prop · GF0393 · 1992-01-01 00:00:00 — Enligt min mening bör inte ränta, utan dröjs målsavgift tas ut när skönsbeskattning sker i avsaknad av deklaration. Förse ningsavgiften torde inte ha någon betydelse som sanktion mot deklarations försummelse. Jag föreslår därför att den slopas. Om synnerliga skäl föreligger kan skattemyndigheten enligt 43 § ML medge att betalningen av skatten i ett beslut får delas upp på högst tre inbe talningstillfällen. Enligt RSV talar praktiska skäl för att någon ny räntebe räkning inte görs vid beslut om uppdelning. Förslaget har kritiserats av några länsskattemyndigheter som anser att i sådana fall en ny ränteberäkning bör göras. Jag delar den åsikten. En ny ränteberäkning kan göras automatiskt och torde inte leda till några större administrativa problem. När deklarationstidpunkten för den sista redovisningsperioden under be skattningsåret har passerats får ändring av skatt som berör mer än en redo visningsperiod hänföras till den sista redovisningsperioden för beskattnings året. Även vid ränteberäkningen bör i sådant fall godtas att skatten hänförs till samma redovisningsperiod. RSV föreslår att respitränta inte skall debiteras än . En sådan regel fanns tidigare i UBL, men begränsningen slopades som det infördes en möjlighet för skattemyndigheten att, om det finns synnerliga skäl, befria den skattskyldige helt eller delvis från respitränta. I överens stämmelse med bör räntetiden inte begränsas men en möjlig het att meddela befrielse införas. Enligt 46 § ML kan den skattskyldige få anstånd med att betala mervärde skatt om ett beskattningsbeslut överklagats, den skattskyldige begärt om prövning eller det annars kan antas att skatten kommer att sättas ned. Be stämmelserna i 49 § 1, 2 och 3 mom. UBL gäller då i tillämpliga delar. Enligt 49 § 4 mom. UBL skall den som har fått anstånd med att betala skat ten betala anståndsränta för den del av anståndsbeloppet som skall betalas senast vid anståndstidens utgång. Anståndsränta enligt UBL beräknas enligt vad jag föreslagit i avsnitt 5.1 från den dag då skatten skulle ha betalats om anstånd inte medgetts t.o.m. den dag då anståndstiden gått ut. Ränteunder laget är det belopp som skall betalas vid anståndstidens slut. Ränta tas för visst kalenderår ut med en räntesats som motsvarar av den statslåne ränta som gällde vid utgången av november närmast föregående kalenderår. Någon skyldighet att betala anståndsränta finns inte vid anstånd med att betala mervärdeskatt. Vid anstånd med skatteinbetalningen har den skatt skyldige haft en skattekredit. I likhet med vad som gäller enligt UBL bör den skattskyldige för att kompensera statsverket för ränteförlusten påföras anståndsränta när anstånd beviljats enligt 46 § ML. Anståndsränta bör be räknas enligt bestämmelserna i 49 § 4 mom. UBL. I enlighet med vad som gäller på uppbördsområdet bör skattemyndighe ten, om det finns synnerliga skäl, kunna befria den skattskyldige helt eller delvis från skyldigheten att betala anståndsränta. Mina förslag föranleder bl.a. införandet av två nya paragrafer i , 44 a och 50 §§, och förändringar i 46 och 47 §§ ML. 5.7 Respitränta vid uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare m.m. Mitt förslag: När arbetsgivare påförs ytterligare arbetsgivaravgifter utöver redovisade belopp påförs ränta (respitränta). Räntetiden be räknas från den dag då avgiftsbeloppet rätteligen skulle ha redovisats t.o.m. den dag beloppet enligt beslutet förfaller till betalning. Respit ränta på avgiftsbelopp som motsvarar tidigare återbetalat belopp be räknas från utgången av den månad då beloppet återbetalades. Dröjs målsavgift tas ut om betalning inte sker senast den utsatta förfalloda gen. Arbetsgivare som påförs arbetsgivaravgift som beräknats sköns mässigt i avsaknad av uppbördsdeklaration påförs dröjsmålsavgift på det uppskattade