prop · GG03245 · 1992-12-31 00:00:00 — Hovrättenutgår från att förslaget i det fortsatta lagstiftningsarbetet kommer attöverarbetas i nu berört hänseende. Lagförslagetinleds inte med bestämmelser om den tilltänkta skiljenämnden och dess uppgifterutan med en paragraf som anger under vilka föratsättningar vissa, längre fram iförslaget upptagna bestämmelser rörande villkorskontrollen är tillämpliga.Frånsett det redaktionellt överraskande med en sådan disposition ger paragrafenanledning till tvekan i vissa hänseenden om dess avsedda funktion och dessrättsliga betydelse över huvud taget. Enförsta fråga är om inte bestämmelsen trots sin ordalydelse kan vara tänkt somen bestämning av föratsättningama för nänmdens behörighet. Härför talar att deti specialmotiveringen i anslutning till paragrafens punkt 3 uttalas att skiljenänmdeninte skall kunna visa ifrån sig ett ärende med motivering att det bör varamöjligt för Bankstödsnänmden att nå en överenskommelse med sin motpart. Ingetsynes emellertid hindra att skiljenänmden förklarar sig obehörig att pröva ettärende därför att den inte finner kreditinstitutet i fråga vara i sådanttrångmål som avses i paragrafens punkt 2. Att denna inledningsparagraf äravsedd att reglera behörighetsgrander kan dock betvivlas då regleringen i såfall skulle vara begränsad endast till en av skiljenämndens tilltänktaärendetyper, nämligen villkorskontrollen. Oavsettom paragrafen avses ge behörighetsgrander för skiljenänmden Prop. 1992/93:245eller ge fömtsättningar för möjligheten att ge kreditinstitutet ett sådantBilaga 4 ultimativt föreläggande som avses i 5 §, kan relevansen av fömtsättningamai punktema 1 och 3 för den tilltänkta lagens tillämplighet diskuteras. Avpromemorian framgår nänUigen att skiljenänmden inte skall kunna pröva om dessa fömtsättningarföreligger (promemorian s. 13x och s. Eftersom Bankstödsnänmdensbedömning i dessa avseenden sålunda, oavsett om den är riktig eller oriktig,skall tas för god, kan frågan ställas om dessa kriterier fyller någon fimktion,att den enda möjliga sökanden, Bankstödsnänmden, i oträngt mål skulle hänvändasig till skiljenänmden synes långsökt och skulle så vara fallet erbjuder denföreslagna lagen ju inga remedier. Idetta sammanhang bör anmärkas att förståelsen av vad skiljenänmden får ellerinte får göra med avseende på punkten 3 försvåras av en diskrepans mellanlagtexten och motiven. I spectalmotiveringen anges att det för att ärendetskall kunna gå till skiljenänmden "fömtsätts att det inte har gått attuppnå en överenskommelse" (promemorian s. Ordalydelsen ilagförslaget är emellertid det prognostiskt inriktade villkoret att"överenskommelse inte kan träffas". Oklart är därmed om promemorieförfattarenmed sitt uttalande om begränsningen av skiljenämndens kompetens velat förhindrainte endast att nänmden återför ärendet tUl när skiljenämnden finner att sådana numera skulle kunna ge ettpositivt resultat utan även att nänmden prövar riktigheten av ett påstående omatt uppgörelse hade kunnat träffas eller till äventyrs att en uppgörelsefaktiskt träffats. Avfattningenav punkten 3 ger vidare anledning att efterlysa en beskrivning av hurpartsförhållandena vid skiljenänmden skall gestalta sig. Att Bankstödsnämndenär en part är uppenbart men vilken eller vilka är dess motparter. Språkligtsett kan punkten 3 knappast tolkas på annat sätt än att det finns endast tvåmöjliga partskonstellationer antingen nänmden mot ett kreditinstitut, som inteär aktiebolag eller bankaktiebolag, eller av aktier i ettaktiebolag eller ett bankaktiebolag, något som alltså utesluter att etttrepartshållande kan föreligga. Den här berörda frågan är emellertid inte baraen språklig fråga. Från rent sakliga utgångspunkter bör belysas vilka som skallvara villkorsadressater och andra frågor om partsförhållandena samt i förekommandefall hur de uppställda villkoren praktiskt och rättsligt skall kunna uppfyllasom nänmden som motparter i samma ärende har inte bara kreditinstitutet utanockså dess ägare. 1992/93:195 s. 21 finns en uppräkning av vilka kreditinstitut som skallkunna erhålla bankstöd. Inte desto mindre anser hovrätten att förevarandeparagraf bör uppta en bestämning av vilka kreditinstitut lagförslaget åsyftar. Bilaga4 I första stycket anges att för uppgifter enligt lagen skall finnas Enligt hovrättens uppfattning skulle förståelsen av gränsema för skiljenämndens verksamhetsområde underlättasom dessa antydda uppgifter eller bankstödsfrågor definieras i lagen t.ex. genom en enumeration av det slag som återfinns i jordabalkens reglering avhyresnämnds uppgifter. Debankstödsfrågor, som kan komma under den föreslagna skiljenämndens prövning,rör ett fåtal, till namnet kända kreditinstitut, härflyter ur en tillfälligkris och har sin grand i redan etablerade och till sina huvuddrag väl bekantaomständigheter. Enligt hovrättens mening hade det därför varit av värde ompromemorieförfattaren något berört frågan om inrättandet av en skiljenämnd med domstolsftmktionkan tänkas komma i strid med förbudet i 2 kap. 11 § regeringsformen mot att inrättadomstol för viss tvist eller för visst mål. Enligtandra stycket i paragrafen skall av ledamöter vid sidan av ordföranden en utsesefter förslag av och en efter förslag av Justitiekanslem.Någon motivering av skiljenämndens sammansättning länmas inte i promemorian menrekryteringssättet har uppenbarligen sin grand inte endast i behov avsakkunskap utan också i hänsyn till generella partsintressen, nämligen statensoch kreditinstitutens. Detta framkallar till en början den principiellt viktigaoch i promemorian obesvarade frågan om det i ett läge, där på det mellanstatiigaplanet förekommer överväganden om det är förenligt med våra intemationeUa förpliktelseratt låta partsintressen företrädas bland ledamötema i rättstillämpandedomstolar och andra myndigheter, är tillrådligt att inrätta ännu en myndighetmed intresserepresentation. Denna fråga kompliceras i förevarande fallytterligare av det förhållandet att det kan diskuteras om intresserepresentationenär tillräckligt allsidig. Skiljenänmden kommer att vara behörig att prövatvister mellan Bankstödsnänmden och kreditinstituts aktieägare, se 6 §. att pröva tvister om rätt till inlösen av aktier ochlösenbelopp, se 7 §. Motpart i dessa fall är aktieägare. Trots detta utsesingen av ledamötema i skiljenämnden av någon som kan sägas företräda aktieägarei kreditinstitut. kan knappast anses företräda allaägare till bland allmänheten spridda bankaktier. För att skiljenämnden skalluppfylla kravet på att vara en opartisk och oberoende domstol även i frågor ochtvister med aktieägare som statens motpart kan det sätt på vilket ledamötemautses böra närmare övervägas. Promemorieförfattaren tar själv (2.12) ur ennågot annorlunda synvinkel upp frågan om situationen för aktieägama i ettskiljeförfarande. Han konstaterar där att medan Bankstödsnänmden som part i ettordinärt skiljeförfarande själv skulle komma att utse en skiljeman, aktieägamaskulle i praktiken inte ha samma möjligheter, i varje fall inte om aktiema ärspridda mellan olika ägare samt att en ad hoc-skiljenänmd inte synes uppfyllaEuropakonventionens krav på oberoende och opartiskhet. Lösningen på dettaproblem liksom på problemet med vad som kallas ölägenheterna med en domstols- prövning anserpromemorieförfattaren emellertid stå att finna i inrättandet Prop. 1992/93:245av en permanent skiljenämnd. Detta resonemang, som bygger på det Bilaga 4redan i sig motsägelsefulla i att inrätta ett permanent organ för konfliktlösninginom ramen för en tillfällig beredskapslagstiftning, kan emellertid intehovrätten finna helt övertygande i något av de fömt berörda hänseendena. Sompromemorieförfattaren framhållit torde de frågor skiljenänmden har att pröva iallmänhet inte vara att betrakta som rättstvister i egentlig mening. Eftersomgällande rätt och allmänna rättsgmndsatser därmed kommer att träda i bakgmnden,kan frågan ställas på vilket normsystem skiljenänmden skall repliera vidvillkorskontrollen och annan prövning av underställda frågor. Enligt förstameningen i paragrafens första stycke anvisas nänmden att pröva om de av Bankstödsnänmdenföreslagna villkoren är förenliga med "god affärssed och skäliga medhänsyn till omfattningen av det stöd som nämnden på statens vägnar har erbjuditsig att lämna". Den påbjudna skälighetsbedömningen är ett tämligen lättförståeligtuttryck för en från tvångsmedelssammanhang välkänd proportionalitetsprincip ochkan därför nu lämnas därhän. Större intresse tilldrar sig däremot innebörden avbegreppet "god affärssed" och lämpligheten av att i förevarandelagstiftning använda detta begrepp som norm. I promemorian finns uttalanden somtyder på att begreppet "god affärssed" innebär att villkor som intestrider mot god affärssed är affärsmässigt godtagbara (s. 9n) eller att villkorsom är förenliga med god affärssed är i objektiv mening affärsmässigtmotiverade (s. lOö). Uttalandena indikerar att villkor som är förenliga med godaffärssed är sådana villkor som skulle accepteras i en affärsuppgörelse undernormala förhållanden. Men i bankstödssammanhang kommer det enligt hovrättens meningofast att bli frågan om extrema undantagssituationer. Mycket talar för att detverkliga prövningstemat för skiljenänmden bör vara ett annat än god affärssed.Redan i promemorian fiims uttalanden av innebörd att även villkor som inte äraffärsmässigt motiverade kan innefattas i god affärssed (s. 5y och 8my). In ibilden träder snarare sådana villkor som minimerar risken för att statensåtaganden skall realiseras i en slutlig förlust, villkor som säkerställerkonkurrensneutralitet i förhållande till kreditinstitut som står utanförbankstödet och villkor som motverkar fortsatt destabiliserande ellerförtroendeskadliga åtgärder från kreditinstitutets sida eller som rentavpositivt främjar lagstiftningens övergripande syfte att garantera stabilitet ioch förtroende för betalningssystemet. Med hänsyn till det anförda förordarhovrätten att skiljenämndens prövning ges ett annat tema. Omvillkoren i det frandagda avtalsförslaget är förenliga med god affärssed ochskäliga skall skiljenänmden enligt paragrafens första stycke förelägga Bankstödsnämndensmotpart att anta förslaget vid påföljd av tvångsinlösen ellertvångsförvaltning. I förbigående kan anmärkas det egenartade i att skiljenämndeninte själv disponerar över påföljdens utdömande. Mer betänkligt är emellertidatt skiljenämndens prövningär avsedd att vara av kassationskaraktär, något som för övrigt Prop.1992/93:245 enligt hovrättens mening borde framgå tydligare av självalagtexten. Bilaga 4 Hovrätten har i och för sig förståelse för att staten, somhar att väma om ett oftast avsevärt ekonomiskt engagemang, inte vill avhändasig någon bestämmanderätt över de villkor som skall binda staten. Det kanemellertid i vissa ärenden framstå som orimligt att skiljenänmden inte skallkunna jämka ett villkor utan vara hänvisad till att förkasta helaavtalsförslaget. Det framstår också som anmärkningsvärt att Bankstödsnänmdensmotpart skall ha möjlighet att under förfarandet i skiljenämnden presentera etteget förslag till lösning medan skiljenämnden inte skall kunna göra det (s. 13n).Hovrätten vill rent allmänt påpeka att en kassationsprövning också tordemedföra olägenheter i form av ridsutdräkt och omgång och påverka skiljenänmdenatt av hänsyn till samhällsintresset godta diskutabla villkor. De antydningarsom promemorian innehåller om åtgärder i syfte att motverka kassationsmetodens rigiditetger knappast några lösningar på problemet. Det förhållandet att skiljenänmden isitt kassationsbeslut förväntas uttala sig om vilka förändringar som behövergöras för att förslaget skall godtas (s. 24n) kan lätt få karaktären av ett förnänmden bindande förhandsbesked. Eftersom det kan antas att en banlcstödsfråga,innan den hänskjuts till skiljenämnden, är förhandlad i botten synes det vidareföga realistiskt att Bankstödsnänmden skulle annat än i rena undantagsfall varaberedd att lägga fram ett alterantivt förslag till villkorsutfomming (s. 24n).Med skiljenämndens oberoende ställning synes det slutligen inte heller välförenligt att nämnden skulle överlägga under hand med Bankstödsnänmden om vilkavillkorsmodifieringar som staten kan tänka sig gå med på. Hovrätten förordarsålunda en viss uppmjukning av kassationsprincipen. Hovrättenhar redan tidigare påpekat den oklara partsställningen inför skiljenänmden. Förden händelse ett avtal kan träffas enbart mellan och ettbankaktiebolag vill hovrätten erinra om att det måste vara nödvändigt attklargöra i lagstiftningen om påföljden för ett bolags underlåtenhet attefterkomma ett föreläggande enligt förevarande paragraf skall kunna varainlösen från ägama till aktier i detta bolag. Ipromemorian (s. I4y) anges att Bankstödsnänmden har möjlighet att väcka fullgörelsetalanmot motpart vid allmän domstol. Skall detta vara möjligt jämsides med enprövning i skiljenänmden om tvångsinlösen eller tvångsförvaltning ellerföreligger rättegångshinder? Enligt hovrättens mening är det påkallat attnärmare redovisa konsekvensema av föreliggande möjligheter tillkompetenskonflikter mellan allmän domstol och skiljenänmden. Deti paragrafens första stycke punkten 2 upptagna rekvisitet "underlåtenhetenär av väsentlig betydelse" är oklart. Det är knappast försummelsenssvårhet som är av intresse utan snarare att inlösen skall 5 1991/92. kunna ske endast omunderlåtenheten avser en förpliktelse av väsentlig Prop. Bestämmelsensynes därför böra formuleras om. anmärkning har avseendeockså på 9 § I st 2 p. fråga med anknytning tillden nämnda iidösengmnden gäller emellertid om en inlösenrätt förstaten verkligen skall kunna hävdas i de fall där bolaget eller aktieägare itvisten med fog invänder att en uppfyllelse av förpliktelsen enligtträffat avtal skulle stå i strid mot banklag eller annan Denna frågabehandlas inte i promemorian och än mindre frågan vilken betydelsedet kan ha att det berörda villkoret tidigare godtagits av skiljenänmden. Avparagrafens andra stycke framgår inte klart vem som har rätt att påkallaskiljenämndens prövning i tvister om rätt till inlösen och om lösenbelopp. Hovrättenifrågasätter om inte aktieägare bör ha möjlighet att påkalla skiljenänmdensprövning av frågan om rätt till inlösen inte föreligger (negativ fastställelsetalan). I9 § anges att den gode maimen skall överta förvaltningen av kreditinstitutetoch i 10 § anges att vissa uppgifter som den gode maimen övertar undertvångsförvaltningen. I promemorian (s. 20) nämns vissa beslut som synes kunnaingå i förvaltningen. Detta uttalande jämte ordalydelsen i 9 § ger intryck avatt förvaltningen omfattar fler uppgifter än de som räknas upp i 10 §.Hovrätten efterlyser en närmare beskrivning av vilka befogenheter den godemannen skall ha. Tvångsförvaltningenskall enligt 9 § första stycket pågå högst och får inte förlängas.Enligt specialmotiveringen (s. 26n) skall emellertid ett nytt förordnande omtvångsförvaltning kunna meddelas, om någon fömtsättning för sådan förvaltningpå nytt därefter inträder. Vad som avses med detta uttalande synes oklart.Hovrätten utgår från att härmed avses att det skall vara fråga om nyaomständigheter som motiverar en tvångsförvaltning, dvs. en annan föratsättningän den som det föregående förordnandet grandade sig på. Annars skulle det ju ipraktiken bli fråga om en tidsobestämd förlängning av det ursprangligaförordnandet i en eller flera etapper. Motiveringen bör därför justeras i dettaavseende. Äveni reella hänseenden synes i promemorian obehandlade problem kuima uppkomma isamband med att tvångsförvaltningstiden går till ända. I promemorian (s. 20ö)anges som skäl för ett ingrepp i form av tvångsförvaltning att den gode maimenbör ha möjlighet att vidta åtgärder för att underlätta ombildning av sparbanktill bankaktiebolag eller fusion av sparbanker. I och med att den gode mannenskall ha sådana befogenheter inställer sig frågan vad som skall hända med det tvångsförvaltadekreditinstitutet när den gode mannens förvaltning upphör. Av promemorianframgår inte annat än att förvaltningen upphör och att kreditinstitutet återlänmastill ägare, huvudmän eller motsvarande (s. Resonemang saknas helt om vemsom skall tilldelas aktiema i det bankaktiebolag som kan ha bildats eller tillvilka av två fusionerade sparbankers huvudmänförvaltningen skall återgå. Enligt hovrättens Prop. 1992/93:245 mening bördessa frågor beaktas redan innan bestämmelser om tvångsför- Bilaga 4 valtningmeddelas. Ipromemorian redovisas inte vilket ansvar den förordnade gode mannen skall haför de åtgärder han vidtar under tvångsförvaltningen. Är avsikten att allmännaregler om god mans skyldigheter skall gälla? Med tanke på att det här är frågaom stora ingrepp i enskildas förhållanden, vilka enligt förslaget ytterstkommer till stånd på grand av att bedömer att statligt stödbör utgå borde kanske även övervägas om inte också Bankstödsnänmden ellerstaten skulle ha någon form av ansvar för den gode mannens förvaltning eller omden gode mannens verksamhet rent av är att betrakta som sådanmyndighetsutövning som kan föranleda skadeståndsansvar för det allmänna. Förhållandenai de fall, där god man enligt ackordslagen förordnas, är inte fullt jämförbaramed förhållandena i de fall där tvångsförvaltning skulle kunna bli aktuell. Godman enligt ackordslagen har sålunda att utreda om fömtsättningar för ackordföreligger och förhandla med borgenärerna om ackord (2 § ackordslagen). I detnu framlagda förslaget finns över huvud taget ingen närmare bestämning av måletför förvaltningen. God man enligt ackordslagen övertar vidare inteförvaltningen av gäldenärens egendom, vilket den gode maimen vid den tilltänktatvångsförvaltningen tydligen skall göra. Gäldenär, som har fått god man enligtackordslagen förordnad för sig, skall vid förvaltningen av sin egendom samrådamed den gode mannen som härvid har att övervaka att borgenäremas bästa iakttas(4 § ackordslagen). Hovrätten noterar att den samrådsskyldighet som åläggs dengode maimen i 12 § är omvänd i förhållande till den som gäller enligtackordslagen. 1 detta sammanhang kan slutligen anmärkas att promemorian integer någon upplysning om vilken inverkan den gode mannens befogenheter skall fåpå befogenheten och ansvaret för de andra aktörer inom kreditinstitutet som haratt svara för institutets löpande förvaltning och att i övrigt handla i dessintresse. Hovrättenkan oreserverat ansluta sig till tanken att aktieägama inte vid inlösen skallfå tillgodoräkna sig sådan värdestegring som uppkommit till följd av statligastödåtgärder. 1 motiveringen hänvisas till vad som gäller vid värdering isamband med expropriation. Hovrätten vill emellertid påpeka att analogin medexpropriation och därvid förekommande värderingsmetoder inte kan fullföljassärskilt långt. Vid en expropriation fömtsätts att värde- och presumtionstidpunkterkan bestämmas med tillämpning av expropriationslagens bestämmelser. Frågan kanställas vilken den relevanta värdetidpunkten är enligt den föreslagna lagen.Skall värderingen baseras på värdet före statens principbeslut om bankstödeller värdet före ytterligare åtaganden från staten? Vid en värdering enligtexpropriationslagen bmkar det också vara möjligt att genom en ortsprisundersökning avseende jämförbara fastigheter och samtidiga fas- tighetsförvärv fastställa ett marknadsvärde för den exproprierade Prop.1992/93:245 egendomen som gör detmöjligt att kvantifiera expropriationsföretagets Bilaga 4 inverkan på fastighetensvärde vid inlösentidpunkten. Det torde inte vara möjligt att göra enliknande undersökning vid värdering av de aktier som avses skola tvångsinlösas.Vad som sägs i promemorian antyder att värderingen kommer att skeefter betydligt lösligare grander, ofta med utgångspunkt i ett nollbudfrån statens sida. Medhänsyn till den korta tid som står till buds begränsar tingsrätten sitt yttrandei huvudsak till frågan om vilken modell av de i promemorian presenterade som äratt föredra, nämligen om en parmanent skiljenämnd bör inrättas för prövning avdels villkoren för statligt stöd, dels tvångsinlösen och tvångsförvaltningeller om en rådgivande nämnd bör tillskapas för att biträda avtalsparterna vidbestämmandet av villkoren för stödet som frågor om tvångsinlösen ochtvångsförvaltning överlämnas till allmän domstol för prövning. Närdet gäller frågan om villkoren för det statliga stödet kan konstateras att denpermanenta skiljenänmden eller den rådgivande nämnden skulle komma in i ettskede när partema ännu inte träffat avtal om dessa. En skiljenämnds typiskauppgift är lösa tvister i anledning av t.ex. ett redan ingånget avtal. Föreavtalsslut förefaller det naturligare att partema erhåller råd av någon som hardessas förtroende. Vidare måste också framhållas att vissa villkor som ställsupp för bankstödet inte kan genomdrivas mot ett kreditinstituts vilja. Enskiljedom blir i detta avseende inte exigibel, vilket från principiellautgångspunkter är mindre tillfredsställande. Vad som sagts talar för att enrådgivande opartisk nänmd inrättas, vars syfte är att hjälpa partema att hittaen för båda sidor acceptabel lösning vad gäller villkoren för stödet. Skullei något eller några enstaka fall partema inte - ens efter rådgivning - lyckasträffa en överenskommelse om villkoren, återstår att ta ställning till vilkeninstans som skall pröva frågan om tvångsinlösen eller tvångsförvaltning.Tingsrätten anser att detta är frågor som väl lämpar sig för prövning i allmändomstol. Härtill kommer att det förefaller tveksamt att inrätta en få fall det kan bli fråga om. Sammantagetförordar tingsrätten således att den i promemorians avsnitt 6 föreslagnamodellen med en rådgivande opartisk nämnd och med prövning i avfrågor om tvångsinlösen och tvångsförvaltning skall genomföras. Omden andra modellen med en permanent skiljenämnd genomförs, har tingsrätteningen erinran mot den i promemorian presenterade lösningen vad gäller nänmdenssammansättning och förfarandet i nänmden. Kammarrättenfår inledningsvis anföra att anledning från kammarrättens sida inte föreliggertill erinran mot de överväganden som görs i promemorian vad avser behovet förstaten att trygga genomförandet av delångtgående åtaganden staten påtagit sig för att trygga landets Prop.1992/93:245 betalningssystem. Liksom utredningsmannen finner också kammarrättenBilaga 4 att förslaget om möjligheter till inlösen av aktier ochtvångsförvaltning av kreditinstitut framstår som en nödvändig ytterstakonsekvens av det ansvar som staten ålägger sig för kreditväsendet och attsådana åtgärder knappast skall behöva tillgripas i praktiken utom möjligen inågot sällsynt undantagsfall. Förslaget framstår i sina huvudsakliga delar somändamålsenligt. Kammarrätten anser sig dock böra lämna vissa synpunkter påvalet av lösning från närmast processuell synvinkel. Utredningsmannenhar övervägt två olika system. Lagförslaget bygger på att en skiljenämnd inrättassom skall kunna besluta över villkorens skälighet vid ett statligtstödingripande och också avgöra föratsättningama för tvångsåtgärder. Altemativtskisseras en lösning där nänmden har rådgivande funktion medan fömtsättningamaför och villkoren vid tvångsingripande handläggs vid domstol i en instans. Ävenom utredningsdirektiv saknas och en av de båda lösningama inte utarbetats idetalj vill kammarrätten peka på ett par väsentliga fördelar med det altemativaförslaget. Detförhållandet att det statliga ingripandet i eller övertagandet av ett kreditinstitutsverksamhet initialt är kopplat till ett omfattande statligt stöd kan inteundanskymma det faktum att staten genom den föreslagna lagstiftningen ges rätttill tvångsinlösen eller tvångsförvaltning av privat egendom. Det kan med visstfog hävdas att en lagstiftning med sådana inslag inte bör genomföras om deninte utrastas med rättssäkerhetsgarantier i vedertagen omfattning. Denaltemativa lösningen med rådgivande nänmd jämte domstolsprövning erbjuder härfördelar, särskilt om förslaget kompletteras med möjligheten till överprövningav domstolens avgörande. En sådan ordning medför naturligtvis risk för en merlångdragen procedur.