mot · GF02So470 · 1992-01-27 00:00:00 — Vården och omsorgen i , m.m. har en rad motioner lagts av departier som utgör regeringsunderlag, om problemeninom vården i . Bland dessa kannämnas motion 1990/91:So 338 av m.fl. (c),1990/91:So 312 av m.fl. (m).Organisationen av vård och omsorg håller på attförändras. Möjligheter öppnas för alternativ och ökadvalfrihet. Denna utveckling kan leda till nyaeffektiviseringar och rationaliseringar. Frågan är dock omdetta är tillräckligt för att lösa de allt större problemen inomvård och omsorg i . länslandsting och flertalet kommuner inom länet har en hårtpressad ekonomi till stor del beroende på åtgärder frånstatens sida . Dessa åtgärder påverkadelandstingets och kommunernas skatteintäkter, statligabidrag, och utgifter genom nya åligganden utanmotsvarande finansiering.De åtgärder som främst har försämrat landstingetsekonomi var höjningen av grundavdraget, bortfallet avinkomster från beskattning av juridiska personer,skatteutjämningsavgift, höjda schablon- och sparavdrag,ändrade betalningsrutiner som medfört väsentligaränteförluster, reducering av statliga bidrag m.m. Statensåtgärder har successivt lett till totalt i årligt resursbortfall under år 1991.Sammanlagt har statens åtgärder under en 10-årsperiodmellan 1982 och 1991 lett till ett resursbortfall förStockholms läns landsting på totalt 35 661 miljoner kronor.Flertalet av ovan nämnda statliga åtgärder hade störreeffekt på landstings och kommunersekonomi jämfört med övriga landet. En del var rättselektivt riktade mot . Det årligaresursbortfallet motsvarade 1991 ca 4 skattekronor.Utvecklingen har lett till att landstingetsnettokostnader med allt större summor överstigitinkomsterna. Rörelsekapitalet har sjunkit från 19,2miljarder till 1,6 miljarder . Likviditeten mätt somrörelsekapital i relation till externa utgifter minskade från -1,1 till -4,. Om ingen åtgärd vidtaskommer årliga lånebehov att öka på ettoroväckande sätt och 1994 uppgå till 4,5 miljarder (LKELP91, rapport nr 3; Bokslutsstatistik ).Frågan är vilka möjligheter kommuneroch har att möta denna utveckling. Landstingethar t.ex. redan tvingats att successivt sänka sina utgifter förutbildning och kultur som är perinvånare, d.v.s. det lägsta i hela landet.Fram pressades läns landstingskostnader per invånare för hälso- och sjukvård till elfteplatsen bland landets 26 landsting. Detta trots att kostnaderper invånare för hälso- och sjukvård över hela världen ärhögst i tätbygder. Vid sidan av hälso- och sjukvården ärkollektivtrafiken landstingens främsta utgift. En tätbygdhar särskilda trafikproblem och landstingsvarar för 3/4 av samtliga svenska landstingskostnader förkollektivtrafiken på sammanlagt 4,9 miljarder kronor.Utvecklingen kan teoretiskt sett mötas med fortsattarationaliseringar, högre avgifter främst för sjukvård ochkollektivtrafik och nedpressning eller slopande av vissautgiftsposter som t.ex. inomregional skatteutjämning ienlighet med kommunalekonomiska kommitténs förslag.För övrigt har kommunalekonomiska kommittén föreslagitåtgärder som särskilt hårt drabbar ekonomin för det storaflertalet av kommuner. Om förslagetgenomförs förlorar ytterligare 1,7miljarder kronor i årligt resursutrymme, vilket motsvarardrygt på kommunalskatten eller avskedande av6 000 anställda. Ca 1/4 av kommunernas utgifter täcks förnärvarande av statliga bidrag. Kommunerna ochlandstingen utgör när det gäller vården och omsorgen ettsystem av kommunicerande kärl. Genomförande avkommunalekonomiska kommitténs förslag kommer därföratt ha återverkningar på vården och omsorgen inom helahuvudstadsregionen.Frågan är om och länets kommuner har enrealistisk möjlighet att lösa sina problem utan en mycketväsentlig försämring av servicenivån för huvudstadensinvånare jämförd med resten av landet.Det var nödvändigt att landstingen och kommunernabidrar till saneringen av landets ekonomi. Frågan är dockom staten har beaktat huvudstadsregionens särskilda villkoroch krav, och om man lyckats fånga in de specifikakostnader som alltid finns i storstäder över hela världen, närbeslut fattades som påverkar huvudstadsregionens finanseroch därmed möjligheter att erbjuda vård, omsorg ochannan service för regionens invånare.Kommunalekonomiska kommittén liksom Dagmar-reformen har tagit hänsyn bara till vissa faktorer vidfördelningen av bördor och statliga bidrag mellan olikalandsting och kommuner. Man har inte tagit hänsyn till attStockholm har, av landets samtliga landsting ochkommuner, högsta andelen ensamstående, hiv-sjuka,narkomaner, prostituerade, invånare av utländsk härkomst(särskilda kostnader för bl.a. hemspråksundervisning ochtolkservice), största antal utländska medborgare som enligtinternationella avtal har rätt till vård och omsorg vid akutinsjuknande. Över hela världen är andelen utslagna, socialakostnader och konsumtionen av sjukvård per capitaväsentligt högre i storstäder. I finns utländskabeskickningar, hög brottslighet, procentuellt i särklassstörsta utgifter för kollektivtrafik, väsentligt högre kostnadför barnomsorg per barn, hög byggkostnadsindex m.m. Alltdetta ställer stora och specifika krav på huvudstadenssocialhjälp, sjukvård, åldringsvård, omsorg, skola, annanundervisning, trafik m.m. Mellan 1990 och beräknasantalet 80-åringar och äldre öka i med17 000 eller . Har och kommunerna en realistiskmöjlighet att lösa dessa problem utan att huvudstadensinvånare och besökande får väsentligt sämre service än iresten av landet?Undertecknade känner stark oro för utvecklingen avlandstingets och kommunernas service till invånare inomhuvudstadsregionen, främst för vården och omsorgen under1990-talet. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om huvudstadsregionens särskildavillkor och krav vad gäller vård, omsorg, trafik och annanservice,2. att begär att regeringen tillsätter enutredning med uppgift att bedöma ochkommunernas möjligheter att inom befintliga ekonomiskaramar tillgodose invånarnas och de besökandesservicebehov inom huvudstadsregionen.