beloppet. Skälen för mitt förslag: USAL innehåller bestämmelser om anståndsränta och restitutionsränta men inte respitränta. Betalas inte arbetsgivaravgifter i den tid och ordning som föreskrivs i USAL tas restavgift och tilläggsavgift ut enligt bestämmelserna i . Avgift tas ut inte bara i de fall arbetsgivaren underlåter att betala in de deklarerade beloppen i rätt tid, utan också när skattemyndigheten i beslut påför ytterligare arbetsgivaravgifter utöver de deklarerade eller i avsaknad av uppbördsdeklaration uppskattar avgiftsbe loppet skönsmässigt. Avgift påförs då även om betalning skett senast den i beslutet utsatta förfallodagen. I likhet med mitt förslag på mervärdeskatteområdet bör, när skattemyn digheten avviker från deklarerat belopp och påför ytterligare arbetsgivarav gift, dröjsmålsavgift tas ut först när inte betalning sker senast utsatt förfallo dag. För den kredit arbetsgivaren åtnjutit för tiden från utgången av den or dinarie uppbördsmånaden till utgången av den månad avgiften enligt beslu tet senast skall betalas bör arbetsgivaren -- i enlighet med vad jag före slagit för mervärdeskattens del -- påföras ränta. Jag föreslår därför att be stämmelser om respitränta förs in också i USAL. Respiträntan bör beräknas enligt de grunder som gäller enligt UBL. I likhet med vad som gäller på skat teområdet, bör skattemyndigheten kunna befria en arbetsgivare helt eller delvis från skyldigheten att betala respitränta på arbetsgivaravgifter. Lämnas inte uppbördsdeklaration inom föreskriven tid påförs arbetsgiva ren förseningsavgift med . Har den som anmanats att lämna uppbörds deklaration inte fullgjort denna skyldighet inom tid som angetts i anma ningen, skall förseningsavgift påföras med . (4 § USAL och 54 § 3 mom. UBL). Enligt 10 § tredje stycket USAL kan skattemyndigheten upp skatta arbetsgivaravgifter skönsmässigt om arbetsgivaren inte lämnat upp bördsdeklaration. Förutsättningarna för sådan skönsuppskattning är de samma som på bl.a. mervärdeskatte- och inkomstskatteområdet. Restavgiften har även för arbetsgivaravgifter den funktion som jag tidi gare beskrivit i fråga om mervärdeskatt. Dröjsmålsavgift, som jag föreslår skall ersätta nuvarande restavgift, bör därför tas ut när uppbördsdeklaration inte lämnas utan arbetsgivaravgift påförs med ett skönsmässigt belopp. Förseningsavgiften torde även på uppbördsområdet ha spelat ut sin roll. Den verkliga påtryckningen för att fullgöra deklarationsskyldigheten i rätt tid är i stället dröjsmålsavgiften. Förseningsavgiften kan därför slopas. 6 Avgift vid indrivning Mitt förslag: Utsökningsavgift i form av grundavgift skall få tas ut hos gäldenären vid indrivning i allmänna mål i huvudsak på samma sätt som görs vid verkställighet av privaträttsliga fordringar. Avgift skall också få tas ut vid införsel i enskilda mål. Staten eller annan sökande i de angivna målen skall inte svara för avgift som inte kan tas ut hos gäldenären. Utredningens förslag: Utredningen har inte någon motsvarighet till mitt förslag även om utredningen, som framgår av avsnitt 4.1, föreslår att det sista steget i avgiftssystemet -- som uppgår till -- skall tas ut på skattebelopp som är obetalt efter det att skatten har överlämnats för indriv ning. Remissinstanserna: Mitt förslag har inte remissbehandlats. Bakgrunden till mitt förslag: Hos kronofogdemyndigheten handläggs med något undantag indrivningen av skatter, böter, avgifter och liknande medel som tillkommer staten som allmänna utsökningsmål medan verkställigheten av privaträttsliga fordringar handläggs som enskilda utsökningsmål. Bestäm melser om detta finns i 1 kap. 6 § utsökningsbalken. För statens kostnader för förfarandet hos kronofogdemyndigheten kan er sättning tas ut i form av utsökningsavgifter. I mål som avser betalningsskyl dighet är emellertid möjligheten att ta ut ersättning