prop · GG03210 · 1992-12-31 00:00:00 — Upplåtande till allmäntbegagnande skall ske i takt med bebyggelsen enligt vad som närmare anges i PBL(6 kap. 26 § andra stycket). Det bör tilläggas att ett område som enligt endetaljplan utgör allmän plats men som inte har upplåtits för avsett ändamålenligt vad som anges i PBL ändå kan vara allmän plats enligt AOst, nämligen omområdet genom sitt faktiska användningssätt är upplåtet eller nyttjas förallinän samfärdsel. Endetaljplan kan innehålla bestämmelser om att mark som är avsedd för enskilt byggande ävenskall användas för en allmän ttafikanläggning (5 kap. 7 § första stycket 10 och14 kap. 2 § PBL). Sådana områden får anses som aUmän plats enligt AOstnär de har gjorts tillgängliga för allmän samfärdsel. EnligtAOst utgör hamnområden allmän plats. 1 byggnadslagen beteck- Prop. 1992/93:210nades sådana områden som specialområden. Kategoriema byggnadskvarter ochspecialområden har i PBL sammanförts under begreppet kvartersmark (5 kap. 3 §första stycket 2). Detta begrepp innefattar all mark inom ett planområde sominte skall utgöra allmän plats i PBL:s mening eller eventuellt vattenområde. Utttyckethamnområde har skiftande betydelse. Det kan vara beteckningen på exempelvisdet område på land eller i vattnet som ägs av hamninnehavaren eller förvaltasav hamnmyndigheten, det vattenområde som är allmän hamn eller det område ivattnet eller på land bettäffande vilket föreskrifter utöver AOst harutfärdats rörande ordningen i hamnen (hamnordning). IAOst avses med hamnområde det område som i detaljplan redovisas somkvartersmark för hamnverksamhet. Hamnområdet innefattar i allmänhet barasjälva landområdet medan vattnet i planen läggs ut som vattenområde. För attett hamnområde skall bli allmän plats enligt AOst krävs att det är tillgängligtför allmänheten. Sådana delar av ett hamnområde som är avspärrade, t.ex. ettfrihamnsområde, utgör därför inte allmän plats. Vid tillämpningen av AOstsaknar det betydelse om en hamn är allmän eller enskild. Ocksåallmän väg är allmän plats enligt AOst. Bestämmelser om allmänna vägar finns iväglagen (1971:948) och vägkungörelsen (1971:954). Allmän väg är främst väg somanläggs enligt väglagen eller enligt lagen föländras till allmän väg. Ävenvägar upplåtna för allmän samfärdsel, som av ålder har ansetts som allmännaeller enligt äldre bestämmelser anlagts som eller förändrats till allmänna ochsom vid väglagens ikraftträdande hölls av staten eller en kommun, är allmännavägar. upphör att vara allmän när vägen dras in. Om en kommun är väghållare,vilket innefattar ansvar för byggande och drift av väg, upphör vägen att varaallmän när den enligt PBL upplåts eller skall vara upplåten till allmäntbegagnande som gata. Om en väg har upplåtits till allmänt begagnande som gatamedan staten är väghållare, upphör vägen att vara allmän när kommunen tar överväghållningen. Vägbegreppetdefinieras i 2 § väglagen. Till väg hör vägbana och övriga väganordningar. Medväganordning avses en anordning som stadigvarande behövs för vägens bestånd,drift eller brukande och som har kommit till stånd genom väghållarens försorgeller övertagits av denne. En allmän väg skall i princip behövas för allmänsamfärdsel. Vägar som är avsedda för vissa speciella färdsätt, t.ex. särskildagångvägar, cykelstigar och ridvägar, är därför i allmänhet inte att anse somallmänna vägar. En gång- eller cykelbana som ligger i anslutning till allmänväg anses däremot ingå i vägen. Tillbegreppet allmän plats enligt AOst hör slutiigen andra områden som är upplåtnatill eller annars nyttjas för allmän samfärdsel. Hit hör främst de enskildavägarna. Bestämmelser om enskilda vägar finns i lagen (1939:608) om enskildavägar och anläggningslagen (1973:1149). Lagen om enskilda vägar är tillämpligäven på t.ex. gång-, cykel- och ridvägar. Till en enskild väg hör enligt 2 §vägbanan och de områden intill vägbanan som stadig- varandebehövs för vägens bestånd och underhåll. Anläggningslagens väg- Prop.1992/93:210 begrepp sammanfaller