mot · GF02A475 · 1992-01-27 00:00:00 — En fördjupad och mer effektiv glesbygdspolitik InledningEn medveten och aktiv svensk regionalpolitik räknar sittursprung i den socialdemokratiska regeringens proposition''Aktiv lokalisering'' och beslut därom 1964.Sedan har en fortlöpande utbyggnad av regionalpolitikenägt rum. Det har också skett en avsevärd förskjutning avmålen. sågs omflyttning av människor tillstorstadsområdena som en oundviklig trend i en modernekonomi. Regionalpolitiken gick ut på att mildra följdernaav denna tendens. Detta synsätt ersattes av teorin omregional balans som en del av en sund ekonomisk och socialstruktur. Regionalpolitiken fick också gradvis allt högreprioritet. Även när den nya socialdemokratiska regeringenfrån kämpade för att få bort underskotten i offentligsektor, byggde den ut regionalpolitiken. Den offentligasektorns utbyggnad har därutöver varit en avgörandefaktor, som verkat för en balanserad regional utveckling ochen allmän höjning av sysselsättningsgraden. Resultatet avden samlade politiken är, att har långt merutjämnade regionala förhållanden än flertalet europeiskaländer.Under 1980-talet har glesbygdernas utveckling kommitatt bilda en egen aspekt av regionalpolitiken. Det harmanifesterats senast genom att en ny central myndighet förglesbygdspolitik inrättats. Den ökade uppmärksamhetenkring glesbygdsfrågorna är i hög grad en följd avglesbygdsinnevånarnas aktivitet.Hur ser glesbygden ut ?I detta läge anmäler sig frågan vad som är en effektiv ochrealistisk glesbygdspolitik. Vad är det glesbygdernabehöver? Vilka problem möter man framöver? Huranvänder vi de offentliga medlen bäst?Hittills har glesbygdspolitiken alltför mycket formatsutifrån ett begränsat perspektiv. Man har bortsett från deförändringar i dess ekonomiska bas, som ägt rum.Ännu för sedan svarade de s k areellanäringarna -- jordbruk, skogsbruk ochlantbruksbinäringar -- för själva basen iglesbygdsbefolkningens försörjning och sysselsättning. Såär det inte . Glesbygdsinnevånarna är i heltövervägande grad beroende av arbete och försörjning i heltandra yrkesgrenar och detta i det nät av tätorter, som finnsinom en större räjong än den egna bygden.Även samhällsutvecklingen i övrigt har i grund förändratglesbygdsbefolkningens läge. Utbildningsbehovet,barnomsorgen, kvinnornas ekonomiska frigörelse, behovetav mångsidigare och mer kvalificerad service m m har gjort, att glesbygdsinnevånare nu lever efter ettannat mönster än . De är beroende av dagligaförflyttningar, av att kunna nå arbete, utbildning ochservice. Kommunikationerna har blivit enlivsnödvändighet.Denna situation ger synen på glesbygden nyadimensioner. Man måste därför ha ett större helhetsbetonatperspektiv. Glesbygdspolitik kan inte skiljas frånreginalpolitiken i stort. har man medglesbygdspolitik väsentligen avsett stöd och aktiviteter föratt skapa nya försörjningsmöjligheter lokalt i självaglesbygden och dess små byar. Det har handlat omsmåskalig, individuell företagsamhet -- allt ifrån produktionav speciallivsmedel till stuguthyrning och kaférörelse. Dethar också handlat om stöd till samlingslokaler ochlanthandelsservice.Detta stöd har ingalunda varit utan betydelse. Desseffekter mätt i sysselsättning har varit begränsade. Men settfrån lokal synpunkt har t ex ett par tre nya arbeten i enenskild liten by stor betydelse. Själva aktiviteterna harockså gett kvalitativa bidrag till lokal initiativanda ochsocialt liv ute i bygderna. Kommunalt stöd till barnstugoroch äldreboende i lokal regi har här också varit av stortvärde.Det avgörande är emellertid, att dessa aktiviteter aldrigkan rädda glesbygden. De står inte i proportion tillinvånarnas behov. Glesbygden måste till heltövervägande del hämta försörjning och service utanför sigsjälv. Därför blir utvecklingen i de regionalatätortssystemen och i kommunikationerna avgörande för atthindra utflyttning och avfolkning.Särskilt viktigt är detta för glesbygdens ochlandsbygdens kvinnor. Kvinnorna är i övervägande gradberoende av möjligheter till löneanställning, speciellt inomoffentliga och privata servicegrenar. Dessa är av självklaraskäl koncentrerade till tätorter, ofta till kommuncentra ochregiondelscentra.Insikten om detta synes ännu inte ha trängt igenom. Detfinns tvärtom en övertro på att det är lokala näringar somska ''rädda'' glesbygden. Areella näringar och olika s k nischer är viktiga från landskaps- ochsårbarhetssynpunkt. De är oumbärliga för tätorternaslivsmedelsindustrier. Men de kan aldrig ge försörjning åt de80 à av glesbygdsbefolkningen, som numerapendlar till tätorternas arbetsmarknader.Det förekommer tyvärr också en del felaktigaföreställningar om att glesbygdsbefolkningen ökar, attglesbygderna numera uppfattas som attraktivaboendemiljöer osv. ''Glesbygd'' i den officiella statistikens mening (=bebyggelse i tätorter med mindre än 200 invånare ellerspridd bebyggelse) har ökat . Men innanfördenna definition hamnar smärre bebyggelsegrupper, somligger nära större tätorter. Likaså blir en tätort som haftöver 200 invånare överförd till ''glesbygd'' om den ett årskulle minska invånarantalet till under 200.En korrektare jämförelse bör definiera glesbygd på ettfunktionellt och geografiskt sätt: sammanhängandeområden vars bebyggelse befinner sig på visst avstånd frånviktigare arbets-, utbildnings- och serviceorter.En sann bild får man om man betraktarbefolkningsutvecklingen --90 församlingsvis. INorrlandslänen har då av alla församlingar minskat sinbefolkning. I dessa befinner sig i stort sett glesbygden.Motsvarande jämförelse för ger en liknandebild.En breddad glesbygdspolitikSlutsatsen av det sagda blir, att glesbygdspolitiken måstebredda sitt perspektiv. Den får inte fixera sig vid rent lokalanäringar. Tillskott av sådana kan aldrig räcka för att hindrafortsatt utflyttning.Tyngdpunkten i glesbygdspolitiken måste förskjutas.Vad det gäller är att dämma upp utflyttningen genomarbetsmarknad, utbildningsmöjligheter och kvalificeradservice i de tätortssystem som i ett normalt dagligttidsschema kan nås från glesbygden.Kommunikationssystemen måste ha en kvalitet sommöjliggör att under praktiskt rimliga former tillgodosedessa behov.Det finns i dagens tendenser och politiskasträvanden, som utgör ett hot mot detta nödvändigasamband mellan glesbygd och regionala tätortssystem. Dithör idéerna om att den europeiska integrationenoundvikligen kräver att resurser koncentreras till några fåstorstadsregioner. Dit hör industrikriserna på mångamindre orter. Dit hör angreppen på de offentligaverksamheterna och oklokt formade besparingar ochnedskärningar. Privatiseringen av offentlig service tenderaratt missgynna glesbygderna, då privat företagsamhet i t exhälsovården kan väntas koncentreras till områden medstora och betalningskraftiga befolkningsunderlag. Likasåhotar privatiseringen av de statliga företagen att minskaeller helt frigöra dessa från deras regionalpolitiska ansvar.I stället bör man anlägga ett motsatt perspektiv. Det är iglesbygder och småorter, som vi fortfarande kan höjayrkesverksamhetsgraden. Där har vi en mänsklig reserv,som ger god lönsamhet åt utbildningssatsningar. Där har vien stabil arbetskraft, som ger hög kontinuitet iproduktionen. Genom att tillgodogöra oss dessa resurser,kan vi också bättre utnyttja storstäderna.Storstadsområdena måste nu få tid att komma tillrätta medköproblem, nedslitna investeringar och problematiskasociala miljöer.Å andra sidan måste man ute i kommunerna medvetetinrikta sig på att stärka de existerande tätorter, vilkaerbjuder arbetsmarknad och service. Det är då interekommendabelt, att uppmuntra till en ogenomtänktspridning av bebyggelse. En sådan skapar transportproblemför de boende och ökade kostnader för redan trängdakommuner genom dyrare resor, skolskjutsar, färdtjänst ochhemtjänst.Med detta synsätt innehåller en breddadglesbygdspolitik följande huvudsakliga punkter:uppmuntran av småskaliga lokala initiativ ska fortgå, mende ska ses för vad de är: bara en liten del avglesbygdspolitikenen långsiktig förstärkning av destatliga transfereringarna till kommunerna, så att endecentraliserad och likvärdig hälsovård, god lokal omsorgsamt ett bra utbud av utbildning kan garanteras över helalandeten fördelning av trafikinvesteringar ochstatsbidrag som garanterar goda lokala transportnät mellanglesbygder, centralorter och regionala tätorterenorganiserad samverkan mellan industrin,och för att bättreutnyttja lokaliseringsmöjligheter och mänsklig kapacitetute i regionerna Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär riktlinjer för enbreddad och fördjupad glesbygdspolitik i enlighet med vadsom anförts i motionen.