begränsad till mål där verkställighet sker genom utmätning. Enligt 17 kap. 1 § utsökningsbalken får nämligen ersättning för statens förrättningskostnader inte tas ut vid införsel, vilket gäller såväl skattefordringar m.m. (allmänna utsökningsmål) som un derhållsbidrag (enskilda utsökningsmål). Förrättningskostnaderna i utsökningsmål tas i första hand ut hos den be talningsskyldige. Uttagandet sker utan särskild begäran. Om kostnaderna inte kan tas ut hos gäldenären svarar sökanden för dem i de flesta typer av enskilda mål. När det gäller allmänna mål är enligt 17 kap. 13 § utsöknings balken förhållandet det motsatta. Staten, kommuner och andra sökande i allmänna mål skall således inte i utsökningsmålet betala de utsökningsavgif ter som kronofogdemyndigheten inte kan ta ut hos gäldenären. Utsökningsavgifterna utgörs av grundavgift, försäljningsavgift och sär skild avgift. Grundavgiften kan närmast liknas vid en allmän ansökningsav gift som tas ut för att generellt täcka kostnaderna för ärendets registrering, kommunikationen med gäldenären och liknande åtgärder som vidtas hos myndigheten i så gott som alla mål. Försäljningsavgift tas ut när egendom säljs exekutivt medan särskild avgift motsvarar vissa faktiska kostnader som uppkommer hos kronofogdemyndigheten, exempelvis kostnader för värde ringsman, transport och magasinering. Försäljningsavgift och särskild avgift tas ut vid utmätning i både enskilda och allmänna utsökningsmål. Däremot tas grundavgift inte ut i allmänna mål. Detta följer av förordningen (1981:1185) om utsökningsavgifter. Frågan om utsökningsavgifternas utformning i enskilda mål togs upp av vid behandlingen av revisorers förslag (1986/87:7) om kronofogdemyndigheternas utnyttjande av personalresurser m.m. (LU 1986/87:21, rskr. framhöll bl.a. att kronofogdemyndighe ternas befattning med enskilda mål får anses utgöra en del av statens rätts vårdande verksamhet och att det därför knappast kan ställas krav på att kost naderna för verksamheten till fullo skall täckas genom avgifter. måste enligt utskottet det statsfinansiella intresset av en rimlig taxesättning beaktas, liksom intresset av att exekutionsväsendet är så effektivt som möj ligt. Om avgifterna skulle sättas för lågt skulle kronofogdemyndigheternas kapacitet i viss utsträckning komma att tas i anspråk i onödan eftersom det enligt utskottet finns risk för att borgenärerna annars begär exekutiva åtgär der trots att utsikterna till ett positivt resultat är små eller helt saknas. Vid behandlingen av budgetproposition uttryckte lagutskottet sin till fredsställelse över att föredragande statsrådet hade anfört att han hade för avsikt att låta RRV göra den av begärda översynen av taxesättningen (prop. 1990/91:100 bil. 9, LU18, rskr. Mot bakgrund av en motion i frågan uttalade utskottet att man i det sammanhanget inte kunde förorda att en översyn skulle vidgas till att omfatta även frågan om införande av avgifter i allmänna mål. Utskottet anförde att spörsmålet huruvida staten, i egenskap av sökande i utsökningsmål, skulle erlägga avgift var av mer över gripande karaktär och måste ses i ett större sammanhang. Utskottet förut satte att regeringen vid lämpligt tillfälle tog upp frågan till närmare övervä ganden. uppdrog regeringen åt RRV att göra den översyn av taxesätt ningen i enskilda mål som begärt. I uppdraget ingår bl.a. att be räkna hur stor grundavgiften behöver vara för att full kostnadstäckning skall uppnås och att överväga om någon ändring behöver göras i bestämmelserna om sökandens ansvar för kostnaderna i de fall dessa inte kan tas ut hos sva randen. Uppdraget är ännu inte redovisat. är den grundavgift som tas ut i enskilda mål . Avgiften sätts dock ner till . om gäldenären erlägger full betalning till följd av den underrättelse som kronofogdemyndigheten sänder ut i inled ningsskedet av sin handläggning. Grundavgiften är också . om sökan den endast begär utmätning i lön eller annan liknande förmån, s.k. begrän sad tillgångsundersökning. Avgifterna regleras i förordningen om utsök ningsavgifter. Skälen för mitt förslag: Att någon grundavgift inte tas ut i allmänna mål hänger samman med att restavgiften, förutom att den skall verka betalnings främjande, också anses ha till syfte att ersätta staten för indrivningskostna derna, kostnader som i enskilda mål alltså täcks genom grundavgiften i ut sökningsmålet. Jämfört med grundavgiften i enskilda mål är emellertid rest avgiften, liksom den konstruktion som utredningen har föreslagit, ett alltför trubbigt instrument för att på ett ändamålsenligt sätt ta ut ersättning för för rättningskostnaderna från den betalningsskyldige. När nu restavgiftssystemet avskaffas är tiden mogen för en renodlad kon struktion med en avgift som täcker kostnaderna för kronofogdemyndighe ternas arbete i de allmänna utsökningsmålen. För min del ser jag inte något skäl att välja någon annan avgiftsmodell än den som finns för enskilda mål. Detta innebär att grundavgift bör tas ut även i de allmänna målen. Min utgångspunkt är att grundavgift i princip skall tas ut i alla allmänna utsökningsmål, alltså även i mål där någon dröjsmålsavgift inte skall tas ut. Bland sådana mål återfinns bl.a. mål om indrivning av böter, TV-avgift och felparkeringsavgift. medger inte utsökningsbalken att grundavgift tas ut vid införsel (17 kap. 1 §). Detta gäller oberoende av om det är fråga om all männa eller enskilda mål. Bestämmelsen har sitt ursprung i då införsel endast fick ske för uttagande av familjerättsligt underhållsbidrag. I förarbe tena till införsellag motiverades en motsvarande bestämmelse med underhållsfordringens i regel ömmande natur och det allmännas intresse av att försörjningsplikten fullgjordes. Det uppkommer självfallet förrättningskostnader hos kronofogdemyndig heten oavsett om verkställighet sker i form av utmätning eller införsel. Båda verkställighetsformerna kan förekomma på grund av en och samma exeku tionstitel. Vad först gäller allmänna mål kan jag inte se någon anledning att inte till låta att ersättning för förrättningskostnaderna får tas ut hos gäldenären. Beträffande enskilda införselmål, dvs. mål som avser underhållsbidrag, hör till bilden att det allmänna numera tillhandahåller en grundtrygghet för underhållsberättigade barn genom rätten till bidragsförskott. De skäl av so cial natur som vid seklets början anfördes mot att ta ut avgift för kostnaderna vid verkställighet av familjerättsligt underhållsbidrag har därför mer eller mindre mist sin betydelse. Dessutom avser jag inte att nu föreslå att sökan den i målet ytterst skall svara för att avgiften betalas. Avgiften skall endast få tas ut av den underhållsskyldige. Mot den här bakgrunden föreslår jag att det genom en ändring i 17 kap. 1 § utsökningsbalken öppnas möjlighet att ta ut ersättning för förrättnings kostnaderna i alla mål om införsel. När ersättning får tas ut för förrättningskostnader för införsel uppkommer frågan om ersättningen skall tas ut före eller efter införselfordringen. Frågan rymmer olika aspekter. Jag har erfarit att RSV överväger att föreslå att inför sel och utmätning i lön sammanförs till ett enda . I det sammanhanget måste företrädesordningen mellan exekutionsfordringar och kostnader närmare belysas. I avvaktan på resultatet av RSV:s övervä ganden är det enligt min mening lämpligast att nu bara se till att införselford ringarna påverkas så litet som möjligt av mitt förslag om ersättning för för rättningskostnaderna. Jag föreslår därför att ersättning skall tas ut efter in förselfordringen. Det föranleder en ändring i 15 kap. 15 § utsökningsbalken. Som jag berörde väcks frågan om sökanden i ett allmänt mål skall ansvara för att utsökningsavgiften