i huvudsak med väglagens. Föratt en enskild väg skall bli allmän plats enligt AOst forckas att den ärupplåten till eller nyttjad för allmän samfärdsel. Att en väg är upplåten tilleller nyttjad för allmän samfärdsel innebär enligt motiven till AOst (prop.1956:143 s. 53) att den är "allmänneligen befaren", dvs. att denanvänds i någon utsttäckning av allmänheten och inte enbart för trafik till ochfrån enstaka fastigheter. Enligt allemansrätten anses det stå var och en frittatt trafUcera en enskild väg på ett sätt som inte skadar vägen, dvs. ipraktUcen genom gång- och cykeltrafUc. Ägaren får förbjuda motorfordonstrafUcpå vägen (151 § första stycket vägttafikkungörelsen, 1972:603). Utöverde enskilda vägarna är varje område som rent faktiskt är upplåtet till ellernyttjas för allmän samfärdsel allmän plats enligt AOst. Även tomtmark kansåledes vara allmän plats, t.ex. om allmänheten med ägarens samtycke användertomten för gång- eller cykelttafik. Möjligen får också tomtmark som ärupplåten för allmän parkering anses som allmän plats enligt AOst. Boendeparkeringpå tomtmark får emellertid anses falla utanför begreppet. Att samfärdseln ellerttafiken skall vara "allmän" innebär inte att området måste varaupplåtet för eller använt för alla former av ttafik. Även platser som ärupplåtna till eller används för endast en viss typ av ttafik, t.ex. gång- ellercykelttafik, är således allmänna. Avmotiven till AOst (prop. 1956:143 s. 52 i.) framgår att med uttrycket allmänplats förstås endast utomhus belägna områden. Inomhuslokaler dit allmänhetenhar tiUttäde är därför i princip inte allmänna platser i AOst:s mening. Dettatorde i allmänhet följa redan av att lokalema inte utgör samfärdselområden. Inteheller allmänna kommunikationsmedel utgör allmänna platser enligt AOst. Vilkadelar i övrigt av en anläggning för allmänna kommunikationer som utgör allmänplats enligt AOst är mera oklart. Enligt förarbetena till AOst (prop. 53) utgör stationsväntsalar och andra järnvägsområden inomhus samtperronger i allmänhet inte allmänna platser i AOst:s mening. Dit räknasemellertid järnvägsområden utomhus, eftersom dessa vanligtvis nyttjas förallmän samfärdsel. Innebörden av allmän plats i anslutning till enkommunikationsanläggning har närmare avgränsats i rättstillämpningen. Sålundaräknas numera regelmässigt som allmänna platser sådana delar av ett utomhusbeläget stationsområde och området framför entrén till en stationsbyggnad somnyttjas för allmän samfärdsel. Även platser under tak eller under jord kanibland vara allmänna platser enligt AOst. Som exempel kan nämnas nedgången . Gränsen för området dras så att platsen blir allmän, omallmänheten har obehindrat tilluäde till den. Sådana delar av trafikområdetsom är avspärrade för allmänheten eller till viUca tiUttäde är beroende avfärdbiljett anses emellertid inte som allmänna platser. Slutligenkan en kommun i en lokal ordningsstadga bestämma att även andra till allmäntbegagnande upplåtna områden än sådana som generellt är aUmänna platser enligtAOst skall vara likställda med allmän plats vid tillämpningen av de allmännaföreskrifterna i AOst eller av föreskrifter i en lokal ordningsstadga.Föreskrifter i lokala ordningsstadgor om utvidgning Prop. 1992/93:210 avbegreppet allmän plats är vanliga. De områden som oftast likställs med sådanplats är idrotts- och badplatser, fritidsområden, campingplatser, parker,trädgårdsanläggningar, kyrkogårdar, begravningsplatser, slalombackar,järnvägsområden och s.k. innetorg. Härbör också nämnas att definitionen av allmän plats i 1 § första stycket AOstligger till gmnd för avgränsningen av området för krav på poUsmyndighetenstillstånd enligt 3 § första stycket LAS för hållande av allmänna sammankomster(jfr prop. 1956:143 s. 174 f). Allmänplats enligt annan lagstiftning Begreppetallmän plats förekommer - fömtom i AOst och PBL - i bl.a. RF,ttyckfrihetsförordningen (TF), ytttandefrihetsgmncUagen (YGL) och brottsbaUcen(BrB). 1BrB utgör bestämningen allmän plats ett rekvisit för den straffbara handlingenvid vissa brott. Som exempel på ett sådant brott kan nämnas förargelseväckandebeteende (16 kap. 16 §). Begreppet allmän plats har en betydligt meravidsttäckt innebörd enligt BrB än i AOst. Enligt BrB anses det i principomfatta varje plats, utomhus eller inomhus, som är upplåten för eller annarsfrekventeras av allmänheten. Om allmänheten har tiUttäde till området endastunder vissa tider, är platsen att anse som allmän men inte iövrigt. Av motiven (prop. 1962:10 del B s. 238) framgår att bestämningen av begreppetallmän plats har hämtats från beskrivningen i 11 kap.11 § strafflagen av platsen för sttaffbart förargelseväckande be teende. Mot den bakgrunden anses som allmänna platser bl.a. gator, vägar, torg och parker liksom för allmänheten tillgängliga delar av flygplatser och andra trafikområden, väntsalar, restauranger, affärer och biografer. Även idrottsområden, bad- och campingplatser, kyrkogårdar samt tåg och andra allmänna kommunikationsmedel är exempel på vad som är allmän plats enligt BrB. Undantaget från begreppet är enskUda områden, dit allmänheten inte har tiUttäde, samt skog och mark. Ävenför brottet otillåtet förfarande med pornografisk bild (16 kap. 11 § BrB) utgörbestämningen allmän plats ett rekvisit för den sttaffbara handlingen. Paragrafeninnebär en begränsning i den fria spridningsrätten enligt TF. Vid paragrafenstillkomst (prop. 1970:125, bet. 1970:1LU47, rskr. 1970:267) togs därförin en motsvarande bestämmelse i TF om begränsningar i spridningsrätten. Enligt6 kap. 2 § TF skall sålunda utan hinder av förordningens bestämmelser gällavad som föreskrivs i lag för det fall att någon under de förutsättningar somanges i paragrafen förevisar pornografisk bild på eller invid allmän plats.Detsamma gäller enligt 3 kap. 12 §första stycket 1 YGL. Bestämningen av begreppet allmän plats i TF och YGL fåi- förutsättas konespondera med motsvaiande begrepp i BrB. Enligt8 kap. 7 § första stycket 5 RF kan regeringen efter bemyndigande i lag meddelaföreskrifter om bl.a. ordningen på allmän plats. Vad som här avses med allmänplats framgår inte närmare av motiven till RF. Föredragande statsrådethänvisade där (prop. 1973:90 s. 311) till vissa utta- landen i detuttedningsförslag (SOU 1972:15 s. 104 f., 154 och 161) som Piop- 1992/93:210låg till grund för RF. Dessa tyder närmast på att termen används med deninnebörd som gäller enligt BrB och således har en vidare omfattning än den somgäller enligt 1 § AOst. Här bör också erinras om det bemyndigande förregeringen att meddela ordningsföreskrifter som infördes i 7 § AOst(prop. 1982/83:9, bet. 1982/83:JuU6, rskr. 1982/83:58). Bemyndigandet avser"ytterligare föreskrifter i avseende å den allmänna ordningen". Riksdagensställningstagande genom lagändringen kan sägas vila på uppfattningen attbestämningen "allmän plats" i 8 kap. 7 § första stycket 5 RF kangrunda rätt att ge tämligen vidsttäckta bemyndiganden. Skälenför mitt förslag: Begreppetallmän plats ersätts av uttiycket offentUg plats Begreppetallmän plats i AOst har en viktig rättsUg funktion. Det ligger till grund föratt avgränsa tillämpningsområdet för regleringen i AOst om krav på tillståndför att ta i anspråk områden som används för allmän ttafik m.m. och för olikalokala ordningsföreskrifter som meddelas med stöd av AOst. Euannat område där avgränsningen av allmän plats enligt AOst har en viktigfunktion gäller reglema i LAS om krav på tillstånd eller anmälan för attanordna allmänna sammankomster. Med hänsyn till att reglema om allmännasammankomster berör de grundlagsfästa mötes- och demonstrationsfriheterna ärdet tydligt att omfattningen av begreppet allmän plats är av vital betydelseför vårt demokratiska samhälle. Det bör visserligen framhållas attavgränsningen av vad som är att anse som allmän plats i det här sammanhangetinte påverkar t.ex. polisens skyldighet att upprätthålla den allmänna ordningenoch att ingripa mot brott och andra ordningsstömingar (jfr 2 § polislagen,1984:387). Jagskall sttax gå in på frågan hur det aktuella begreppet bör avgränsas iframtiden. Först vill jag emellertid ta upp frågan om benämningen allmän platsbör behållas. Utredningensställningstagande innebär att utttycket allmän plats behålls som beteckning påett enhetligt grundläggande begrepp inom ordningslagstiftningen. Uttedningenmotiverar sitt ställningstagande med att uttrycket numera är så inarbetat ochvälkänt att det bör behållas. Några remissinstanser, bl.a. iStockholm, har emellertid föreslagit att ett nytt utttyck - offentlig plats -införs. Föregen del har jag uppfattningen att övervägande skäl talar för att det i den nyaordningslagen bör tas in ett nytt utttyck som ersätter allmän plats i AOst. Somjag sttax skall återkomma till föreslår jag att områden som används för allmänttafik även i fortsättningen skall uttryckas på ett enhetligt sätt iordningslagstiftningen. Föislaget innebär också i linje med nuvarande ordningatt områden som är tillgängliga för allmänheten i vissa avseenden skall kunnaefter bemyndigande jämställas med områden som faller under nyssnämnda utttyck.Detta fömtsätter som jag återkommer till i det följande att utttycket allmänplats i RF har en vidare innebörd än det förra utttycket. Redanav detta skäl står det enligt min uppfattning klart att det i den nya Prop.1992/93:210 ordningslagen bör väljas ett annat utttyck för allmän plats. Jagvill också peka på den risk för förväxling i övrigt som råder genom attuttrycket "allmän plats" förekommer i flera författningar och meddelvis olika innebörd. Som exempel kan nämnas att uttrycket i BrB:s meninganses omfatta varje plats, inomhus eller utomhus, som är upplåten för ellerannars frekventeras av allmänheten. 1 straffrättsliga sammanhang kan således enplats vara allmän under vissa tider - då allmänheten har tiUttäde dit - menunder andra tider sakna denna egenskap. Jaghar sålunda kommit fram till att uttrycket allmän plats i AOst bör i klarhetensinttesse i den nya ordningslagen ersättas av ett uttryck som inte finns ilagstiftningen på annat håll. Det vid remissbehandlingen föreslagna uttrycketoffentlig plats anser jag därvid vara det lämpligaste. Att uttrycket offentiigplats inte används i bestämmelsen i 8 kap. 7 § första stycket 5 RF utgör somjag ser det inte något hinder så länge som innebörden av utttycket enligt dennya ordningslagen inte sträcker sig utöver vad som är att förstå som allmänplats enligt RF. Jag föreslår sålunda att detta utttyck förs in iordningslagen. Mitt förslag till ordningslag har också utformats i enlighet meddetta ställningstagande. Detta innebär bl.a. att utttycket offentlig platsanvänds vid avgränsningen av tillämpningsområdet för krav på tillstånd för attfå anordna allmänna sammankomster. Innebördenav begreppet offentlig plats Enligt1 § första stycket AOst omfattar utttycket allmän plats samfärdselområden avolika slag. Vid bestämmelsens tillkomst framfördes kritik mot avgränsningen avuttryckets innebörd från flera remissinstanser. Enligt dessa begränsadesinnebörden i förhällande tUl vad som gällde tidigare i allt för hög grad. Bestämmelsentycks emellertid ha fungerat väl. En väsendig orsak till att farhågorna intehar besannats torde vara att det i AOst också fördes in en möjlighet förkommunema att genom lokala bestämmelser utvidga tillämpningsområdet för olikaordningsföreskrifter, allmänna eller lokala. Sådana föreskrifter är ocksåtämligen vanligt förekommande. Bestämmelserom krav på tillstånd för att få använda offendig plats och för att få anordnaallmänna sammankomster och offendiga tillställningar på sådan plats bör enligtmin mening i första hand omfatta ttafikområden av olika slag som vägar, gator,torg, parker och andra områden för allmän trafik. Hänsyn till den allmännaordningen och till ttafiken liksom inttesset över huvud av framkomlighet ochsäkerhet motiverar en särskild tillståndsprövning innan ett sådant område tasi anspråk för något annat ändamål än det för vilket området är avsett. Förandra områden än dem som