mot · GF02Ju615 · 1992-01-27 00:00:00 — har länge haft en internationellt sett humanitärsyn på kriminalvården. Erfarenheterna har visat att dettahar varit en riktig syn. Undersökningar har visat att strängastraff inte avskräcker från brott, utan snarare har motsattverkan. Jämförelser med länder som har betydligt hårdarestraffskala visar att brottsligheten inte minskar och attstraffen inte fungerar som avskräckande. Förvisso finns detockså andra orsaker till den låga brottsligheten. Detsvenska välfärdssamhället är naturligtvis avgörande förmedborgarnas välbefinnande och har därigenom minskatförutsättningarna för brott. Det är inget märkvärdigt attbrottsligheten är större i länder där fattigdom är merutbredd, där tillgångarna i samhället är mer ojämntfördelade och där ett flertal medborgare inte kännersamhällssolidaritet. Det viktiga här är att poängtera attsamhället aldrig kan kommendera fram solidaritetgentemot de av samhället stiftade lagarna om samhället intei praktisk handling upplevs som solidariskt. Det blirmeningslöst när man exempelvis inom skolan skall predikaetiska regler om man i skolan inte tillämpar dessa regler.Därför är det svenska välfärdssamhället fundamentet för eneffektiv brottsbekämpning.Det är dock viktigt att betona även kriminalvårdensbetydelse för brottsbekämpandet. Om man då görkonstaterandet att stränga straff inte fungerar avskräckandepå brottsligheten blir de enda motiven för stränga straffantingen skydds- eller hämndbegärsmotiv.Skyddsaspekten innebär en inställning att människorsom begått brott är en gång och för alltid ''obotliga'' ochkommer som ''kriminella'' att alltid vara en fara församhällets övriga medborgare. En sådan människosynborde , präglad av humanism, vara otänkbar. Ändåär argumentet vanligt i den politiska debatten och detfaktum att det inte finns några av födseln onda människorförtjänar därför att upprepas. Det finns därmed inte hellernågon anledning till långa straff för att skydda andramänniskor.Vad gäller hämndbegärsmotivet, så är det uppenbart attdet finns bland av brottslighet drabbade människor. Attbrottsoffer känner en förtvivlan och ilska över de brott manblivit utsatt för är fullt förståeligt för att inte säga naturligt.Men hämndbegär får aldrig bli motiv för samhälletsrättsskipning. Ett samhälle som straffar med hämnden sommotiv kommer att hamna i ett moraliskt dilemma. Vadrättfärdigar en stats våldsutövande mer än motivet attupprätthålla laglydnaden? Vilka effekter får en statshandlande om den använder samma metoder som när deutförs av individer som uppfattas som djupt kriminella?Slutsatsen måste bli att staten i sitt rättsutövande förlorar itrovärdighet på ''hämndmotivet''. Dessutom måste mankonstatera att ''tand-för-tand''-argument ur en humanistisksynpunkt är moraliskt felaktiga.Det finns alltså starka skäl som talar för en liberaliseringav kriminalvården. En förändring bör innebära att s.k.fängelsestraff minskas till förmån för exempelvissamhällstjänst.Ett exempel på straff som är felaktiga och utslag av ettgammalt skyddstänkande är möjligheten att utdömalivstidsstraff. I praktiken döms ingen till livstidsfängelse. I de fåtal fall där människor döms till livstidsfängelse benådas numera i det närmaste alla av regeringenefter en längre tids fängelsestraff. Således har även här denhumanistiska synen på människan slagit igenom. Brottet måvara hur hemskt som helst, det finns alltid hopp ombättring. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att beslutar att möjligheten att utdömalivstids fängelse avskaffas,2. att beslutar att alla fängelsestraff somutdöms därmed skall vara tidsbestämda.