prop · GF03167 · 1992-01-01 00:00:00 — Ett par remissinstanser har satt i fråga om inte hemförsäljningslagen borde begränsas till att gälla bara lösa saker. Den svenska lagstiftningen om hemförsäljning har emellertid allt sedan den infördes tagit sikte på lös egendom och jag kan inte finna att det har förebragts omständigheter som gör det motive- rat att i detta sammanhang överväga en ändring därvidlag. Jag anser därför i likhet med promemorieförslaget och det helt övervägande antalet remiss- instanser att lagen även fortsättningsvis bör omfatta lös egendom. Två remissinstanser har varit inne på att lagens tillämpningsområde borde begränsas i ett alldeles speciellt avseende, nämligen när det gäller försälj- ning av monteringsfärdiga småhus. I och för sig torde vissa skäl kunna anföras för en sådan ordning (jfr även prop. 1981/82:40 s. 41). Monterings- färdiga hus utgör emellertid lösa saker och något undantag för färdighus finns inte i EG-direktivet. En annan sak, som jag kommer att behandla i följande avsnitt, är att sådan försäljning ändå vanligen torde falla utanför hemförsäljningslagen både nu och . På motsvarande sätt som i köplagen och konsumentköplagen bör enligt min mening uttrycket gods i hemförsäljningslagen bytas ut mot uttrycket vara. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 19 - 23). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser vill utvidga lagens tillämp- ningsområde så att lagen tar sikte på alla utflykter som näringsidkaren organiserar samt att undantag inte görs för sådana hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga begäran. Ett par remissinstanser vill begränsa tillämpningsområdet så att lagen inte skall vara tillämplig på avtal som sluts per telefon. Skälen för mitt förslag: En grundläggande fråga i såväl EG-direktivet som hemförsäljningslagen är den avgränsning av tillämpningsområdet som måste ske med avseende på var konsumenten har företagit den rättshandling vars verk- ningar skall regleras. Enligt artikel 1 i direktivet skall detta tillämpas på avtal som har ingåtts under en utflykt som arrangeras av näringsidkaren utanför dennes fasta försäljningsställe samt på avtal som har ingåtts i samband med näringsidkarens besök hemma hos konsumenten eller en annan konsument eller på konsumentens arbetsplats, om inte besöket sker på konsu- mentens uttryckliga begäran. Hemförsäljningslagen är tillämplig vid s.k. telefonförsäljning och vid hembesök. Enligt lagen föreligger ett hembesök då näringsidkaren söker upp konsumenten i dennes bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befinner sig. Med det senare avses t.ex. arbetsplatser, sjukhus och konferenser och i regel även tåg och publika evenemang (se prop. 1981/82:40 s. 24). Som framgår av det nu anförda tar reglerna i direktivet sikte delvis på andra situationer än de som omfattas av hemförsäljningslagen. I promemorian har föreslagits vissa utvidgningar av hemförsäljningslagens tillämpningsom- råde så att de situationer som regleras i direktivet också kommer att falla under den svenska lagen. Till en början handlar det om två typsituationer i direktivet som inte uttryckligen nämns i hemförsäljningslagen. Den ena är avtal som ingås i samband med näringsidkarens besök hemma hos en annan konsument. Vad som avses är exempelvis sådana fall då en person bjuder hem vänner och bekanta till en bjudning vid vilken en representant för ett kosmetikaföretag demonstrerar och försäljer produkter från företaget. I promemorian har föreslagits att det bör komma till tydligt uttryck i lagtexten att hemförsäljningslagen omfattar denna avtalssituation. Detta förslag har biträtts eller lämnats utan erinran av praktiskt taget samtliga remissinstanser och jag har för egen del ingen annan uppfattning. I promemorian har vidare föreslagits att lagen skall anges vara tillämplig också på avtal som sluts under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe. Det kan exempelvis vara fråga om en av näringsidkaren organiserad bussresa till ett näringsställe, där näringsidkaren bjuder på förtäring och förevisar och försäljer någon produkt. Också detta förslag har godtagits av det stora flertalet remissinstanser. Ett par instanser har dock ställt sig tveksamma, bl.a. med hänvisning till svårigheten att avgöra vad som är ett fast försäljnings- ställe. Jag kan i och för sig ha förståelse för en sådan uppfattning. fast försäljningsställe fanns med hemförsäljningslag men utmönstr- ades hemförsäljningslag. Skälet till detta var bl.a. att frågan om vad som var ett fast försäljningsställe ansågs vålla problem vid den praktis- ka tillämpningen av lagen (se prop. 1981/82:40 s. 23). Det är naturligtvis möjligt att även i fortsättningen undvika nämnda begrepp och låta alla utflykter som har organiserats av en näringsidkare omfattas av lagen. Enligt min mening finns det dock inte sakliga skäl för detta. Att ha en reglering som bara träffar utflykter utanför näringsidka- rens försäljningsställe torde kunna motiveras av att en konsument som följer med en näringsidkare till exempelvis ett näringsställe där näringsidkaren förevisar och försäljer vissa produkter befinner sig i en mer utsatt position än om konsumenten befinner sig på näringsidkarens försäljningsställe, låt vara efter att ha transporterats dit av denne. Jag är därför inte beredd att på denna punkt gå längre än vad direktivets regler motiverar. Till stöd för den i promemorian valda lösningen vill jag peka på att begreppet fast försäljningsställe förekommer inte bara i EG-direktivet utan också, i större eller mindre utsträckning, i de danska, finska och norska hemförsäljningslagarna. Erfarenheten från dessa länder synes utvisa att det faktiskt är möjligt att begagna begreppet fast försäljningsställe i det praktiska rättslivet. I den situation som det här är fråga om torde dessutom frågan om begreppets innebörd endast mera sällan ställas på sin spets. Jag ansluter mig därför liksom majoriteten av remissinstanserna till promemorie- förslaget i denna del. Avtal som ingås per telefon omfattas som framgått av hemförsäljningslagen men inte av EG-direktivet. En remissinstans har framfört uppfattningen att den svenska regeln därför helt borde utgå. Som jag ser det måste emellertid frågan huruvida det är befogat att ha kvar regeln om avtal som ingås per telefon i hemförsäljningslagen bedömas utifrån sakliga grunder. Jag kan för min del inte finna att det har förebragts någon omständighet i detta ärende som ger anledning att nu överväga ett borttagande av regeln. Det stora flertalet remissinstanser har inte heller förespråkat något sådant. Tvärtom har de instämt i den bedömning som uttalas i promemorian om att det ter sig lämpligt att utvidga regeln till att omfatta inte bara som försäljning av varor utan även avtal om sådana avtalstyper som har berörts i avsnitt 2.2, dvs. leasing, hyra, tjänster m.m. För egen del förordar jag också denna lösning. Typfallet för såväl hemförsäljningslagen som EG-direktivet är annars att en näringsidkare oanmäld och utan föregående diskussion besöker en konsument. Åtskillig lös egendom är emellertid inte av sådant slag att den brukar förvärvas vid så tillfälliga kontakter mellan konsument och näringsidkare. Köp av exempelvis monteringsfärdiga småhus, bostadsrätter och hus på annans mark föregås sålunda regelmässigt av ingående förhandlingar. För konsumenten kan det emellertid vara bekvämast att avtalet sluts i konsumentens bostad. I sådana fall är uppenbarligen behovet av en ångerrätt inte detsamma som då avtalet är en följd av en plötslig och tillfällig kontakt. Denna aspekt beaktas också i EG-direktivet. Om besöket äger rum på konsumentens uttryckli- ga begäran är således enligt artikel 1.1 direktivet inte tillämpligt. Svaret på frågan huruvida den gällande hemförsäljningslagen är tillämplig i ett sådant fall beror på om näringsidkaren kan anses ha sökt upp konsumen- ten. Om konsumenten vid tidigare kontakter varit införstådd med eller rentav föreslagit att saken skulle ytterligare diskuteras sedan han fått överväga säljarens erbjudande, synes lagen inte vara tillämplig (se prop. 1981/82:40 s. 41 f. och 44, jfr dock s. 24). För att undanröja förekommande oklarhet och för att nå full överensstämmelse med direktivets regler framstår det som lämpligt att, såsom har föreslagits i promemorian, införa ett uttryckligt undantag i hemförsäljningslagen för sådana fall då besöket äger rum på uttrycklig begäran av konsumenten. Detta har också flertalet remissinstanser instämt i. Att, som någon remissinstans har föreslagit, helt utesluta denna begränsning och låta lagen vara tillämplig också på avtal som sluts i konsu- mentens bostad efter det att konsumenten bett näringsidkaren om ett besök kan enligt min mening inte komma i fråga. Ett särskilt spörsmål, som har tagits upp i EG-direktivet, rör den situa- tionen att en näringsidkare som har anmodats av en konsument att göra ett besök hos denne tillhandahåller konsumenten andra varor och tjänster än som avsågs med begäran. Det kan exempelvis vara fråga om att konsumenten ber en vitvaruhandlare att förevisa vitvaror hos konsumenten varvid det visar sig att näringsidkaren också har tagit upp handel med cyklar. Skall i ett sådant fall ett cykelköp vara undantaget på samma sätt som ett vitvaruköp? Enligt artikel 1.2 gäller reglerna i direktivet för andra varor och tjäns- ter än dem som avsågs med konsumentens begäran om ett besök av näringsid- karen, förutsatt att konsumenten varken kände till eller borde ha känt till att tillhandahållandet av dessa andra varor eller tjänster utgjorde en del av näringsidkarens förvärvsverksamhet. Enligt artikel 3.3 kan dock medlems- länderna oavsett artikel 1.2 avstå från att låta direktivet gälla för avtal om tillhandahållande av varor eller tjänster som har ett direkt samband med den vara eller tjänst som avses med konsumentens begäran. Hur dessa två artiklar förhåller sig till varandra är väl inte alldeles klart men i bl.a. har valts en ordning som innebär att undantaget för begärda besök får omfatta dels sådana varor och tjänster som avsetts med konsumentens begäran, dels också sådana varor och tjänster som har ett direkt samband med de förra. En sådan ordning innebär att om en konsument ber en näringsidkare att komma hem och förevisa ett kylskåp och konsumenten därvid såväl köper ett kylskåp som beställer installation av kylskåpet undantas såväl köpet som installationsarbetet från hemförsäljningsreglerna. Om däre- mot, för att återvända till det ovannämnda exemplet, näringsidkaren dessutom erbjuder konsumenten en cykel och ett köpeavtal därom ingås, omfattas cykel- köpet av hemförsäljningsreglerna. I promemorian har föreslagits en lösning som den nu redovisade och denna har också tillstyrkts eller lämnats utan erinran av praktiskt taget samtliga remissinstanser. Denna lösning är väl förenlig med direktivet och den innefattar enligt min mening en lämplig avvägning mellan de olika intres- sen som här gör sig gällande. Jag föreslår därför att en sådan reglering införs i hemförsäljningslagen. 3.5 Anbud från konsumenten Promemorians bedömning: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 23). Remissinstanserna: Bedömningen godtas genomgående. Skälen för min bedömning: träffas ett avtal mellan konsumen- ten och näringsidkaren vid den första kontakten dem emellan. Men det förekom- mer naturligtvis också att ett avtal inte kommer till stånd vid den första kontakten utan först sedan näringsidkaren har tagit ställning till ett anbud som konsumenten har lämnat (ofta till ett ombud för näringsidkaren). För det sistnämnda fallet anvisar direktivet olika lösningar beroende på om anbudet är bindande eller inte för konsumenten. Enligt artikel 1.3 skall således direktivet tillämpas på avtalet, om inte anbudet är bindande. Är däremot redan anbudet bindande, skall enligt artikel 1.4 direktivet tillämpas på själva anbudet. Att två alternativ har förts fram i direktivet torde hänga samman med att synen på bundenheten av anbud varierar i de olika medlemsländerna. Vissa länder tillämpar, liksom , principen att anbud är bindande (löftes- principen) medan i andra länder bundenhet kommer till stånd först i och med avtalet (kontraktsprincipen). Enligt 2 § hemförsäljningslagen skall vad som i lagen sägs om avtal i stället gälla anbudet, om konsumenten har lämnat ett anbud till närings- idkaren som denne inte genast har tagit ställning till. Denna reglering synes stå i god överensstämmelse med den i artikel 1.4 avsedda ordningen. Mot bakgrund av det nu anförda ansluter jag mig till bedömningen i promemorian att någon lagändring på denna punkt inte är påkallad. 3.6 Undantag från hemförsäljningslagen för vissa prestationer Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt utom såvitt avser avtal som sluts per telefon med banker och andra kreditinstitut och som avser tjänster (se promemorian s. 23 - 26). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Ett par remissinstanser vill inte göra undantag för försäkringsavtal. Andra remissinstanser vill göra undantag även för tjänster som lämnas av banker och finansbolag som står under tillsyn av finansinspektionen. En remissinstans vill bibehålla det nuvarande undantaget för livsmedel. En annan remissinstans har ifrågasatt om inte värdegränsen i hemförsäljningslagen borde höjas. Skälen för mitt förslag: Hemförsäljningslagen i sin nuvarande lydelse innehåller tre inskränkningar i det annars gällande tillämpningsområdet. Den första är en värdegräns. Lagen är inte tillämplig om det pris som konsumen- ten skall betala understiger . EG-direktivet ger möjlighet att undanta prestationer som betingar ett pris som uppgår högst till 60 ECU, (se artikel 3.1). Någon ändring av värdegränsen i den svenska lagen är därför inte nödvändig med hänsyn till EG-anpassningen. ifrågasatt om inte värdegränsen ändå borde höjas. Vid en jämförelse med de andra nordiska länderna ligger emellertid det nuvarande gränsen i hemförsälj- ningslagen på en genomsnittlig nivå och jag ser inte anledning att i detta sammanhang ta upp frågan om en höjning av värdegränsen, ett spörsmål som inte heller har berörts i promemorian. En annan inskränkning i hemförsäljningslagen gäller finansiella instrument som avses i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument. EG-direk- tivet ger möjlighet att undanta avtal om värdepapper (se artikel 3.2.e). Ingen remissinstans har haft någon erinran mot promemorians bedömning att någon ändring i hemförsäljningslagen i nu berört avseende inte är erforder- lig. Också jag delar denna bedömning. Den tredje inskränkningen i hemförsäljningslagen tar sikte på försäljning av livsmedel. Vad som avses med livsmedel anges i 1 § livsmedelslagen (1971:511). Livsmedel är matvaror, dryckesvaror och andra varor som är avsedda att förtäras av människor, dock inte läkemedel. EG-direktivet ger möjlighet att undanta avtal om leverans av matvaror eller dryckesvaror eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning från näringsidkare som regelmässigt betjänar vissa rutter (se artikel 3.2.b). För det fall att en näringsidkare vid ett enstaka tillfälle besöker konsumenter och säljer livsmedel synes alltså sådana köp omfattas av direktivet men inte av hem- försäljningslagen. Som anförts i promemorian torde därför en viss justering av hemförsäljningslagen på denna punkt vara nödvändig. Att, såsom en remiss- instans har föreslagit, helt bibehålla det nuvarande undantaget för livsmedel är som framgått inte förenligt med reglerna i EG-direktivet. Vad som har sagts har tagit sikte på sådana undantag från konsuments- kyddet i EG-direktivet som har motsvarigheter i hemförsäljningslagen. Där- utöver finns det tre undantag i EG-direktivet som saknar svensk motsvarighet (se artikel 3.2 i direktivet). Eftersom direktivet endast avser att ge konsumenterna ett minimiskydd är det inte av formella skäl nödvändigt att införa de här tre undantagen i svensk rätt. Däremot finns det anledning att överväga om det av andra skäl kan vara lämpligt att anpassa den svenska lagstiftningen till direktivet i fråga om dessa undantag. Ett av dessa undantag i direktivet rör försäkringsavtal (se artikel 3.2.d). I det lagstiftningsärende som låg till grund hemförsäljningslag diskuterades om inte den ackvisitationsverksamhet i form av "hemförsäljning" som bl.a. försäkringsbolagen ägnar sig åt borde föras in under lagen. Före- dragande statsrådet anslöt sig emellertid till den av det stora flertalet remissinstanser omfattade meningen att försäkringsavtal inte borde omfattas av lagen (se prop. 1971:86 s. 66 f.). Som skäl för denna inställning anfördes att det finns andra regler som verkar för att försäkringsbolagens anskaff- ning av ansökningar om försäkring sker i enlighet med god försäkringssed. I det sammanhanget pekades på bl.a. försäkringsinspektionens verksamhet (jfr SOU 1987:58 s. 441). Om hemförsäljningslagens tillämpningsområde utvidgas till att omfatta tjänster i allmänhet kommer försäkringsavtal att falla under lagen, om de inte undantas. Ett sådant undantag har föreslagits i promemorian och detta har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av det helt övervägande antalet remissinstanser. För egen del kan jag inte finna annat än att de skäl som anfördes i det tidigare lagstiftningsärendet har bäring även på dagens situation. Finan- sinspektionen, som har tillsyn över bl.a. försäkringsverksamheten, har i sitt remissvar anfört att det - såvitt är bekant för myndigheten - inte existerar några missförhållanden inom nämnda område som i sig ger anledning att nu se saken på ett annat sätt. Inte heller någon annan remissinstans har pekat på några sådana missförhållanden. Däremot har och fört fram farhågor för att en framtida friare hantering och förmedling av försäkringstjänster i ett vidare europeiskt perspektiv kan tänkas leda till problem för konsumenter. Skulle dessa far- hågor besannas får naturligtvis åtgärder övervägas. kan jag dock inte se några skäl som gör det påkallat att försäkringsavtal får om- fattas av hemförsäljningslagens reglering. Jag förordar därför att sådana avtal skall undantas från lagens tillämpningsområde. , , och Finans- bolagens Förening har föreslagit att undantag görs även för finansiella tjänster som lämnas per telefon av institut som står under finansinspek- tionens tillsyn. Enligt dessa remissinstanser har de skäl som anförts för att ta undan försäkringsavtal från lagens tillämpningsområde giltighet också för bank- och andra finansiella tjänster. Man har även pekat på den pågående branschglidningen mellan banker och försäkringsbolag som i viss utsträckning suddar ut gränserna mellan dem. Jag har för egen del tagit intryck av dessa synpunkter och anser att de har fog för sig. Om banker och försäkringsbolag erbjuder tjänster med olika beteckning men med samma reella innebörd, finns det knappast någon anledning att i förevarande sammanhang behandla dem på skilda sätt. Eftersom EG-direktivet inte omfattar avtal som sluts vid telefonsamtal möter inte hinder mot att undanta avtal per telefon om finansiella tjänster från hemförsäljningslagens tillämpningsområde. En svårighet är emellertid att begreppet finansiella tjänster inte torde gå att precisera med tillräcklig grad av noggrannhet. En annan avgränsning måste därför göras. Som jag ser det kan lämpligen alla avtal om tjänster som sluts per telefon med kreditinstitut undantas. En beskrivning av vad som förstås med kreditinstitut finns i 3 § lagen (1988:1385) om riksbank. avses där bankinstitut, lokala föreningsbanker, kreditaktiebolag, finansbolag, värdepappersinstitut, allmänna pensionsfonden, försäkringsbolag med svensk koncession, landshypo- teks- och stadshypoteksinstitutionerna samt . Med hänvisning till det anförda förordar jag att hemförsäljningslagen inte skall vara tillämplig på avtal om tjänster som sluts vid telefonsamtal med kreditinstitut som sagts. Ett annat undantag i EG-direktivet (se artikel 3.2.a) innebär att direkti- vet inte gäller för avtal om uppförande, försäljning och uthyrning av fast egendom eller avtal om andra rättigheter som rör sådan egendom. När det gäller hemförsäljningslagen är denna inte tillämplig på tillhandahållande av fast egendom och lagens skyddssyfte torde knappast ha någon tyngd när det gäller byggnadsentreprenader m.m. Dessa bör därför undantas från lagens tillämpningsområde. När det gäller den närmare avgränsningen av undantaget synes en lämplig förebild stå att finna i 2 § första stycket köplagen (1990:931). Där görs undantag för avtal om uppförande av byggnad eller annan fast anläggning på mark eller i vatten. Jag förordar att ett motsvarande undantag görs i hemförsäljningslagen. Det tredje undantaget i EG-direktivet som saknar svensk motsvarighet rör avtal som sluts på grundval av en näringsidkares katalog som konsumenten har haft möjlighet att läsa i frånvaro av näringsidkarens representant och där avsikten är att en bestående kontakt skall etableras mellan konsumenten och näringsidkaren med avseende på den aktuella eller följande transaktioner (se artikel 3.2.c). Jag kan inte se att det finns några praktiska skäl som motiverar ett motsvarande undantag i den svenska lagen. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 26 och 27). Remissinstanserna: Förslaget godtas genomgående. Skälen för mitt förslag: I artikel 4 i EG-direktivet föreskrivs att nä- ringsidkaren i de fall direktivet är tillämpligt skall ge konsumenten skrift- lig information om rätten att ångra sig inom den i direktivet angivna tids- ramen. Vidare skall konsumenten få uppgift om namn på och adress till en person mot vilken ångerrätten kan utövas. Enligt 4 § i den gällande hem- försäljningslagen skall näringsidkaren lämna konsumenten en handling där denne informeras om innehållet i lagen. Genom handlingen skall köparen underrättas om samtliga sina rättigheter enligt lagen (jfr prop. 1971:86 s. 97). Handlingen skall vara åtföljd av en blankett som kan användas för utövandet av ångerrätten. Handlingen och blanketten skall överensstämma med formulär som fastställs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (). Enligt EG-direktivet skall information lämnas när avtalet ingås eller konsumenten avger ett anbud. Motsvarande reglering gäller enligt hemförsälj- ningslagen. I likhet med vad som föreslagits i promemorian och som genomgående godta- gits av remissinstanserna bör lämpligen den ändringen göras i 4 § hemförsälj- ningslagen att det anges att konsumenten skall underrättas, förutom om innehållet i lagen, om namn och adress till en person mot vilken ångerrätten kan utövas. I övrigt bör den närmare utformningen av de handlingar och blanketter som här avses utformas av . Enligt EG-direktivet (se artikel 4) skall medlemsstaterna sörja för att deras nationella lagstiftning innehåller lämpliga åtgärder från konsument- skyddssynpunkt i fall information som sagts inte lämnas. Detta krav får anses tillgodosett genom 5 § hemförsäljningslagen som föreskriver att konsu- menten inte är bunden av avtalet om näringsidkaren inte uppfyller infor- mationsskyldigheten. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 27 och 28). Remissinstanserna: Förslaget godtas av det helt övervägande antalet remiss- instanser. Från något håll ifrågasätts dock om inte konsumenten bör vara betalningsskyldig för utförda tjänster. Skälen för mitt förslag: Enligt artikel 5 i EG-direktivet har konsumenten rätt att ångra ett avtal som faller under direktivet inom en frist på minst från det information om ångerrätten lämnades. Det är tillräckligt om meddelandet om utövande av ångerrätt avsänds före fristens utgång. Enligt hemförsäljningslagen (6 - 8 §§) har konsumenten rätt att frånträda ett ingånget köpeavtal genom att lämna eller sända ett skriftligt meddelande härom till näringsidkaren inom från - tidigast - den dag då infor- mation om ångerrätten lämnades.