jag nu har nämnt är behovet av regler omtillståndsprövning eller av andra generella ordningsföreskrifter i allmänhetmindre framttädande. Jag anser därför att det inte är motiverat att geutttycket offentiig plats någon påtagligt föränckad innebörd i förhållande tillvad som avses med utttycket allmän plats i AOst. förutsätteremellertid att kommunema på motsvarande sätt som enligt AOst Prop. 1992/93:210ges möjlighet att vid behov föreskriva att olika ordningsföreskrifter skallvara tillämpliga också på andra områden än sådana som utgör offentiig platsenligt den nya ordningslagen. Med en sådan ordning kan tillämpningsområdet försåväl de allmänna ordningsföreskriftema i lagen som olika lokala föreskrifterbättte anpassas till de lokala förhållandena. Jag återkommer till denna frågai det följande. Utttycketallmän plats har i AOst knutits till vad som är allmän plats enligt fastställdstads- eller byggnadsplan eller allmän väg enligt väglagen. En fördel med attbehålla denna anknytning är att bestämningen av vad som är offentlig plats,åtminstone formellt sett, blir enkel och tydlig. Det går sålunda dUekt av enkarta att läsa ut om ett område är offentiig plats eller inte. Ävenom det finns behov av att låta begreppet offentlig plats omfatta flera olikatyper av områden som inte redovisas som allmänna platser i fastställdadetaljplaner anser jag att anknytningen till begreppet allmän plats i PBL,liksom anknytningen till väglagens vägbegrepp, bör behållas. I likhet med vadsom gäller enligt AOst bör övriga områden som är att anse som offentiig platsanges genom en särskild uppräkning. Närdet gäller hamnområden är ett sådant område alltid allmän plats enligt AOst, omdet är tillgängligt för allmänheten. Med hamnområde avses ett område som idetaljplan har angetts som allmän plats eUer som kvarters-maik för hamnverksamhet. Särskiltde större hamnarna utgör mer eller mindre utpräglade industtian-läggningar. Imotiven tUl AOst (prop. 1956:143 s. 53) anförde föredragande statsrådet att förallmänheten tillgängliga delar av ett hamnområde alltid borde anses som allmänplats, främst med hänsyn till de risker som det innebar att anordna enoffentlig tillställning inom ett sådant område. Enligt min mening har dettaskäl alltjämt giltighet. Dessutom kan hamnverksamheten allvarligt störas, omdet inom ett större och mera industtiellt betonat hamnområde anordnas allmännasammankomster eller offendiga tillställningar eller om det där bedrivs någonannan verksamhet som helt saknar samband med hamnverksamheten. I linje medutredningens ställningstagande bör sålunda ett hamnområde som är tillgängligtför allmänheten utgöra offendig plats. För tydlighetens skull bör detemellertid i den nya ordningslagen anges att det skall vara fråga om ett områdesom enligt detaljplan är avsett för hamnverksamhet och som har upplåtits fördetta ändamål. Mittförslag i fråga om egenskapen av offentiig plats hos allmänna vägar, gator,torg, parker m.m. och områden som är avsedda för hamnverksamhet stämmer i saköverens med vad som gäller enligt AOst. Ett behov av att kunna meddelalokala ordningsföreskrifter, lUcsom ett behov av att upprätthålla krav påtillstånd m.m. i vissa fall för att få anordna aUmänna sammankomster elleroffentiiga tillställningar och för att få använda områden på ett sätt som intestämmer överens med det ändamål för vilket ett område kan vara avsett, finnssjälvfallet även bettäffande ancUa områden än de som jag här har behandlat. Detavgörande för om ett sådant behov kan anses före- ligga är främst omordningen och säkerheten kan störas genom att någon Prop. 1992/93:210annan än för området avsedd verksamhet får förekomma där utan att någontillståndsprövning har ägt rum eller om området annars är sådant att särskildaordningsföreskrifter kan behövas. Ibebyggelseplaneringen är det vanUgt förekommande att områden för skilda slag avttafik, torg, parker, m.m. i en plan redovisas som kvartersmark och inte sommark för allmän plats. Det sker t.ex. när ett område över eller under ettttafikområde skall kunna användas för något annat ändamål. Även torg är intesällan belägna på kvartersmark. Detta gäller särskilt de s.k. innetorgen menockså utomhus belägna torg redovisas ibland som kvartersmark. Envanligt förekommande planutformning, särskilt i områden med småhusbebyggelse,är s.k. storkvarter. Fömtom byggnadstomter för husen uine-håller storkvarterenen eller flera kommunikationstomter, dvs. särskilt för hela husgruppengemensamt avsatta områden som innehåller gemensam mark i form av gator, parker,m.m. Sådana s.k. kvasiallmänna platser är i regel upplåtna för eller nyttjadeför allmän trafik. De kvasiallmänna platserna skiljer sig ofta varken tillutformning eller användningssätt från de egentliga allmänna platserna i PBL:smening och uppfattas också av aUmänheten som sådana. De bör därför betraktassom offentliga platser enligt den nyä ordningslagen. Motbakgrund av att det även i fråga om sådana områden finns ett behov avföreskrifter för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet anser jag att enmotsvarighet till uttrycket "annat område, som är upplåtet till ellereljest nyttjas för allmän samfärdsel", som utgör en bestämning av allmänplats enligt AOst, inte kan undvaras. Denna avgränsning bör emellertid kunnaförenklas och förtydligas något. Jag förordar sålunda att områden över huvudsom används för allmän ttafik skall vara offentliga platser. Därvid bör det -som några remissinstanser har framhållit - inte göras någon skillnad mellanplatser som är belägna inom- eller utomhus. Jag anser således att utttycketbör få en något vidare innebörd än vad motsvarande uttryck nu har enligt AOst.Jag återkommer i specialmotiveringen till den närmare avgränsningen. Här villjag endast nämna att bl.a. enskilda vägar, ttafik-platser, "allmänna"parkeringsplatser, gång-, cykel- och ridvägar och vissa s.k. innetorg kan kommaatt omfattas. Bettäffande innetorgen kommer det att innebära vissa förändringari förhållande till nuvarande ordning, t.ex. i fråga om kravet på tillstånd frånpolisen att ta i anspråk sådan plats. Mot bakgrund av att samma hänsyn i frågaom ordning och säkerhet gör sig gällande - i varje fall när det gäller destörre innetorgen - som vid andra platser upplåtna för allmän ttafUc, anser jagatt det är naturligt att samma regler skall gälla. Givetvis bör det förutsättasatt platsen verkligen används av allmänheten. Kommunernasmöjlighet att jämställa områden med offentlig plats Somjag har nämnt i det föregående skall enligt PBL (5 kap. 3 §) områden i endetaljplan utmärkas som allmänna platser, kvartersmark eller vatten- onuåden.Exempel på områden som i detaljplan är markerade som kvarters- Prop.1992/93:210 mark eller som vattenområde och som inte utgör allmän plats i AOstär jäm-vägsområden, flygplatser, idrottsomräden och badplatser. Det är inteovanligt att sådana områden genom lokala ordningsföreskrifter likställs medallmän plats. Jag anser att sådana områden inte generellt bör föras in underbegreppet offendig plats i ordningslagen. Ett skäl till det är att behovet avordningsföreskrifter för sådana områden inte sällan skiftar från kommun till kommun.Behovet av sådana föreskrifter kan också ställa sig olika bettäffande olikaområden inom en och samma kommun. Avavgörande betydelse för och regeringens möjligheter enligt RF atttill kommunema delegera en befogenhet att utvidga tUlämpningsområdet förskilda ordningsföreskrifter är tolkningen av uttrycket "allmän plats"i RF. Enligt8 kap. 7 § första stycket 5 och 11 § RF kan kommunema bemyndigas att meddelaföreskrifter om ordningen på allmän plats. En föreskrift om att vissa andra områdenän offendiga platser vid tillämpning av ordningsföreskrifter i ordningslagenoch lokal ordningsstadga skall jämställas med offendiga platser måste enligtmin mening i och för sig anses vara en föreskrift om ordningen. Kommunema börsåledes i princip kunna grunda en befogenhet att meddela en föreskrift av dennatyp på ett bemyndigande att meddela ordningsföreskrifter.