mot · GF02Ju824 · 1992-01-27 00:00:00 — har kriminalpolitiken, som präglats avsocialdemokraternas långa maktinnehav, allt mer tagitintryck av vård- och behandlingsideologin. Huvudtankenhar varit att lagöverträdarna skall hjälpas till att bli bättremänniskor genom stöd, vård och behandling i olika formeri stället för att straffas.Det kriminalpolitiska systemet intresserar sig alltjämtbetydligt mer för att hjälpa brottslingen än för att hjälpahans offer. Detta har lett till att systemet förlorattrovärdighet. Det har också lett till att samhällsskyddetblivit eftersatt på ett betänkligt sätt. Slutligen har det letttill att många brottsoffer känner sig helt utlämnade. Mångaupplever det som djupt orättvist när de ser de omsorger somderas plågoandar omfattas med och kan jämföra det meddet svala intresset för deras egna problem. Experterna talarom ''sekundär traumatisering'' -- det är det trauma somuppstår till följd av inadekvata reaktioner från omgivningenefter det att någon har blivit utsatt för ett kriminelltövergrepp.Under 1980-talet har det visserligen skett vissaförbättringar med avseende på brottsoffrens situation. Bl akan (främst) kvinnor som hotas och trakasseras av sina f dpartners begära att åklagaren utfärdar ett besöksförbud förmannen. Överträdelse av besöksförbudet kan medföraböter eller fängelse upp till . Vidare öppnar lagen(1988:609) om målsägandebiträde vissa möjligheter för detbrottsoffer som behöver stöd och hjälp inför och underbrottmålsrättegången att få sådan hjälp. Målsägandebiträdeförordnas främst i mål som rör sexualbrott och andra grövrevåldsbrott.Symptomatiskt nog har de mest betydelsefulla insatsernaför brottsoffer gjorts på ideell väg, nämligen genom denverksamhet som bedrivs av kvinnojourerna ochbrottsofferjourerna. Privata initiativ på det här området harvisat sig överlägsna allt vad man lyckats åstadkommai offentlig regi. Förutom det ovärderliga stöd de ger tilloffren har de också bidragit till att synliggöra offrenslidanden och till att skapa debatt.I årets budgetproposition aviserar regeringen visserligenökade anslag till kvinnojourernas och brottsofferjourernasriksförbund. Detta är mycket positivt och överensstämmermed vad länge har krävt. Menfaktum kvarstår att det finns en betydande obalans isystemet om man jämför de resurser som man frånsamhällets sida satsar på brottsoffren jämfört med vad manlägger på brottslingarna. Enligt våldskommissionensberäkningar (Våld och brottsoffer, SOU 1990:92) betalarstaten ca för att straffa och vårdalagöverträdare medan summan som avsätts till brottsoffrenär mindre än 20 miljoner kr.Med nuvarande bekymmersamma samhällsekonomiskaläge är det svårt att se hur man inom överskådlig tid skallkunna få bättre hyfs på den av våldskommissionenbeskrivna ekvationen om insatserna på sedvanligt sätt skallske över statsbudgeten. Regeringen bör därför övervägaandra möjliga alternativ.Alternativet är att låta brottslingarna själva finansierainsatserna för offren för sin framfart. Frånmiljövårdsområdet kan man låna ''pollutor pays-principle''.Utöver de mer påtagliga följderna av brott -- fysiskaskador och ekonomiska förluster -- vet vi numera att mångabrottsoffer drabbas av psykiska krisreaktioner av mer ellermindre djupgående slag. Det kan vara sömnsvårigheter,oro, rastlöshet, nervositet, koncentrationssvårigheter,depression och önskan att isolera sig. Särskilt kvinnor somblivit utsatta för våldtäkt -- den mest oerhörda kränkningenav den personliga integriteten -- drabbas ofta av ett psykisktlidande som blir helt invalidiserande. För många brottsofferebbar besvären ut av sig själva. Andra drabbas av ett såsvårt psykiskt trauma att de behöver professionellbehandling. Kriscentra för brottsoffer finns sedan några åri , och , där offer erbjudspsykologisk hjälp för att bearbeta de emotionella problemsom brottet har aktualiserat. Terapeutisk behandling motkrissymptom, som kan behöva pågå , är kostsam.En central brottsofferfond bör inrättas i Sverigeför att göra det möjligt för brottsoffer att få ekonomiskhjälp för krisbearbetning. Brottsoffer bör därvid tolkas i vidbemärkelse. Det är t ex viktigt att uppmärksammafamiljevåldets barn, både för att de skall få en mindreångestfylld uppväxt och för att öka deras utsikter till ettvuxenliv utan våld.Till undvikande av ny byråkrati synes det lämpligt attknyta brottsofferfonden till brottsskadenämnden, som juhar närliggande uppgifter. Verksamheten bör finansierasgenom att varje brottsling, oavsett påföljd i övrigt, vid varjebrottstillfälle åläggs att betala ett visst belopp till fonden.Undantag bör göras för dem som endast gjort sig skyldigatill smärre trafik- eller ordningsförseelser.Ett system som det här föreslagna tillämpas nu i Belgienoch övervägs i ytterligare några europeiska länder.Hur stor avgiften till brottsofferfonden bör vara är enfråga som måste bli föremål för närmare överväganden. Omman skulle ta ut en avgift på , vilket inte framstår somoskäligt, skulle fonden förfoga över så storatillgångar att ändamålet med den kan utökas i förhållandetill vad som ovan föreslagits. Det skulle då bli möjligt attvidtaga angelägna åtgärder mot kvinnomisshandel.En man som slår och en man som våldtar fortsätter iallmänhet med detta om han inte får kvalificeradbehandling mot sitt destruktiva beteende. Det finns numerabehandlingsmodeller som visat sig ge goda resultat.Problemet är att sådan behandling mer sällan ryms inomkriminalvårdens ram, varken ekonomiskt eller tidsmässigt.Hos brottsofferfonden skulle kommuner, kvinnojourer,brottsofferjourer och kunna söka anslag för riktadeinsatser mot kvinnomisshandel. Ett aktuellt exempel är detanslag på som förkvinnojourer i (ROKS) har begärt för detangelägna ändamålet att etablera och driva envåldtäktsklinik. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om inrättande av en centralbrottsofferfond.