prop · GG03159 · 1992-12-31 00:00:00 — Jaganser att funktionshindrade bara, ungdomar och vuxna samt deras anhöriga skallkunna ställa stora krav på att få kvalificerat stöd genom en habiliterings-eller rehabiliteringsorganisation med särskilt utbildad personal. Jag avserfrämst sådan behandling och sådant stöd som kan ges samlat av olikayrkeskategorier som t.ex. läkare, kurator, psykolog, sjukgymnast,arbetsterapeut, logoped, specialpedagog samt personal för fritids-, lekotek-och hjälpmedelsfrågor. Dämtöver bör en habiliterings-ellerrehabiliteringsverksamhet kunna omfatta nätverk av sådana specialister sombehövs i vissa situationer, men som inte ingår i den ordinarie organisationen.Till detta kommer att habiliterings- och rehabiliteringsverksamheten ofta börha ett nära samarbete med annan verksamhet som i vid mening har habiliterings-eller rehabiliteringsansvar, t.ex. förskolor, skolor och pedagogiskkonsulentverksamhet, försäkringskassor, region- och rikssjukvård,arbetsmarknadsorgan och socialtjänst samt med verksamheter som har ansvar förinsatser enligt den föreslagna lagen. Handikapporganisationemas kunskaperoch erfarenheter är enligt min mening naturliga och viktiga komplement i allhabiliterings-och rehabiliteringsverksamhet. Basenför all habiliterings- och rehabiliteringsverksamhet bör enligt min mening varadet tvärfackliga stödet. Varje teammedlem bör ha en god uppfattning om deövriga medlemmamas generella kunskapsområden och behandlingsprinciper.Därigenom skapas föratsättningar för de enskilda teammedlemmama att samordnasina insatser till en konstmktiv helhet för den enskilde. Teamarbetet fåremellertid inte hindra att enskilda med vissa funktionshinder helt eller delvisfår sin habilitering eller rehabilitering genom annan verksamhet. Jag avserexempelvis syn-och hörselcentraler, psykiatriska verksamheter, särskildakunskaps-och resurscentrer och andra som i sin verksamhet har habiliterings-eller rehabiliteringsansvar. Insatser som ges genom habiliterings- eller rehabiliteringsverksamhetskall inte heller ersätta sådana insatser som kan ges genom andra organ tillalla människor, t.ex. barnhälsovården, skolan eller arbetsmarknadsorganen.Också inom dessa och flera andra områden är det angeläget att grandläggandekunskaper om funktionshinder byggs upp och att åtgärder vidtas för att minskaföljdema av funktionshinder. har emellertid konstaterat att tillgången tillhabilitering och rehabilitering är ojämnt fördelad över landet och att detråder stora skillnader beträffande vissa grappers tillgång till kvalificeradhabilitering eller rehabilitering. Utredningen har t.ex. konstaterat att detendast finns medicinska rehabiliteringskliniker inom 14 landstingsområden ochatt ett betydande antal yngre personer erbjuds rehabiliteringsinsatser ellerlångtidsvårdas inom långvårds- och geriatriska kliniker.Utredningen har också uppmärksammat att vissa grapper med Prop. 1992/93:159s.k. medicinska handikapp - t.ex. mag- och tarmsjukdomar, diabetes. Bilaga 1astma och hudsjukdomar - ofta får otillräckligt stöd från andra kompetensområdenän det medicinska. Enligt utredningen har ofta grapper med s.k. mindre kändahandikapp särskilda svårigheter att få allsidigt kvalificerat stöd. Utredningenanger också att personer med mindre ovanliga funktionshinder på grand av oklaraansvarsförhållanden upplever svårigheter att få tillgång till särskiltkunnande. Jaganser att åtgärder behöver vidtas för att säkra enskildas tillgång tillhabilitering och rehabilitering och för att utjämna skillnadema mellanhabiliterings- och rehabiliteringsverksamhetema över landet och mellan tillgångentill kvalificerat stöd för olika grapper av funktionshindrade. Åtgärder behöverockså vidtas för att påskynda utvecklingen av eftersatta områden. Enligt minmening faller det sig naturligt att detta ansvar skall åvila hälso- ochsjukvårdshuvudmäimen. Där finns redan särskild habiliterings- ochrehabiliteringsverksamhet uppbyggd eller som håller på att byggas upp, bl.a. desärskilda verksamheteraa