mot · GF02Ju830 · 1992-01-27 00:00:00 — Det mest uppmärksammade rättsfallet i under år1991 gällde två män som friades från ett mord i Lindome.Den ene av de mordåtalade fick senare skadestånd. Deåtalade frikändes för mord, eftersom ingen kunnat bindasdirekt. Bevisligen har någon av dem utfört mordet, men dehar skyllt på varandra.I denna motion vill jag belysa två av de frågor som ställtsi Lindomefallet. Motionen utmynnar i ett förslag till ändringav andra stycket i 4 § gällande skadestånd.De uppmärksammade domarna gäller fall där rätten, pågrund av de båda åtalades motstridiga uppgifter ochbevisningens otillräcklighet i övrigt, endast funnit styrkt attantingen den ene eller den andre eller båda utfört mordet.Tillräckliga bevis har alltså saknats för att avgöra vilket avde tre alternativen som är det rätta.Det förtjänar i detta sammanhang framhållas att detenligt svensk rätt är åklagaren som har bevisbördan föråtalet. Den åtalade behöver alltså inte bevisa sin oskuld föratt frias -- det är tillräckligt för en friande dom att åklagareninte har förmått styrka sin talan. Att åklagaren harbevisbördan för åtalet, något som i den rättsfilosofiskadebatten har ansetts vara av utomordentlig vikt förmedborgarnas rättssäkerhet, är en av grundpelarna i densvenska brottmålsprocessen.Utländsk rättRiksdagens utredningstjänst har vänt sig till sinamotsvarigheter i de övriga nordiska länderna samtStorbritannien och med en förfrågan om vilkarättsregler som gäller där. Av svaren framgår att respektiveländers domstolar skulle frikänna de åtalade i ett mål avjämförbar beskaffenhet som det i omdiskuteradefallet.Rättspraxis synes alltså vara enhetlig. I svaren pekasbl.a. på åklagarens bevisbörda och att det i tveksamma fallär bättre att fria en skyldig än att fälla en oskyldig.I är rättsläget delvis ett annat. I ett relativt stortantal delstater finns en lagregel av innebörd att den somdeltar i ett allvarligt brott -- exempelvis rån -- med påföljdatt brottsoffret avlider, skall dömas såväl för mord som fördet, i detta sammanhang, mindre allvarliga brottet (iexemplet alltså för rånet). Det är därvid tillräckligt attrekvisiten för det mindre allvarliga brottet är uppfyllda.Något uppsåt att döda krävs alltså inte.Syftet med lagregeln är att avskräcka från oavsiktligt ochoaktsamt dödande. Vissa av de aktuella delstaternakompletterar lagregeln med exempelvis krav på att detunderliggande brottet skall vara av mer eller mindre farligbeskaffenhet.Förenta staternas högsta domstol har i ettuppmärksammat rättsfall prövat den aktuella lagregeln.Domstolen dömde de åtalade till döden för bl.a. mord påden grunden att de deltagit i de underliggande brotten (helaåtalet gällde mord, väpnat rån, kidnappning och bilstöld)och visad hänsynslös likgiltighet för människoliv.Huruvida de också deltagit i morden för vilka de dömdesoch som utfördes i samband med de underliggande brotten,eller om morden utförts av två andra män, som dödades vidgripandet, blev aldrig klarlagt.Den berörda amerikanska rättsregeln innebär i principatt den/de åtalade döms för ett brott därför att han/de begåttett annat brott. Frågan om han/de begått förstnämnda brottkräver alltså i den delen inte någon bevisning av åklagareneller prövning av rätten.Ett införande av den amerikanska rättsregeln i svenskrätt skulle därför i första hand medföra ett avsteg frånprincipen om åklagarens bevisbörda i brottmål.Så långt referatet av den amerikanska rättsskipningen.Vad man frågar sig är om det i går att utforma enrättsregel som vilar på svenska principer men ändå medgerfällande dom i fall som det i Lindome.Det som kanske mest upprört den svenska allmänhetenär att en av de båda mordåtalade tillerkändes skadeståndoch annan ersättning av justitiekanslern.Ändring av lagen om ersättning vid frihetsinskränkningEn av de åtalade i Lindomemålet yrkade ersättningenligt lagen (1974:515) om ersättning vidfrihetsinskränkning.Av särskilt intresse i förevarande sammanhang är 4 §nämnda lag, vari ersättningsrätten i viss mån begränsas. Därföreskrivs emellertid i andra stycket sista punkten attersättning dock inte får ''vägras eller sättas ned på dengrund att misstanke om brott kvarstår utan att skuldfråganär klarlagd''.I lagens förarbeten, prop 1974:97 s. 65, uttalas att dennaregel motiveras av den allmänt erkända grundsatsen att densom inte kunnat överbevisas om brott skall betraktas somoskyldig.Stadgandet att ersättning inte får vägras eller sättas nedpå den grunden att misstanke om brott kvarstår utan attskuldfrågan är klarlagd infördes alltså i rättssäkerhetensintresse. Det är givet att lagstiftaren detta till trots kan tabort denna regel. Frågan om ersättning skall vägras ellersättas ned skulle då kunna avgöras efter en mer skönsmässigbedömning. Andra stycket i 4 § skulle därvid få följandelydelse:Ersättning kan vägras eller sättas ned i den mån det iannat fall med hänsyn till omständigheterna är oskäligt attersättning utgår. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om möjligheten att vidta ändringar ilagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning.