mot · GF02K312 · 1992-01-27 00:00:00 — är -- eller bör vara -- den viktigastebeslutsinstansen i svensk demokrati. Den ska inte behövafatta så förskräckligt många beslut som , men den skafatta de viktigaste.Riksdagen bör mer än nu söka bli ett forum för denaktuella och kvalificerade politiska debatten.Riksdagen är också symbol. och dessledamöter utgår ur allmänna val. är demokrati justgenom valen och det som hör till dem: Människors enskildaställningstaganden, våra politiska partier och den debatt därolika samhällsåskådningar bryts mot varandra.Det är en oerhörd förpliktelse som ligger i detta att varabeslutsorgan, viktigaste debattforum och symbolför svensk demokrati.Riksmötets öppnande är då det centrala iriksdagens roll och uppgift -- dess funktion i demokratin --kan manifesteras med särskild högtidlighet. Svenska folkethar valt denna riksdag, och det årliga öppnandet av den bördå vara en ceremoni som hyllar demokratin som idé ochverklighet.Då känns det kränkande och stötande att i lokalen skasitta företrädare för demokratins värsta fiender,blodbesudlade, vidriga regimers företrädare.På läktaren finns rader av förbrytarregimer företrädda.Den barbariska kinesiska härskarklicken har folk där. Denhemska finns företrädd på läktaren, alltsådiplomatiska hejdukar för en man som plågar och svälter ettfolk för en blodig och pervers ideologis skull.Jugoslaviens ambassadör var närvarande, varmedrimligen avses en företrädare för den serbiskakommunistregim som driver ett imperialistiskt krig mot sinagrannar.Nordkorea, , , , , dåvaranderegimen i , dåvarande regimen i ,, , , och hörde till deinbjudna. Några inbjudna kom inte -- till glädje.Det är något groteskt att öppnandet av det svenskaparlamentet ska vara en manifestation som förpestas avnärvaron av en skock företrädare för blodbesudladediktaturer. Dessa ambassadörer representerarkommunistiskt och annat förtryck -- alltså raka motsatsentill demokrati, öppenhet och humanism. Dessa typer påläktaren står för system som bygger på censur, terror motbefolkningen, enpartisystem och förhärligande avbanditpresidenter. De sitter på läktaren i en riksdag somvalts i fria val -- men i deras hemländer skulle denomedelbart gripas som vågade tala om mänskligarättigheter, yttrandefrihet eller organisationsfrihet.Det är naturligtvis så att också ambassadörernapersonligen är motbjudande, inte bara de regimer derepresenterar. Ingen blir ambassadör i enpartistat utan attvara ansluten till härskarens parti. I många fall har de gjortsin karriär i maktapparaten och alltså varit med om attutöva censur, jakt på demokrater och företrädare förmänskliga rättigheter. Att uttrycka de åsikter som svenskapolitiker för fram skulle i de länder ambassadörernarepresenterar leda till att den som yttrar sig blir politiskfånge, troligen torterad.Demokrati är ingen formalitet utan ett styrelsesätt somsyftar till respekt för minoriteter, öppen debatt och allamedborgares lika rätt att påverka landets politik genom friaoch allmänna val.Då bör inte formaliteter tillåtas styra vilka som bjuds övervara öppnande. Detta bör vara enhögtidsdag för demokratin. Då kan man inte förpestalokalen genom att släppa in företrädare för rader avvärldens värsta förtryckare.Sverige kan och bör ha diplomatiska förbindelser ocksåmed diktaturer, främst för att kunna tillgodose svenskaintressen i respektive land. FN-systemet bygger på en''universalprincip'', alltså att alla länder ska vara med.Så visst bör varje land som önskar få sätta upp enambassad i . Men att bjuda in vederbörande till densvenska är något helt annat. är intenågot anonymt allmänt svenskt, den är i stället resultatet avsvenska folkets fria val och därmed ett uttryck för justdemokratin.I respekt för svenska folket och för demokratin somprincip borde vi därför med stolthet och glädje kunna bjudain företrädare för andra fria folk. Men någon inbjudanborde inte skickas till ambassadörer för regimer som byggerpå våldsläror och diktatur.Fram till kunde man möjligen säga atteftersom majoriteten av världens stater -- och FN:smedlemmar -- var diktaturer så måste vi av pragmatiska skälvisa god min trots att vi avskyr allt vad dessa regimer stodför. Visionen av en demokratisk värld var ju så avlägsen.Men läget är radikalt förändrat. som förnågra år sedan bara hade enstaka länder med fria val harbefriats från nästan alla gamla diktaturregimer. Vår egenvärldsdel har snabbare och fredligare än någon vågatdrömma om sett diktatur efter diktatur falla -- även omländer som , och fortfarandehar gamla leninister i ledningen. Också i harkommunistiska och andra våldsregimer fallit. Det viktigastebudskapet -- främst från den unga generationen -- är attmänniskor i varje land önskar mänskliga rättigheter,demokrati och frihet från förtryckare. Att den bestialiskagubbregimen i mördar studenter mitt inne ihuvudstaden medan Honnecker misslyckades att starta ettmotsvarande blodbad i östra visar att de ungasfrihetskamp är densamma -- skillnaden ligger i hur längevåldsregimerna kan stå emot frihetskraven.Den svenska måste otvetydigt ge moralisktstöd åt demokratin. Ska det finnas företrädare för närriksdagen öppnas ska det vara demokratiska studenter, inteföreträdare för det kommunistiska barbariet. Bjud gärna inett par kubaner, men absolut inte ambassaden.Den svenska öppnande bör vara enmanifestation för demokratin.I centrum bör stå de valda företrädarna för folk.Talmannen och statsministern är främsta företrädare förriksdagen respektive den regering som utgått ur sammariksdag. Det formella öppnandet görs av kungen i egenskapav statschef.Kulturinslag bidrar till inramningen. Många är ocksåtacksamma över anföranden av inbjudna talare, som belystriksdagen, demokratin, kvinnornas politiska roll etc.Statsvetare och historiker har stått för flertalet av dessaanföranden -- t ex , , , BirgittaOdén och senast . 1988 talade om''i litteraturen''.Dessa anföranden bygger på sakkunskap, är personligtfärgade och har genomgående varit tänkvärda.Vederbörande är kallad i sin personliga egenskap, han ellerhon är själv helt ansvarig för anförandet. Den senastinbjudne, , gav perspektiv genom att ta in de storaförändringarna i Centraloch i ett historisktperspektiv med den svenska demokratins införande.Då är kungens roll mer problematisk. Fram till den nyagrundlagen hade han en annan roll. grundlag kändeinte begreppen parti, parlamentarism och regering. 1917blev ett slags erkännande av att regeringsmakten skulle utgåfrån den folkvalda kammaren, alltså parlamentarism.Kungens rådgivare var inte längre utsedda av majestätetutan genom och dess partier.Alla visste detta, med Kungl. Maj:t avsågs regeringen.När kungen höll sitt trontal vid tvåkammarriksdagensöppnande så var det ett regeringsdokument han läste upp,alltså vad den sittande regeringen ville meddela riksdagenoch svenska folket. Vad kungen personligen ansåg irespektive fråga var inte längre av betydelse. Trontaletavsåg regeringen.Genom den nya grundlagen, där talmannen övertagitkungens tidigare funktion i samband medregeringsbildningar, förändrades också de formellaförutsättningarna. Regeringen sågs inte längre formellt somkungens rådgivare utan som svenska folkets verkställandeorgan, som utgick ur den folkvalda riksdagen.Regeringsförklaringen skulle då naturligen läsas upp avstatsministern.Kungen hade kvar uppgiften att öppna . Förstagången i den nya utformningen skedde detta . Kungens anförande hade följande lydelse:Herr talman, ärade riksdagsledamöter! Tillåt mig uttalaen varm förhoppning om framgång för i dessarbete att gagna vårt och dess invånare, att skyddaden enskilda människan och att bidraga till att skapa enlyckligare värld för alla människor.Det var ett kort och bra tal. Det täckte både den enskildeoch världen, och kungen gav uttryck för tankar som bordekunna förena alla. Han gick däremot inte in på konkretapolitiska områden och tog ställning för eller emot olikaframförda uppfattningar i den politiska debatten. Kungenstal följdes direkt av statsministerns regeringsförklaring.Men efter detta har en mycket påtaglig förändring sketti de kungliga anförandena. De har undan för undan blivitallt längre. Kungen har gått in på fler och fler sakområden,och det är uppenbart att det han säger har andratyngdpunkter och andra värderingar änregeringsförklaringen.Anförandenas längd har varit följande:1975: 5 rader 1975/76: 8 1976/77: 10 1977/78: 14 1978/79: 12 1979/80: 10 1980/81: 14 1981/82: 14 1982/83: 15 1983/84: 28 (inklusive invigning av )1984/85: 19 1985/86: 19 1986/87: 25 1987/88: 32 1988/89: 34 1989/90: 43 1990/91: 41 1991/92: 67Den är alltså en mycket tydlig tendens till allt längreanföranden. Och dessa anföranden har alltså mer och merav ställningstaganden. Inte bara genom vad som sägs i sak,utan också genom valet av ämnesområden -- vilka som tasmed och vilka som inte tas med, ordningsföljden ochutrymmet för respektive ämne.Det är ingen tvekan om att kungens anföranden blivitpolitiska inlägg. Innehållet och platsen för framförandetkan inte gärna tolkas annorlunda än att talaren önskar attriksdagens kommande beslut ska gå i bestämda riktningar.Detta är principiellt något annat än dåkungen läste trontalet. Alla visste då att de framfördauppfattningarna var regeringens, inte kungens. Det var enföljd av parlamentarismen.Men vems uppfattning är det som förs fram numera närkungens tal skiljer sig från regeringsförklaringen? Detviktiga dokumentet är självfallet det . Men riksdagenkan ändå ha intresse av att veta vem som är ansvarig förkungens tal. Ska det ses som likvärdigt med de inbjudnaprofessorernas -- alltså en enskild person som helt och hålletsjälv står för ett inlägg? Forskarna har väsentligast talatkring sådant som hänt, och de har oftast avstått från att taställning till de sakområden står inför.Är det kungen som för fram sina rent personligauppfattningar (ungefär som när han går ut i massmedia meduppfattningar om förhållanden i )? Eller är dethovförvaltningen som gör något slags eget dokument somska vara något mellanting mellan det gamla trontalet ochkungens privata tyckande? Regeringen är uppenbart inteinblandad, den kan inte rimligen producera två dokumentför samma tillfälle och fördela tankar mellan statsministernoch kungen.Den här oklarheten fanns inte när kungen läste upp ettregeringsdokument.Det här har inget att göra med vad jag själv tycker isakfrågorna. Vid öppnandet 1990 talade kungen bl.a. ombehovet av ''handlingsfrihet'' för försvaret. Det är sammaprincip som var vägledande försvarsbeslut meddess modell med ''elasticitetsförsvar''. I riksdagsmotionerhar jag pläderat för åtgärder i syfte att öka flexibiliteteninför framtiden, genom föryngrad officerskår, bättreutnyttjande av reservare, en övergång från en rigid tillflexibel värnplikt och en prioritering av kvalitet framförnumerär.Det kan ju vara roligt att höra kungen ge pricipiellt stödför en sådan grundsyn. De som däremot -- liksom den av detdåvarande hovet applåderade generalstaben --har uppfattningen att handlingsfrihet är mindre viktig än attbehålla en stor organisation kan vara irriterade överfjolårets kungaord. Frågan om synen på handlingsfrihet iförsvaret är ju i verkligheten en genom årtiondenakvarstående motsättning mellan olika synsätt, och man kanundra om det är bra att kungen tar ställning i den frågan.I sak skulle jag kunna vara jätteglad över att kungen i sitttal inför talade mycket positivt över FN-alliansens insatser mot . Kungen berömde FN för ett''kraftfullt och konsekvent agerande''. Jag hade för ett årsedan en motion som var kritisk mot den svenskaregeringens inställning före och under FN-operationen. Omregeringen hade haft den inställning som kungen sedangjorde sig till tolk för hade jag inte behövt motionera.Kungens uttalande i samma tal om ''ett nödvändigt val''mellan hjälp till ''grannar eller främlingar'' tolkades avmånga som ett ställningstagande för ett synsätt som förtsfram från ett i nytillkommet parti och mot tankarsom företräds av andra partier. Det är oklart om det varkungens avsikt att gå in i debatten på detta sätt eller omformuleringen blev olycklig därför att kungen eller hansmedarbetare inte förstod innebörden i det som sades. Klartär att många människor med djupt engagemang ibiståndspolitiken och flyktingpolitiken kände olust överkungens ordval.Såvitt jag förstår är det hovet som står bakom attkungens anförande vid riksdagsöppnandet successivtförlängts och givits en mer politisk och kontroversiellinriktning. Det är inte som uttryckt önskan omdenna förändring.Frågan är principiell. I sak har kungen alltså på ett parpunkter gått in med ståndpunkter som råkar sammanfallamed mina i kontroversiella säkerhetspolitiska frågor. Mendetta förhållande har för mig ingen betydelse. Antag attkungen i stället instämt i den ofta hårda kritik som många iSverige riktade mot FN-aktionen . Jag skulledå vara djupt oenig med kungen i sakfrågan.Men principiellt spelar det ingen roll om jag själv råkarhålla med eller om jag tar avstånd från kungens framfördauppfattningar i sak. När det finns olika uppfattningar iriksdagen är det olyckligt att kungen går in och sökerpåverka opinionen i en viss riktning. Den nya grundlagenoch därmed kungens roll vid öppnande har inteutgått från att han skulle använda sitt framträdande vidriksdagens öppnande för att driva agitation i kontroversiellafrågor.Det vore, också för kungahusets egen skull, bäst omkungen återgick till tal av den typ han höll vid riksdagensöppnande 1975. Med hänvisning till det anförda hemställsatt beslutar att till sitt öppnande bara inbjudaföreträdare för demokratiska stater.