för bara- och ungdomshabilitering och förrehabiliteringsmedicin. Bl.a.flertalet handikapporganisationer förespråkar att enskilda skall ges lagstadgadrätt till habilitering och rehabilitering. Även om jag har sympati för enrättighetslagstiftning på habiliterings- och rehabiliteringsområdet anser jagatt en sådan av flera skäl inte är en framkomlig väg. För att enrättighetslag skall kunna uppnå siu syfte bör den enligt min mening vara såutformad att den klargör vilka specificerade insatser som den enskilde ärberättigad till. De särskilda habiliterings- och rehabiliteringsverksamheteraaär emellertid ännu inte så avgränsade från vissa andra verksamheter, att detgår att urskilja under vilka former eller av vilken huvudman en vissföreskriven insats bör ges. Så länge habilitering och rehabilitering inte ärklart urskiljbara områden, finner jag det inte lämpligt att regleraverksamheteraa i arman ordning än den som gäller för hälso- och sjukvården. Jaganser det inte heller möjligt att i alla situationer avgöra nären viss insats är habilitering eller rehabilitering och när den är en hälso-och sjukvårdsåtgärd. Frågan om en rättighetslagstiftning på habiliterings- ochrehabiliteringsområdet är inte heller beredd av eller inågot annat sammanhang. Enligt min mening bör en rättighetslagstiftning påhabUiterings- och rehabiliteringsområdet övervägas först då det går attöverblicka vad en sådan skulle innebära för enskilda personers och skildagrappers faktiska möjligheter att få del av specificerade insatser utifrån sinasärskilda behov. Enligtmin mening är de mest angelägna åtgärderaa att klargörasjukvårdshuvudmannens ansvar för habilitering och rehabilitering och att skapareella möjligheter för huvudmännen att utveckla och bygga upp habiliterings-och rehabiliteringsverksamheter, inte minst inom områden som ännu äroutvecklade. Syftet bör vara att säkra enskildas tillgång till fullgodhabilitering och rehabilitering och att utjämna skillnader över landet och ifråga om tillgången till habiliterings- och rehabiliteringsinsatser för olika gmpperav funktionshindrade. Jag anser attsjukvårdshuvudmannens skyldighet att tillhandahålla habi- Prop. 1992/93:159litering och rehabilitering bör regleras genom ett tillägg i HSL. Genom Bilaga 1 Ädel-reformen regleras i HSL såväl landstingens som kommunemas ansvarför hälso- och sjukvård. Ansvaret för habilitering och rehabilitering börfördelas mellan landsting och kommuner efter samma gmnder. Sjukvårdshuvudmannensansvar för tillhandahållande och finansiering av habilitering och rehabiliteringinnebär inte att denne i alla situationer behöver vara anordnaren avverksamheten. Framför allt i ett skede när många verksamheter med stöd ochservice ges inom ramen för en decentraliserad organisation, är det angelägetatt finna olika former för att tillgodose allsidiga behov som enskildafunktionshindrade och grapper med vissa funktionshinder har. Vissa verksamheterkan också vara av så specialiserad art att de bara kan etableras på ett mindreantal orter. Jag tänker t.ex. på regional habiliteringsverksamhet och på andraverksamheter som ännu är dåligt utvecklade, bl.a. rehabilitering vidhjämskada, vid progredierande sjukdomar och vid allvarlig psykisk störaingeller sjukdom. I situationer där enskildas allsidiga behov av insatser inte kanerbjudas inom ramen för huvudmannens verksamhet, bör det vara dennes ansvaratt se till att behoven tUlgodoses på annat sätt, t.ex. genom samverkan medannan sjukvårdshuvudman eller annan anordnare av viss habUiterings- ellerrehabiliteringsverksamhet. Jagkommer dessutom att längre fram föreslå åtgärder som syftar till att särskildakunskapscentrer för vissa grapper av funktionshindrade skall kunna inrättas.Med kunskapscenter avser jag högspecialiserad verksamhet med tvärfackligkompetens, i regel på region- eller riksnivå. Jag föratsätter att huvudmännensinsemellan kommer att samverka kring dessa kunskapcentrer. Enligt1967 års omsorgslag skulle det finnas vissa bestämda tjänster hos enomsorgsstyrelse, bl.a. överläkare. Vid vissa inrättningar skulle läkare varaansvarig för den medicinska vården. nuvarande omsorgslagen finns inga motsvarande bestärrunelser. Däremot ingåri den omvårdnad som skall ges i anslutning till vissa särskilda omsorger, t.ex.grappbostäd och daglig verksamhet, att se till att den utvecklingsstördepersonen får den hälso- och sjukvård som han behöver. Inom omsorgsverksamhetenfinns också i viss utsträckning medicinska resurser. Däratöver finns några välutvecklade centrer som är specialinriktade på omsorgslagens personkrets eller ägnarstor del av sin verksainhet åt denna. De har ofta sin huvudsakliga inriktningmot bara, men kunskaperaa kommer även vuxna till del. Tillsammansmed utvecklingsstöraing föreligger ofta såväl tillkommande funktionshinder somen betydande översjuklighet. Därtill kommer att många tillstånd är ovanliga.Kontakten med sjukvårdens personal kan ofta vara speciell för personer somingår i omsorgslagens personkrets, bl.a. därför att många har svårigheter attuppfatta och redogöra för sina symtom. Detär enligt min mening angeläget att huvudmännen finner former för att underlättaatt medicinska insatser når personer som tillhör omsorgslagens personkretsoch att kunskaper om metoder och ratiner för hälsoundersökningar, diagnostiksamt behandling för dessa personer kan Jag anser också att medicinsk kompetens bör kunna ställas tillkommuneraas förfogande, för att bedömningar i samband med begäran om insatserenligt den nya lagen om särskilt stöd och särskild service till vissa funktionshindradeskall kunna göras utifrån såväl sociala, psykologiska och pedagogiska sommedicinska faktorer. Jag skall strax återkommamed förslag om statligt finansiellt stöd för att bygga upp och utvecklahabiliterings- och rehabiliteringsverksamhetema. I kombination härmed och medett fastlagt ansvar för habilitering och rehabilitering anser jag attföratsättningama är goda för sjukvårdshuvudmännen att inom egen verksamheteller genom samverkan sinsemellan och med andra anordnare av habilitering ochrehabilitering tillgodose olika behov av sådan verksamhet. Den enskilde bör enligtmin mening ges rätt att få en individuell plan för sin habilitering ellerrehabilitering. Planen bör utgå från den enskildes egna mål, behov ochintressen. Den bör omfatta olika behov som kan tillgodses genom insatser frånflera kompetensområden och genom flera verksamheter. Då insatsema ges genomflera verksamheter bör det inom var och en av verksamhetema upprättas en planöver olika åtgärder, som med den enskildes eller vårdnadshavarens medgivandekan utväxlas mellan de verksamheter som ger habilitering eller rehabilitering.Under föratsättning att den enskilde eller vårdnadshavaren begär det, bör enplan också kunna överlämnas till kommunen som bas för konununens sociala, psykologiskaoch pedagogiska stödåtgärder. Planerna bör vara så utformade att de germöjlighet till uppföljning, utvärdering och förändringar. Handikapputredningenföreslår att huvudmännen skall ges skyldighet att upprätta en organisationsplanöver habiliterings- och rehabiliteringsmöjligheter. Enligt 7 § HSL harlandstinget en skyldighet att planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt ibefolkningens hälso- och sjukvård. Enligt 8 § i samma lag skall landstingetsamverka med samhällsorgan, organisationer och enskilda. Jag anser atthuvudmännen i sin planering bör se som sin uppgift att redovisa tillgängligaresurser inom och utanför den egna verksamheten avseende det stöd som kan gesför olika behov och genom olika kompetenser. En sådan redovisning bör vara lätttUlgänglig både för enskilda och för företrädare för olika verksamheter. Någonsärskild lagbestämmelse om plan avseende habilitering och rehabilitering anserjag inte nödvändig. 