mot · GF02Kr209 · 1992-01-27 00:00:00 — När det gäller äldre kulturvård finns exempel på tidigbyggnadsvård i vårt land. Omvårdnaden om statens egnabyggnader kommer till uttryck Kammarordningmed bestämmelser rörande Kronans slott, gårdar ochbefästningar.På samma sätt var givetvis fideikommissinstitutionenfrån ett medel att motverka skingringen avegendomar och tillhörande byggnader. gavs ocksåett skydd åt landets mest framträdande byggnadsverk, slottoch herresäten, dvs. många av landets märkligastebyggnader i enskild ägo.När diskussionerna omfideikommissinstitutionens upphörande pågick var detockså framför allt det kulturhistoriska skyddet förbyggnader och inventarier, som från antikvariskt hållständigt åberopades som skäl mot fideikommissensavskaffande.Kungl. Maj:ts och regeringens årligaförslagsanslag, , för inköp av vissa kulturföremålför att förhindra utförsel, liksom statens inköp avSkoklosters slott och samlingar var också direkt föranleddaav fideikommissens försvinnande.När dessa avskaffades, genom bifall till prop.1963:5 och 26 (rskr. 364), var det just de storakulturhistoriska värdena, som fideikommissen hadeskyddat både beträffande byggnader och i viss utsträckningäven inventarier, som framhölls av oppositionen (motioner1963:573, 784-5 och II:704-5; sammansatta bevillnings- ochförsta lagutskottets utlåtande 1963:2).Det är riktigt, att det här var fråga om mycket storakulturhistoriska värden, men tyvärr blev den partipolitiskaaspekten dominerande, och de kulturhistoriskautgångspunkterna i argumenten försvagades. Det är annarsoförklarligt, att man inte utan politiska bindningar hävdadede kulturhistoriska aspekterna.Om så skett, hade det varit naturligt, att man iövergångsbestämmelserna hade införtbyggnadsminnesförklaring av de kulturhistoriskt värdefullafideikommissen. Detta skulle endast ha inneburit, att manhade bibehållit en redan existerande inskränkning avförfoganderätten rörande det kulturhistoriska innehållet ifideikommissbeståndet. hade detta inteheller inneburit några förändrade ekonomiska förhållandenför ägarna.När nu inte detta skedde kan det synas vara ännuegendomligare att man inte i omedelbar anslutning tillfideikommissens avskaffande använde sig av möjlighetenatt utfärda byggnadsminnesförklaringar. Sammanlagt fannsdet 181 fideikommiss. De flesta fideikommiss hadebyggnader av stort kulturhistoriskt värde.Vad som gjordes i detta sammanhang var, att riksdagen1965 beslutade om ett förslagsanslag för inköp avkulturföremål, som hotades av export. Vidare gjordes detstora inköpet av med dess väldigasamlingar, som var alltför kostnadskrävande för en enskildperson att bevara och underhålla. förvärvades1967 för 25 miljoner kronor.Fideikommissen är ett intressant exempel på entraditionell antikvarisk inställning i en politisk fråga.Argumentationen ovan är hämtad ur ,Kulturvård och samhällsbildning (Nordiska MuseetsHandlingar 83, 1974, s. 12, 19 och 33-35).Författaren har varit överantikvarie vidriksantikvarieämbetet och är således en erfarenkulturvårdare. Kritiken av det bristande förutseendet börtagas på allvar. Man kan rentav tala om ett missgrepp ilagstiftningen, som också innebar ett övergrepp motenskilda, vilkas familjer och släkter förvisso aldrig begärtett avskaffande av något som med osviklig pliktkänslavårdats i generationer. Egendomen tillhörde förvisso ickestaten, som ej heller hade någon berättigad anledning attingripa i arvsföljden -- som uteslutande var en angelägenhetför de berörda. De rent fiskala aspekterna berördes ju ickei denna lagstiftning.Lagen (1963:583 med senare ändringar av 25 § i SFS1977:660 och 39 § i SFS 1984:419) om avveckling avfideikommiss har funnits . Det torde såledesfinnas anledning till en översyn, främst i fråga om dekulturhistoriska aspekterna. Ännu kvarstår vissafideikommiss och måhända kan andra restitueras. Detobligatoriska momentet bör åtminstone ersättas med ettfakultativt. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär en översyn avfideikommisslagen.