mot · GG02N44 · 1992-12-02 00:00:00 — med anledning av prop. 1992/93:135 Åtgärder för att stärka det finansiella systemet I propositionen föreslås åtgärder innebärande att statenskall garantera att banker och vissa andra kreditinstitut kanfullgöra sina förpliktelser i rätt tid. Det skall ske genom attstöd lämnas till fortsatt verksamhet i livskraftiga instituteller genom att lämna stöd till rekonstruktion elleravveckling i ordnade former av institut som inte kanförväntas uppnå lönsamhet på lång sikt. Det föreslås ocksåatt en särskild myndighet under regeringen inrättas,benämnd , med uppgift att hanterastödet till bankväsendet.De problem i den finansiella sektorn som plågar densvenska ekonomin är inte unika för . Liknandeproblem återfinns i en lång rad länder.Orsakerna är till stor del desamma. Avregleringar avfinansmarknaderna i kombination med en uppåtgåendekonjunktur skapade ett drivhusklimat som ledde till attkredit- och fastighetsmarknaderna kom ur balans.Skuldsättningsgraden ökade och priserna på fastigheter stegtill orimliga nivåer. Detta skedde i stort sett oberoende avvilken finanspolitik som fördes i olika länder. ,och , som hade överskott i de offentligafinanserna, drabbades liksom t.ex. som hadeunderskott.I steg kreditvolymen kraftigt efter avregleringenav kreditmarknaden, från av BNP 1986 till 140 %1990, en ökning med . Hushållenökade sin skuldsättning från att ha legat stabilt kring 100 %av den disponibla inkomsten till av inkomsten 1988--89, en ökning medinemot i dagens penningvärde.Finanspolitiken hade en straminriktning. Den offentliga sektorns finansiella sparandeförbättrades från ett underskott på 1985till ett överskott på 1989. De offentligautgifterna minskade i relation till BNP från 1985 till ca60 % 1989. Denna finanspolitikens stramhet var dock heltotillräcklig för att neutralisera de expansiva effekterna avden svaga penningpolitiken.Det är uppenbart att kreditexpansionen var enhuvudorsak till att priserna på framför allt kommersiellafastigheter, men också på bostäder, drevs upp till nivåer sominte kunde upprätthållas. Priserna tappade kontakten medhyresintäkter och räntekostnader. kundedetta fortgå så länge banker och finansbolag vågade pumpain ytterligare krediter för att täcka räntekostnaderna.Källa: Socialdemokratiska riksdagsgruppen --ekonomiska sekretariatetDetta kretslopp av krediter till räntor på krediternabörjade svikta när finansbolaget havererade iseptember 1990. Därefter kunde investeringar i fastigheterinte längre finansieras, inte ens vid prisnivåer långt underde som noterats . De enda investerare somkunde köpa fastigheter med egna medel utan krediter,försäkringsbolagen, lämnade samtidigtfastighetsmarknaden.Därtill kom att konjunkturen, och därmed efterfråganpå lokaler och kontor, började vända. Överhettningen brötsoch vändes till en kraftig konjunkturnedgång. Dennainträffade när det omfattande kontorsbyggande sombidragit till den överhettade byggmarknaden började ledatill en stark ökning av utbudet av kontor, hotell ochbutikslokaler.Den samtidiga anpassningen till rimligareavkastningskrav, ökad försiktighet från bankerna samt ökatutbud och minskad efterfrågan på lokaler gav ett våldsamtprisfall på fastigheterna som i sin tur medförde konkurserför bygg- och fastighetsbolag, finansbolag och enskilda. Islutändan på dessa kedjor stod bankerna med förlusterna.Hittills har kreditförlusterna kostat bankerna närmare 100miljarder kronor.Så kraftiga svängningar som har ägt rum påfinansmarknaderna har uppenbarligen haft en mycket starkinverkan på den reala ekonomin. Kreditexpansionenmedförde en kraftig stimulans av den inhemska efterfrågan,i första hand den privata konsumtionen och avbyggnadsinvesteringarna. Därigenom förstärktes ochförlängdes det sena 1980-talets högkonjunktur ochproblemen med inflationen, kostnadsutvecklingen ochkonkurrenskraften förvärrades.Problemen i finanssektorn leder nu i stället på flera olikasätt till att konjunkturnedgången förvärras.Kreditförlusterna i banker och bostadsinstitut har lett tilldels en kreditåtstramning som minskar efterfrågan, dels attde vidgat sina räntemarginaler för att kompenseraförlusterna. Även en sådan höjning av utlåningsräntornaverkar efterfrågedämpande. Hushållen normaliserar nu sittsparande efter den tidigare neddragningen, vilket inneburitatt de dragit ner konsumtionen med 90 miljarder kronor.Den stora mängden tomma, outhyrda lokaler som ärresultatet av fastighetsspekulationens tid kommer för långtid framåt att hålla nere byggnadsinvesteringarna.Det är tydligt att det är dessa extrema svängningar i denfinansiella sektorn som är huvudförklaringen till att densvenska ekonomin inte uppvisat ett vanligtkonjunkturförlopp de , utan i stället genomlevtförst en extrem överhettning och därefter en nedgång somär exceptionell, inte bara i svenskt utan också iinternationellt perspektiv.Den svenska ekonomin är nu inne i ett mycket utsatt lägedär problemen i den finansiella sektorn och övriga delar avekonomin ömsesidigt förstärker varandra. Arbetslösheten,efterfrågeminskningen, konkurserna, kreditförlusterna,kreditåtstramningen, budgetunderskottet och de högaräntorna påverkar alla varandra i ett dynamiskt förlopp sominnebär allvarliga risker för framtid.Det är därför uppenbart att kraftfulla åtgärder måstemobiliseras för att lindra finanskrisen. De viktigaste ärsådana som leder till lägre räntor, återvunnen tillväxt ochökad sysselsättning. Men åtgärder behöver också vidtassom på ett mer direkt sätt syftar till att minska riskerna föratt finanskrisen fördjupas och som begränsarskadeverkningarna på ekonomin av de problem somuppstått.Åtgärder som säkrar betalningssystemets stabilitet ärhärvidlag av central betydelse. Förtroendet för det svenskabetalningssystemet har redan rubbats i sådan grad attbankers och andra instituts utländska finansieringförsvårats. Vi har förklarat att vi är beredda att medverkatill att staten garanterar bankernas och vissa andra institutsförpliktelser.Det är omsorgen om ekonomiska utvecklingsom motiverar denna extraordinära åtgärd, inte omsorgenom bankinstituten. Det är bankernas inlåning och annanextern finansiering som skall garanteras, inte deras egnakapital eller ägarnas tillgångar.Det stöd som kan komma att utgå bör utformas efter såaffärsmässiga principer. Statens kostnader förförlusttäckning och garantier skall så långt möjligt kunnaåtervinnas när instituten återfått lönsamheten. Staten börinte eftersträva att överta ägarrollen i några institut, men ettaktivt medansvar kan i vissa fall visa sig motiverat. På längresikt bör staten dock eftersträva att inte ha ett större ägandeän . De aktieinnehav staten kan komma att ta på sigbör avyttras när det är affärsmässigt motiverat. Det ägandesom staten nu har i t.ex. Nordbanken bör också kunnareduceras i framtiden.De institut som kommer att beröras har ett mycketbegränsat värde för sina ägare. Den svenska finanssektornkommer dock att återvinna sin lönsamhet. Institutenkommer då att representera ett betydande värde. antar att instituten sammantagna kommer att återfå enårlig resultatnivå kring 20--kan derasmarknadsvärde komma att motsvara 10 gånger dennaårsvinst. Det bör vara en självklar utgångspunkt förutformningen av stödet till finanssektorn att skattebetalarnainte bara skall vara med och bära förluster och dela risker,utan också kunna få del av den värdestegring som såsmåningom kan komma att uppstå som följd av derasinsatser.De överenskommelser som träffats mellanregeringen och Socialdemokraterna innehåller flera initiativsom är ägnade att minska påfrestningarna på det finansiellasystemet och att reducera finanskrisens återverkningar påekonomin. Viktigast är härvidlag överenskommelsernaseffekter på räntenivån och åtagandet att garanterabankernas inlåning.Regeringspartierna och Ny demokrati har tidigarebeslutat att begränsa ränteavdragens värde från 30 till 25 %1993. Ett fullföljande av detta beslut skulle innebära attvillor och bostadsrätter sjunker ytterligare i värde, eftersomkapitalkostnaderna skulle stiga. Prissänkningen kanuppskattas till , motsvarande den ökning avlånekostnaden efter skatt som skulle följa om beslutetgenomfördes. Banker och bostadsinstitut skulle med allsannolikhet drabbas av ytterligare kreditförluster då flerhushåll skulle få svårigheter att klara sina boendekostnader.Genom överenskommelsen undanröjs detta hot,ränteavdragen förblir även framgent.Samma riksdagsmajoritet har tidigare beslutat att statenskall sälja aktier i de statliga företagen för 10 miljarderkronor . Detta skulle försvåra för företag som behöverbredda sin kapitalbas för att utveckla sin verksamhet attskaffa kapital via nyemissioner. I det läge som råder medsvårigheter att låna pengar har det egna kapitalets betydelseför näringslivets finansiering ökat. Om staten skulle trängaundan företag som behöver nyemittera från marknadenskulle privatiseringen ske på bekostnad av näringslivetsutveckling. Genom överenskommelsen har denna risk nuundanröjts. Ett moratorium råder för utförsäljningar avstatliga aktier. Den tidigare planerade utförsäljningen avaktier för i har stoppats.Dessa olika åtgärder har minskat risken för attfinanskrisen fördjupas ytterligare. Även andra åtgärder ärangelägna för att hindra finanskrisens verkningar.Näringslivets kapitalbehov kommer att vara stort denärmaste åren. Enbart börsföretagens nyemissionsbehovkan uppskattas till . Därtillkommer mycket stora belopp att behövas för att gefastighetsbolag, banker och försäkringsbolag en rimligfinansiell ställning. I stället för att öka konkurrensen om detbegränsade utbudet av riskkapital bör besluta omåtgärder som ökar tillgången på riskkapital.Allmänna Pensionsfondens rätt att placera sinatillgångar i aktier bör vidgas. De tre AP-fonder somförvaltar aktier bör ges en vidgad ram på ytterligare 10miljarder kronor för att placera fondmedel i aktier närmöjlighet till god avkastning ges.Även AP-fondens rätt att placera sina medel i fastigheterbör vidgas. är denna rätt begränsad till högst avfondens kapital. Denna ram bör vidgas till 10 %.Den ekonomiska krisen riskerar att försätta ett stortantal hushåll i stora ekonomiska svårigheter under denärmaste åren. Den försöksverksamhet medbudgetrådgivning och skuldsanering som Konsumentverketkommer att bedriva är angelägenoch nödvändig. Vi anser det dock synnerligen angeläget attinföra en mer permanent ordning. Den skuldsaneringslagsom förberetts i börsnarast föras fram till beslut.Det är enligt vår uppfattning motiverat att stärkakonsumenternas ställning gentemot banker och andrafinansinstitut. Vi föreslår därför att en allmänhetensbankombudsman inrättas. Dennes uppgift bör vara att få tillstånd en noggrann prövning av principiellt viktiga klagomålfrån bankkunderna. Regeringen bör återkomma tillriksdagen med förslag i enlighet härmed.Propositionen innebär mycket långtgående ekonomiskaåtaganden för skattebetalarna. Dessa åtaganden ärnödvändiga för att garantera tilltron till betalningssystemet.Det är enligt vår uppfattning av stor betydelse att denskattebetalande allmänheten kan känna förtroende för attde stöd som betalas ut används på ett rimligt sätt. Stöden fårinte misstänkas bli använda till orimligt generösafallskärmsavtal till bankchefer som misskött sinaarbetsuppgifter.I samband med att eller regeringenfattar beslut om stödåtgärder för bankerna bör det ske enprövning av den rättsliga grunden för de orimligt storaavgångsvederlag, som betalas av bankerna. T.ex. börmöjligheterna prövas att säga upp avtalen enligtavtalslagens regler om oskäliga avtalsvillkor.För framtiden menar vi att det bör utvecklas en fastpraxis för omfattningen av avgångsvederlag och att allaavsteg från en sådan praxis skall offentliggöras i företagensårsredovisningar.Den nya myndigheten bör medverka till att en sådanpraxis utarbetas och tillämpas för de institut som erhållerstatligt stöd.Myndigheten bör också verka för att ersättnings- ochförmånsnivån till i första hand företagsledningarna i deinstitut som får stöd inte heller i andra avseenden blir mergenerösa än vad som är brukligt i andra delar avnäringslivet.Slutligen vill vi understryka vikten av en bred utredningav bankkrisen, av dess internationella karaktär och av dessnationella förlopp och verkningar. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att hos regeringen begär ett förslag om enallmänhetens bankombudsman i enlighet med vad somanförts i motionen,2. att hos regeringen begär en granskning avavgångsvederlagen och andra ersättningar i enlighet medvad som anförts i motionen,3. att hos regeringen begär en utredning avbankkrisen i enlighet med vad som anförts i motionen.