mot · GF02So428 · 1992-01-27 00:00:00 — infördes HTLV-3 (d.v.s. HIV) ismittskyddskungörelsen. Det fick bl.a. till följd attsmittskyddslagens regler om tvångsisolering blev tillämpligapå HIV-infekterade. De erfarenheter som vunnits sedandess tyder på att beslut var olyckligt. I dennamotion föreslås att formerna och betingelserna förtvångsvård av HIV-infekterade omprövas.Skyddsuppgiften bör inte längre ankomma på hälso- ochsjukvården. Isolering av HIV-infekterade bör förekommaendast i yttersta undantagsfall, och samhällets skyddsbehovbör i sådana fall gå att täcka inom ramen för andra lagar omtvångsvård än smittskyddslagen.En lag -- olika sjukdomarOrdet ''karantän'' betecknade ursprungligen de 40 dagarsom skepp från pestsmittade länder fick vänta utanförVenedig innan besättningen tilläts gå i land. Då var riskenöver för att någon ombord var smittförande. Regler omkarantän och isolering infördes i svensk lagstiftning för attbekämpa sådana farliga, ibland dödliga ochsnabbsmittsamma sjukdomar som pest, kolera ochsmittkoppor. När HIV infördes i smittskyddskungörelsenkom smittskyddslagens isoleringsregler att bli tillämpliga påen sjukdom som är både dödlig och smittsam livet ut. Densprids genom ett s.k. lentivirus som ger symtom först efterrelativt . HIV skiljer sig därmed från de sjukdomarsom smittskyddslagen ursprungligen stiftades för.HIV sprids väsentligen genom kontakter blod mot blodoch genom sexuellt umgänge. En betydande spridning harskett dels bland intravenösa narkotikamissbrukare, delsbland homosexuella män. Vid heterosexuella kontakteruppskattas risken för att en infekterad person smittar enoinfekterad enligt olika studier till mellan ,men den kan förhöjas väsentligt antingen genom attinfektionen befinner sig i ett särskilt virulent stadium ellerav att andra veneriska sjukdomar är för handen (s.k.kofaktorer). För smittan finns ännu ingen bot.Tvångsvård enligt smittskyddslagen kan komma i fråganär en HIV-infekterad vägrar att följa läkares föreskrifteroch följaktligen kan befaras sprida smitta.Jag delar uppfattningen att det i vissa fall kan varanödvändigt att en HIV-infekterad hålls isolerad. I ljuset avde erfarenheter som vunnits sedan HIV 1985 infogades ismittskyddskungörelsen finns det emellertid två frågor somåter måste övervägas, nämligen (1) var isoleringen bör skeoch (2) hur stor personkrets som bör omfattas.Isolering -- men var?Erfarenheterna av tvångsvård av HIV-smittade inomramen för hälso- och sjukvården får bedömas somhuvudsakligen negativa. En grundprincip i HSL är att hälso-och sjukvården bedrivs under frivillighet. Att i vanligsjukvårdsmiljö införa lås och väktare är en störning som vianser det angeläget att undvika.Till detta kommer att det knappast är medicinsk vårdsom de isolerade behöver. Själva HIV-infektionen är intebehandlingsbar. Medicinsk vård kan i och för sig erfordrasom vederbörande lider av aids eller andra sjukdomar,kanske förknippade med HIV-infektionen, men sådanabehov kan också föreligga inom t.ex. kriminalvården ochtillgodoses där i normala fall utan överföring tillsjukhusvård. De insatser som erfordras är huvudsakligenmotivation i olika former. För detta svåra arbete finns merlämpade vårdinstitutioner än sjukvårdens.Den rimliga slutsatsen är att denna sorts isolering intehör hemma inom hälso- och sjukvården. Frågan är då omlagregleringen bör ske i smittskyddslagen eller i annanlagstiftning. Detta spörsmål hör samman medavgränsningen av personkretsen.Isolering -- av hur många?De personer som dömts till tvångsvård enligtsmittskyddslagen är dels ett fåtal män som visat smittfarligavåldstendenser eller hänsynslöst fortsatt att delainjektionsverktyg, dels ett antal prostituerade kvinnor medvarierande grader av missbruk.Männen skulle såvitt jag kan bedöma utan undantagkunna ha dömts till isolering enligt andra lagar (LVM,LSPV, ). Detsamma gäller en del avkvinnorna. Ett avskaffande av möjligheten tilltvångsisolering av HIV-infekterade enligt smittskyddslagenskulle dock sannolikt leda till färre domar gentemot HIV-infekterade kvinnor med prostitutionstendenser.Jag ser ingen nackdel i detta. Det är självfallet enutomordentligt svår fråga att avgöra hur långt man skall gåi strävandena att skydda allmänheten genom inskränkningav enskildas frihet. Vid vägning av sådana frågor måsteutöver hänsyn till enskilda individers frihet -- i detta falldödligt sjuka individers frihet -- hänsyn tas även till densociala riskbilden, samhällskostnaderna och nyttan avalternativa insatser.Som jag ovan påpekat är risken för smittspridning vidheterosexuella samlag mellan 1/100 och 1/1000, vilket ärringa jämfört med andra infektionssjukdomar (även omresultatet, när smittspridning sker, är fatalt för dendrabbade och de försiktighetskrav som inpräntas i aids-kampanjerna därför på intet sätt omotiverade).Kostnaden för den isolering det här är fråga om ärutomordentligt hög. Ett särskilt statsbidrag har införts föratt bistå sjukvårdshuvudmännen, vilket dock knappasthindrar att huvuddelen av utgifterna ändå faller pålandstingen. Nyttan av dessa insatser måste vägas mot dealternativa insatser som skulle kunna vidtas med sammaresurser.Ändra smittskyddslagen!Den slutsats jag drar är att isolering av HIV-infekteradeinte bör ske inom sjukvården och inte bör regleras genomsmittskyddslagen. Möjligheten till isolering enligtsmittskyddslagen för andra sjukdomar bör dock bibehållas.Smittskyddslagen eller smittskyddskungörelsen bördärför ändras. Detta bör som sin mening geregeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen anhåller om översyn av detnormsystem som reglerar tvångsisolering av hiv-infekterade.