betalas i likhet med vad som gäller be träffande enskilda mål. Avgiftsansvaret i enskilda mål innebär att det ligger i borgenärens intresse att bedöma motpartens betalningsförmåga och väga den mot angelägenhe ten av att han får betalt för sin fordran. Beroende på omständigheterna kan borgenären avstå från att ansöka om utmätning i fall där utsikten till betal ning är begränsad. Inte sällan anlitar borgenären företag som bedriver inkas soverksamhet. I allmänna mål är läget i regel ett annat. eller någon annan sökande som företräder staten har normalt inte rätt att underlåta att lämna ett betalningskrav för indrivning. Myndigheten i vars verksamhet fordringen uppkom får med vissa undantag inte heller efterge betalningskra vet eller söka träffa någon överenskommelse med den enskilde om ändrade betalningsvillkor. En förändring av den principen förenat med ett avgiftsan svar för sökanden skulle vidare förutsätta att myndigheten övertar en del av det utredningsarbete rörande gäldenärens ekonomiska förhållanden som görs av kronofogdemyndigheten eller att några liknande åtgärder vidtas. Med hänsyn härtill är jag inte beredd att föreslå att sökan den i ett allmänt mål skall ha ett kostnadsansvar för de avgifter som inte kan tas ut hos gäldenären. Inte heller i sådana enskilda mål som avser införsel för underhållsbidrag finns det enligt min mening tillräckliga skäl att nu införa ett kostnadsansvar för sökanden. När det sedan gäller frågan om hur stor grundavgiften bör vara i allmänna mål vill jag framhålla följande. Min grunduppfattning är att gäldenären skall ersätta i princip samtliga de förrättningskostnader som hans uteblivna betalning leder till. Avgifterna i allmänna mål bör således bestämmas med utgångspunkt i principen om full kostnadstäckning. På den här punkten finns enligt min mening inte anled ning till någon tvekan motsvarande den som -- enligt vad som redovisats -- har förts fram i fråga om enskilda mål. Även om graden av kostnadstäckning inte skall vara helt densamma i all männa mål som i enskilda framstår det som välgrundat att ha likartade ut gångspunkter för avgiftssättningen. Exempelvis bör en ursprunglig avgift även sänkas i allmänt mål om gäldenären betalar hela skulden i anledning av kronofogdemyndighetens anmaning. Det förekommer emellertid sådana skillnader mellan enskilda och all männa mål att det kan finnas skäl att tillämpa en något annorlunda avgifts modell för allmänna mål än vad som gäller för enskilda. Det kan inte uteslu tas att avgifterna bör något variera mellan olika måltyper. Vidare är det inte belyst om gäldenärer med flera pågående allmänna mål av samma typ bör erlägga grundavgift i alla målen eller om det bör införas något tak för hur många avgifter som får tas ut. Det kan således finnas fog för vissa inskränkningar i principen att grundavgiften i allmänna mål helt skall täcka förrättningskostnaderna hos kronofogdemyndigheten. Jag är ännu inte beredd att ta ställning till hur avgifterna närmare bör ut formas för de allmänna målen. På motsvarande sätt som RRV nu utreder frågor om avgifter i enskilda mål bör verket också få i uppdrag att utreda ett ändrat avgiftssystem för allmänna mål. Jag avser att senare återkomma till regeringen med förslag till ett sådant uppdrag i enlighet med de riktlinjer som jag nu har redogjort för. Mitt förslag: De nya bestämmelserna om dröjsmålsavgift skall tilläm pas i fråga om fordringar som förfaller till betalning fr.o.m. den 1 ja nuari 1993. Vad gäller skatter och avgifter som omfattas av uppbördslagen eller lagen om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare skall de nya be stämmelserna dock tillämpas först fr.o.m . Skälen för mitt förslag: Införandet av dröjsmålsavgiften förutsätter ett ganska omfattande arbete med ändringar av handläggningsordningar, data program o.d. På grund härav kan