1992/93:159 Bilaga 1 5.2Statligt stöd till utvecklingsinsatser inom habiliteringen och rehabiliteringen Mittförslag: Ett tidsbegränsat statligt stimulansbidrag om perår lämnas fr.o.m. för att påskynda utvecklingen avhabilitering och rehabilitering och minska ojämnheterna mellan länen. Bidragetbör lämnas vilket irmebär att sammanlagt I 700 miljoner kronoravsätts för detta ändamål. HandUcapputtJcdningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt Prop. 1992/93:159 förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna godtar utredningens förslag. Flera landsting liksomLandstingsförbundet understryker att stimulansbidrag är en föratsättning förutveckling inom området. Skälenför mitt förslag: Det förslag som jag presenterat syftar bl.a. till attpåskynda utvecklingen av habiliterings- och rehabiliteringsverksamheteraa ochatt minska ojämnheteraa i landet och mellan olika grapper av ftinktionshindradebeträffande tillgången till kvalificerad habilitering och rehabilitering. Detgäller både generellt och inom områden som ännu är outvecklade. Det innebärockså att sjukvårdshuvudmännen ges ansvar att organisera och finansieraverksamhet som bedrivs regionalt eller av andra vårdgivare, t.ex. avstiftelser eller kooperativ. Vidare kommer jag i det följande att klargörasjukvårdshuvudmännens ansvar att organisera habiliterings- ochrehabiliteringsverksamhet med högspecialiserad tvärfacklig kompetens påregion- och riksnivå för s.k. små och mindre kända handikappgrapper. 1syfte att påskynda utvecklingen inom habiliterings- och rehabiliteringsområdetanser jag att ett tidsbegränsat statligt stimulansbidrag bör inrättas. Bidragetbör användas för att bygga upp eller vidareutveckla verksamhet som långsiktigtkan finansieras av huvudmännen själva eller i samverkan med varandra. Undersenare år har omfattande satsningar gjorts för att förbättra den yrkesinriktaderehabiliteringen. Jag anser att det av mig föreslagna stimulansbidraget bör haett vidare syfte och inriktas på att mer allmänt förbättra människorslivskvalitet. Det statliga bidraget bör uppgå till per åroch utgå fr.o.m. t.o.m. . Det innebäratt sammanlagt bör avsättas för detta ändamål. Bidragetbör fördelas både generellt och för specifika ändamål. Jagbedömer att av det årliga bidraget bör fördelas generellttill landstingen och de landstingsfria kommuneraa. Utgångspunkten förfördelningen bör vara antalet i landstingsområdet resp. kommunen bosattapersoner. Avsikten är att bidraget skall användas för att bygga upp ochutveckla habiliterings- och rehabiliteringsverksamheter inom eller i näraanknytning till hälso- och sjukvården. Det bör i första hand vara fråga omverksamheter som kan tillgodose behov av tidigt insatta åtgärder ihabiliterings- eller rehabiliteringsprocessen. Som jag sagt ärmöjligheten till habilitering och rehabilitering ojämnt fördelad över riket ochdet finns skillnader huvudmännen emellan beträffande olika grappers tillgångtill habilitering och rehabilitering. 1 vissa landsting är medicinskrehabiliteringsverksamhet eller klinikan-knuten habiliteringsverksamhetsärskilt eftersatta områden. I andra landsting är det främst inom andramedicinska specialiteter som habiliterings- och rehabiliteringsresursemabehöver förstärkas. Stimulansbidraget skall också kunna användas för attutveckla verksamheter vid exempelvissyn- och hörselcentraler och för att bygga upp annan verk- Prop. 1992/93:159samhet med inriktning på särskilda grapper, t.ex. expertteam eller Bilaga Iannan särskild behandlingsresurs. Den närmare användningen av bidraget börbestämmas utifrån lokala behov hos resp. landsting eller landstingsfri kommun. Jaganser att återstoden av det årliga stimulansbidraget - -bör satsas för att utveckla specifik habiliterings- och rehabiliteringsverksamhet,framför allt på regional nivå men också i vissa fall på nationell nivå.Bidraget bör användas för att bygga upp ny verksamhet på områden som äreftersatta och för att förbättra och utveckla befintlig verksamhet. Jagkommer strax att lämna förslag om att bygga ut, utveckla och samordna stödettill personer som ingår i små och mindre kända handikappgrapper, bl.a. medstöd av dessa medel. Det behövs ofta särskilt kuimande och särskild kompetens ihabiliteringen och rehabiliteringen för dessa grapper, som bara kan etableraspå någon eller några orter i landet. Ofta finns kunskaper om grapperaa ochderas behov samlade hos några få verksamheter eller personer i landet. Somjagsenare återkommer till, behöver habiliterings- ochrehabiliteringsverksamheteraa för personer som ingår i små och mindre kändahandikappgrapper att byggas upp och samordnas på regional eller nationell nivå.Likaså behöver forskningen och metodutvecklingen kring grapperaas behovsamordnas. Ävenför andra grapper av funktionshindrade än dem som definitionsmässigt ingår ismå och mindre kända handikappgrapper behövs satsningar för att bygga uppeller utveckla kvalificerade resuser för t.ex. diagnostik, träning och kurativverksainhet. Det är främst frågan om eftersatta områden och områden inom vilkadet först utvecklats kunskaper om metoder för habilitering ochrehabilitering. Ofta räcker inte underlaget till för att i varje enskiltlandsting bygga upp habiliterings- och rehabiliteringsresurser. Jag anserdärför att stimulansbidraget bör användas även för att initiera verksamhet fördessa grapper, framför allt på regional och nationell nivå. Det kan röra sig ommånga olika funktions- och diagnosgrapper. Det finns ingen anledning attsärskilt peka ut någon eller några av dem. Dendel av stimulansbidraget som är avsett att fördelas för specifika ändamål börkunna utbetalas efter ansökan från både sjukvårdshuvudmännen och andrahuvudmän för habiliterings- och rehabiliteringsverksamhet. Det bör syfta tillatt väsentligt öka livskvaliteten och åstadkomma förbättrad fiinktionsförmågaför enskilda personer och att ge stöd åt deras anhöriga. Somjag sagtbör det däremot inte användas för yrkesinriktad rehabilitering eller liknande.Det hindrar naturligtvis inte att verksamheten kan ha inträde eller återgångtill arbete som ett framträdande syfte. Jaghar i det föregående nämnt att enligt HSL är skyldigt att planerahälso- och sjukvården. Jag anser att denna planering kan vara en viktigutgångspunkt i bedömningen av vilka satsningar som behöver göras. Bidraget böremellertid också kunna lämnas för att bygga upp och utveckla verksamheter sominte har direkt anknytning till hälso- och sjukvården. Jag tänker t.ex. påverksainheter som handikapporganisationeraa bedriver för sina grapper och påverksainheter som drivs i enskild eller liknande regi med inriktning påpersoner med olika funktionshinder och deras familjer. Närmare regler förfördelning av såväl det generellt fördelade bidraget som det bidrag som avsesatt fördelas för specifika utvecklingsbehov bör utformas av regeringen ochläggas fast i en förordning. Jag finner det naturligtatt såsom expertorgan inom de aktuella områdena är denmyndighet som fördelar bidragen. Jag avser att återkommatill regeringen med förslag om att uppdra åt att ingående följabidragens användning och att rapportera till regeringen om bidragen geravsedd effekt. 1992/93:159 Bilaga I Mittförsl: Genom ett tillägg till hälso- och sjukvårdslagen (HSL) klargörs attsjukvårdshuvudmäimen har en skyldighet att tillhandahålla hjälpmedel förfunktionshindrade i deras dagliga livsföring och hjälpmedel för vård ochbehandling. Den ansvarsfördelning som följde av Ädel-reformen ligger fast. Detåligger därmed kommunema att, inom det område som de har ett hälsoochsjukvårdsansvar för, svara för att den enskilde får sina hjälpmedelsbehovtillgodosedda. Etttidsbegränsat statligt stimulansbidrag införs, med syfte att påskyndautvecklingen av hjälpmedelsförsörjningen för grapper med mer omfattande ochkomplicerade hjälpmedelsbehov. Stimulansbidraget bör administreras ochfördelas av . Regeringenavser att ge i uppdrag att - i samråd med ,och - utreda föratsättningama attinföra en hjälpmedelsgaranti, enligt vilken den enskilde inte skall behövavänta mer än en viss angiven tid för ett få ett hjälpmedel. Utredningarnasförslag: föreslår att landstingen, genom ett tillägg till1 § HSL åläggs ett yttersta ansvar att tillhandahålla och finansierahjälpmedel. Enligt utredningen skall dock ett landsting kunna komma överens meden kommun eller annan att tillhandahålla och finansiera vissa hjälpmedel.Handikapputredningen anser att de överenskommelser som träffats mellanlandsting och kommuner med anledning av Ädel-reformen är exempel på detta. Hjälpmedelsutredningenhar i betänkandet (SOU 1989:39) Hjälp- Prop. 1992/93:159medelsverksamhetens utveckling - kartläggning och bedömning, lyft Bilaga Ifram vissa hjälpmedelsbehov som inte är tillgodosedda och som böruppmärksammas. Remissinstanserna:Merparten av remissinstansema anser att hjälpmedelsförsörjningen bör reglerasi HSL. Enligt ger det föreslagna tillägget i HSL ökad tyngdåt hälso- och sjukvårdens ansvar för hjälpmedel. Ettstort antal remissinstanser, främst kommuner och landsting, ifrågasätter dockutredningens bedömning och förslag att ansvaret för hjälpmedelsförsörjningengenom regleringen skall ligga hos landstingen. Svenska kommunförbundetframhåller att den av utredningen föreslagna ansvarsfördelningen inte ärförenlig med den ansvarsfördelning som följer av anser att den verksamhetsansvarige huvudmannen även skallha kostnadsansvaret för hjälpmedel, i enlighet med den princip som lades fastvid beslut om Ädel-reformen. Även bedömer attutredningen inte har beaktat det kommunala ansvar för hjälpmedel som följer avÄdelreformen. Liknande synpunkter framförs av Förbundet () och . (), () och ytteriigare 19handikapporganisationer anser att hjälpmedel bör regleras i en rättighetslagsom ger möjlighet att överklaga besluten. Även () ochLänsrätten i anser att hjälpmedel bör regleras i en rättighetslag.Försäkringsöverdomstolen tillstyrker utredningens förslag om tillägg i HSL,men framhåller att det ur den enskildes synpunkt möjligen hade varit bättre meden lagreglering som innehöll möjligheter att överklaga. Nämndenför vårdartjänst (NV) uttalar sympati för en rättighetslag, men bedömer det föreslagnatillägget i HSL - i kombination med en särskild hjälpmedelsgaranti - som en merframkomlig väg att tillgodose hjälpmedelsbehov. Flerahandikapporganisationer och Handikappinstitutetm.fl. framhåller betydelsen avatt det finns en kompetens och beredskap att tillgodose mer kvalificerade ochomfattande hjälpmedelsbehov. SHR erinrar om behovet av hjälpmedel förflerhandikappade. Skalenför mitt förslag: En god tillgång till väl fungerande hjälpmedel är engmndläggande föratsättning för att personer med funktionshinder skall kunnaleva ett så aktivt och självständigt liv som möjligt. Väl fungerandehjälpmedel kan innebära en väsenfligt ökad livskvalitet för enskildamänniskor. Däratöver kan väl fungerande hjälpmedel medföra besparingar inomandra sektorer av samhället genom att insatser inom andra områden inte behöversättas in. Dentotala kostnaden för inköp av hjälpmedel för den dagliga livsföringen och förvård och behandling har för av uppskattats tilldrygt . Kringkostnadema för hjälpmedelsförsörjningen - dvs.huvudmännens kostnader för bl.a. information, utprovning och administration -bedömdes av Hjälp- medelsutredningen varaungefär lika stora som inköpskostnaderaa. 1992/93:159 med kan detotala kostnadema för hjälpmedelsförsörjningen för BUaga 1 beräknasuppgå till . Hjälpmedelsutredningenkonstaterade i sitt betänkande (SOU 1989:39) att kostnadsökningen förhjälpmedel varU betydande. Enligt utredningen ökade huvudmännens kostnader förhjälpmedel med i genomsnitt i fasta priser.Framträdande orsaker till kostnadsökningen är, enligt vad utredningen framhöll,ökningen av antalet äldre samt vissa strakturella förändringar som genomförtsinom vård- och omsorgssektom. Samhälletsskyldighet att tillhandahålla hjälpmedel är inte reglerad i lag.Uppgiften att tillhandahålla hjälpmedel har emellertid ansetts följa av detallmänna ansvar som sjukvårdshuvudmännen enligt I § HSL har att medicinsktförebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Somjag påpekat är väl fungerande hjälpmedel av grandläggande betydelse för attpersoner med funktionshinder skall kunna leva ett aktivt och oberoende liv.