punkt.Remissinstansemas invändningar tar bl.a. sikte på att förslaget kan leda tilltvister om vilken diagnos en viss skada skall åsättas och till andra gränsdragningsproblemvid val av bevisregel som förslaget försvårar handläggningen. Vidarehar man påpekat att förslaget till avgränsning av klassiska arbetssjukdomarkan ifrågasättas ur vetenskaplig synpunkt. Mot bakgmnd av att de skador för vilka utredningenreserverat den nuvarande generösa bevisregeln i de allra flesta fall skulleklara även den föreslagna skärpta bevisregeln - vilket också påpekats avutredningen - anser jag inte att det finns något bärande skäl för dubblabevisregler. Att utredningama i de oproblematiska skadefallen skulleunderlättas om den nuvarande bevisregeln bibehålls är inte ett fillräckligtskäl. För egen del anser jag att ett system med dubbla bevisregler snarareskulle försvåra prövningen än underlätta den. Som vissa remissinstanser påpekatkan man befara att det vid val av bevisregel kan uppstå svåra avgränsningsproblem. När det gäller beviskravet har det vid remissbehandlingenframförts förslag av innebörd att orsakssamband mellan ett olycksfall eller annanskadlig inverkan i arbetet skall godtas om det är klart mera sannolikt att det fmnsett sådant samband än att det inte finns. Beträffande begreppet klart mer sannolikt har regeringen iprop. 1985/86:83 med förslag till miljöskadelag i fråga om utformning avorsakssamband och beviskrav hänvisat till att i några fallavseende miljöskador och produktskador (NJA 1977 s. 176, 1981 s. 622 och 1982 s.421) hade använt en sådan bevisregel i situationer då olika av varandraoberoende sakförhållanden var för sig framstått som tänkbar skadeorsak.Regeringen ansåg att bevisregeln i miljöskadelagen borde formuleras på ett sättsom anslöt till den princip som sålunda hade slagit fast.Regeringen förslog därför att en skada skulle anses ha orsakats av enmiljöstörning om det med hänsyn till störaingens och skadeverkningaraas art,andra möjliga skadeorsaker samt omständigheteraa i övrigt förelåg övervägandesannolikhet för ett sådant orsakssamband. Detta blev också beslut(bet. LU 1985/86:25, rskr. 1985/86:176). Ävenom bevisregelns utformning i miljöskadelagen kan anses ha Prop.1992/93:30 sammainnebörd som den nu föreslagna bevisregeln i LAF anser jag att så längearbetsskadeförsäkringen är en socialförsäkring det finns skäl att utformabevisregeln så att den så nära som möjligt ansluter till för socialförsäkringenkända begrepp. har stannat för att formulerabeviskravet som ett krav på övervägande skäl för orsakssamband somflertalet av remissinstansema inte funnit anledmng att invända mot uttrycketsom sådant. Dessutom skulle enligt 7 § YFL i dess lydelse fram till den 1januari 1968 orsakssamband anses föreligga mellan ett olycksfall i arbetet ochen ådragen skada såvida icke övervägande skäl talade däremot. Motbakgrand av vad jag nu anfört anser jag att bevisregeln i LAF bör utformas såatt orsakssamband skall anses föreligga mellan en skada och ett olycksfalleller annan skadlig inverkan i arbetet om övervägande skäl talar för ett sådantsamband. Lagrådet har inte haft några erinringar i denna del. Jagär medveten om att tillämpningen av en skärpt bevisregel för de "klassiska"arbetssjukdomarna i undantagsfall kan komma att medföra att förekomst avkonkurrerande skadeorsaker kan leda till att skadan inte godkänns somarbetsskada. Jag ser dock inte detta som något avgörande hinder. Omlandvinningar inom den medicinska forskningen medför att en viss sjukdom intelängre anses vara entydigt arbetsrelaterad och det i det enskilda falletframkommer andra orsaker till sjukdomens uppkomst bör skadan inte godkännas somarbetsskada. Fleraav remissinstansema har främst med utgångspunkt från utredningens förslag omdubbla bevisregler invänt att förslaget kommer att drabba kvinnor i förstahand. Mitt förslag om en enhetlig bevisregel innebär att kvinnors och mänsarbetssjukdomar kommer att bedömas utifrån samma regler. Jag vill samtidigterinra om att man vid tillämpningen av den i det föregående nämnda principenom försäkring i befintligt skick bl.a. har att beakta att kvinnors förmåga ivissa avseenden är annorlunda än mäns. Detta gäller t.ex. förmågan att tålafysisk belastning. Principenom försäkrad i befintligt skick tillämpas också i fråga om orsakssamband mellanskadlig inverkan i arbetet och en ådragen skada. Vid den bedömningen tas hänsyntill individfaktorer som kan bidra till t.ex. längre läkningstid än normalteller att skadan blivit svårare än annars skulle ha blivit fallet. Mitt förslagom ett ökat krav på orsakssamband innebär inte någon ändring såvitt avsertillämpningen av principen vid bedömningen av om det föreligger orsakssamband.Individfaktorer som kan bidra till t.ex. längre läkningstid än normalt skallsåledes alltjämt beaktas. Fråganom individfaktorer leder in på problemen med de s.k. försämringsskadorna, dvs.av arbetet utlösta sjukdomsbesvär i en inte arbetsrelaterad grundsjukdom. Oftarör det sig om besvär från ryggrad, leder eller muskler. 1 dessa fall är det iregel svårt att avgöra om del är förhållanden i arbetet eller gmndsjukdomensnaturliga förlopp som orsakar arbetsoförmågan. Enligt nuvarande praxis godkännsoftast försämringen som arbetsskada så länge besvären kvarstår oförändrade. Arbetsskadeförsäkringsutredningenhar övervägt behovet av en särskild regel för bedömning av samband vidförsämring av sjukdom som inte i sig är orsakad av arbetet. Med en strängarebevisregel för mer svårbedömbara sjukdomar behövs dock enligt utredningen intenågon särreglering för dessa skador. Jag instämmer iutredningens bedömning när det gäller försämringsskador. Effekten av densträngare bevisregeln bör i många fall bli att försämringar kommer att godkännassom arbetsskada under en mer begränsad tid än . Därmed kommerarbetsskadeförsäkringen att lämna ersättning för skadeföljder som har sin grandi arbetet medan skadeföljder som beror på faktorer utanför arbetet inte längrekommer att ersättas enligt LAF. Utan övertygande medicinskt underlag kommerförsämringen således inte att kunna godtas annat än . Jagåterkommer i specialmotiveringen till förslagets närmare innebörd vad avser försämringsskadoma. Mittförslag: En följdändring görs i 7 § lagen om statligt personskadeskydd så attdet ökade kravet på orsakssamband gäller även olycksfall som skall bedömasenligt denna lag. Arbetsskadeförsäkringsutredningen:Utredningens förslag föranleder inte behov av ändringar i LSP. Remissinstanserna:Inga invändningar har framförts mot utredningens bedömning. Skälen för mitt förslag: I7 § lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd (LSP) anges att om någonvarit utsatt för olycksfall skall skada som han ådragit siganses vara orsakad av olycksfallet, om ej betydligt starkare skäl talar motdet. Bestämmelsen är således såvitt gäller olycksfallsskador likalydande medbestämmelsen i 2 kap. 2 § LAF. Förslaget om en bevisregelför alla arbetsskador medför att det finns skäl att överväga en anpassning i LSP. Enhetliga regler bör sålångt som möjligt eftersträvas i fråga om LAF och LSP. Med hänsyn härtill ochdå olycksfall får anses tillhöra kategorin oproblematiska skador ser jag intenågot skäl för att inte låta samma krav på orsakssamband gälla även förolycksfall som skall bedömas enligt LSP. Jag föreslår därför en ändring inämnda paragraf. Beträffande sjukdomarfinns speciella bevisregler i 8 § LSP som bygger på presumtion kopplade till skyddsfidenoch tid utanför skyddsfiden. Något behov av att ändra reglema i 8 § LSP fmnsdärmed inte. Förslaget om ändringar i LAFfår återverkningar också för ersättning enligt lagen (1977:267) omkrigsskadeersättning till sjömän. Mittförslag: De nya regleraa skall träda i kraft . bör tillämpas för skador som inträffat före detta datum och somanmälts till allmän försäkringskassa . Arbetsskadeförsäkringsutredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Utredningen har dock foreslagitatt äldre foreskrifter skall tillämpas på skador som inträffat före den 1januari 1993 och som anmälts till allmän försäkringskassa senast den 31december 1993. Remissinstanserna:Försäkringsöverdomstolen, Länsrätten i och Läkarförbundtillstyrker förslaget. delar inte utredningensuppfattning att det behövs särskilda övergångsbestämmelser. Om regleraa ändrasbör dessa fullt ut börja fillämpas på arbetsskador som anmäls fr.o.m. dentidpunkt då det nya arbetsskadebegreppet skall börja tillämpas. Verket anservidare att förslaget kan genomföras tidigast . Statskontoretanser särskilda övergångsregler obehövliga. Majoritetenav reraissinstanseraa avstyrker eller visar tveksamhet till utredningensförslag. Man befarar framför allt att lagen genom att den får retroaktiv verkanskall leda till kostnadsövervältring på olika avtalsförsäkringar. Skälenför mitt förslag: konstaterar att gängselagstiftningsprincip på socialförsäkringsområdet, dvs. att ny lagstiftningtillämpas på fall som inträffat efter lagens ikraftträdande, förarbetsskadeförsäkringens del skulle leda till att det tar mycket innanden nya lagstiftningen får fullt genomslag. Utredningen påpekar att det ännu15 år efter yrkesskadeförsäkringslagens upphävande anmäls åtskilliga skador förprövning enligt den lagen. Det innebär också olägenheter för försäkringskassoroch andra tillämpande organ att under en lång följd av år tvingas tillämpaolika regelsystem. Motdenna bakgrand har utredningen övervägt om övergångsbestämmelseraa kanutformas på annat sätt för att ge den nya lagen genomslag i ett tidigare skede.Utredningen har diskuterat olika alteraativ och därvid fuimit att det voremöjligt att uppnå en relativt snabb genomslagskraft om den nya lagen skullegöras tillämplig på alla arbetsskador som inte anmälts till försäkringskassanföre ikraftträdandet. Därigenom skulle man med en gång kunna avgränsa dearbetsskador som skall bedömas efter ny respektive äldre lagstiftning. Detillämpande organen skulle visserligen få tillämpa parallella regelsystem underen viss övergångsperiod men denna torde bli relativt begränsad. De kostnadsmässigakonsekvenseraa av lagändringama skulle också kurma uppnås inom en rimlig fid. Utredningenhar emellertid furmit att ett sådant förslag skulle få följdverkningar för deavtalsbundna trygghetsförsäkringama. dessaförsäkringar gäller i taget och är utformade så att de Prop.1992/93:30 omfattaralla de arbetsskador som inträffar under detta år. har villkoreninnehållsmässigt stämt överens med vad LAF föreskriver om vad som skall ansessom en arbetsskada. Om detta inte längre kommer att vara fallet skulle enförsäkrad, som anmält en arbetsskada först efter lagändringen fast den visatsig före och som får avslag på sitt ersättningsanspråk enligt den nya lagen,ha rätt att vända sig till AMF-trygghetsförsäkring och yrka ersättmng. AMF-trygghetsförsäkringskulle i ett sådant läge bli skyldig att pröva skadan enligt de för skadeåretgällande 'försäkringsvillkoren. Om skadan är att bedöma som arbetsskada enligt villkoren,dvs. som en arbetsskada enligt äldre lag, får trygghetsförsäkringen bära heladen del av kostnaden för den försäkrades inkomstförlust som överstigerersättningen enligt AFL. 1 dessa fall skulle det enligt utredningen ske en övervältringav kostnadsansvaret från arbetsskadeförsäkringen till trygghetsförsäkringen.På det statliga området skulle inte samma konsekvenser uppstå eftersompersonskadeavtalet innehåller en regel att ersättning endast lämnas i sådanafall där skadan förklarats vara en arbetsskada enligt LAF. Ändringar iarbetsskadeförsäkringen får enligt utredningen därigenom genomslagockså för personskadeavtalet. Nämndaföljdverkningar för trygghetsförsäkringen har medfört att utredningen stannatför en övergångsregel som innebär att äldre lag skall gälla för arbetsskadorsom inträffat före lagändringen under föratsättning att arbetsskadan anmälstill inom efter lagändringen. Denna tid börenligt utredningen kunna begränsas till . Dentraditionella lösningen att låta äldre lag gälla för skador som inträffat förelagändringen och ny lag för skador som inträffat efter ändringen bör enligtmin mening undvikas i detta fall, då den leder till en mycket utdragenövergångsperiod. Utredningensförslag om att äldre lag skall gälla arbetsskador som inträffat förelagändringen och som anmälts till efterändringen synes på ett godtagbart sätt uppfylla kraven på att den nyalagstiftningen skall få genomslag inom rimlig tid. Eftersom förslaget inte kananses strida mot grandlagen eller mot allmänt vedertagna principer i övrigt omförbud mot retroaktiv lagstifining ser jag inga principiella hinder mot ensådan lösning. Jag anser därför att de nya bestämmelserna bör träda i kraft denI och att äldre föreskrifter bör tillämpas för skador sominträffat före detta datum och som anmälts till före en vissdag. Enligt min uppfattning är det tillräckligt om tiden för anmälan begränsastill . Äldre föreskrifter bör således gälla för skador sominträffat före ikraftträdandet och som anmälts till före den1 . Dettainnebär att arbetsskador som godkänts enligt äldre bestämmelser ävenfortsättningsvis skall bedömas enligt dessa. Recidiv (återfall) av en sådanarbetsskada skall därmed också prövas enligt de äldre bestämmelseraa. Detsammagäller frågan om fortsatt rätt till livränta då en tidsbegränsad livränta löptut.