de nya bestämmelserna börja tillämpas först omkring /1993. Utgångspunkten bör vara att dröjsmåls avgift tas ut på fordringar som förfaller till betalning efter utgången av om de inte betalas . Med hänsyn till att skatteuppbörden enligt UBL till stor del knyter an till begreppet uppbördsår, vilket avser tiden fr.o.m. februari t.o.m. januari följande år, bör bestämmelserna om dröjsmålsavgift tillämpas på skatter m.m. enligt UBL först fr.o.m. . Detsamma bör gälla i fråga om arbetsgivaravgifter enligt USAL. Fråga om att ta ut avgift kan komma att aktualiseras, exempelvis efter en utdragen skatteprocess, beträffande vissa numera upphävda författningar. Det kan gälla i fråga om lagar som innehåller föreskrifter om tidsbegränsade avsättningar till olika fonder och konton. Motsvarande gäller för lagen (1908:128 s. 1) om bevillningsavgifter för särskilda förmåner och rättigheter som skall upphöra att gälla . Enligt min mening är det inte påkallat med en särskild övergångsreglering för de aktuella lagarna. Nuva rande bestämmelser om restavgift bör alltså tillämpas. Även ändringarna i utsökningsbalken i fråga om förrättningskostnaderna bör träda i kraft . I utsökningsmål som har kommit in till kronofogdemyndigheten före ikraftträdandet bör inte tas ut avgift enligt de nya reglerna. 8 Ekonomiska konsekvenser har i sitt betänkande redovisat beräkningar som belyser de ekonomiska konsekvenserna av ett ändrat avgiftssystem. Den av föreslagna avgifts konstruktionen beräknades medföra ökade avgiftsintäkter i storleksord ningen 75 milj. kr. Hänsyn hade dessutom tagits till att de föreslagna avgifterna borde förstärka betalningstendensen. Det av mig framlagda förslaget skiljer sig från SIU:s såvitt nu är i fråga främst genom att långvariga dröjsmål kommer att föranleda högre eller be tydligt högre avgifter. Vidare inbjuder det i ännu högre grad till skyndsamma betalningar. Mot bakgrund av SIU:s beräkningar kan antas att den före slagna dröjsmålsavgiften medför ökade avgiftsintäkter på i varje fall 100 milj. kr. Förslaget om att ersättning skall få tas ut för förrättningskostnader i all männa mål genom grundavgift kan beräknas medföra en årlig inkomstför stärkning i storleksordningen 350 milj. kr. Beräkningen grundas på den taxe sättning som gäller för enskilda mål. Vad gäller övriga förslag är i statsfinansiellt hänseende den nya utform ningen av ö-skatteräntan och kvarskatteavgiften av störst betydelse. Den samlade effekten beror i hög grad på hur det allmänna ränteläget utvecklas. Om den nu föreslagna utformningen av ö-skatteräntan och kvarskatteavgif ten hade gällt vid taxering skulle -- förutsatt att den överskjutande och den kvarstående skatten uppgått till oförändrade belopp -- nettoresulta tet ha blivit ökade statsinkomster på mer än 400 milj. kr. Ett räkneexempel i fråga om 1992 års taxering, vilket bygger på lika stora skattebelopp som vid taxering, mynnar däremot ut i att utfallet för staten skulle ha blivit negativt, huvudsakligen på grund av att statslåneräntan sjönk från utgången av till utgången av från till . skulle ha förlorat bortemot 150 milj. kr. Den föreslagna utjämningen av nuvarande skillnader i räntesatser mellan å ena sidan anståndsränta och respitränta och å andra restitutionsränta kan antas leda till en årlig försvagning av statsbudgeten i storleksordningen 50 milj. kr. Införandet av bestämmelser om ränta i fråga om mervärdeskatt kan sam mantaget antas leda till en utgiftsökning på 10--15 milj. kr. Slutligen bör nämnas att RSV behöver ta i anspråk tämligen stora resurser för bl.a. ADB-utveckling för att mina förslag, främst det som gäller dröjs målsavgift, skall kunna genomföras i praktiken. Merkostnaderna, som är av engångsnatur, kan beräknas till ungefär 30 milj. kr. 9 Upprättade lagförslag I enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslag till