mot · GF02Fö46 · 1992-03-16 00:00:00 — med anledning av prop. 1991/92:102 Totalförsvarets utveckling till och med /97 samt anslag för /93 l992 års försvarsbeslut, sådant det tecknas ipropositionen, kan ses som historiskt. Nämligen som enideologisk återgång till de bärande principerna bakom 1925års försvarsbeslut.De tre principerna som åter blir vägledandeför svenskt försvar är:1. Kvalitet före stor numerär.2. ''Elasticitetsprincipen'', alltså att försvaret skaanpassas till framtida förändringar i hotet mot Sverige.3. Värnplikten ska användas rationellt, alltså barautbildning av så många värnpliktiga som behövs.Det är utomordentligt glädjande och innebär att Sverigeäntligen övergivit tankarna års försvarsbeslut. Dettragiska är att det skulle ta att frångå detta senarebeslut. Det har djupt skadat svenskt försvar, genom attkvantitetstänkandet och den rigida tillämpningen avvärnplikten givit en armé i mycket stor obalans.Man kan säga att äntligen återgår ideologiskt tillden försvarspolitik som formades av och ErnstWigforss . Det lämnar är i stället PerEdvins Skölds härordning , en härordning somideologiskt främst anknöt till den försvarspolitik som undernästan hela seklet drivits från den politiska högerns ocharméledningens sida.Den största och mest framsynta av alla svenskaförsvarspolitiker detta århundrade var självfallet KarlStaaff, som drev kraven på att försvaret skulle utformasplanmässigt efter de operativa behoven och att dedemokratiskt valda organen skulle ha det avgörandeinflytandet över försvarets utformning. Alla som sökt drivaförsvarspolitik i Staaffs anda har funnit hur starkasärintressen dragit åt andra håll. På Staaffs tid varförsvarsfrågan en av de dominerande frågorna, ochförsvaret var ju det särklassigt största statligautgiftsområdet (än står försvaret för den störstastatliga konsumtionen men några andra departementsutgifter är större än försvarets). Kungakuppen motStaaff 1914 och det förtal han utsattes för beroddenaturligtvis främst på hans kamp för parlamentarism, menden man som förtalats mest av s k försvarsvänliga kraftervar i verkligheten den som hade den klaraste bilden av hurett modernt försvar bör utformas.Vi vet även från andra länder att det är mycket svårt förden politiska nivån att styra försvarsutformningar. Och deproblem som möter är i grunden desamma som inom andradelar av den offentliga sektorn, som skola, sjukvård ochandra tunga områden. Man kan säga att den förändring somsedan några år pågår inom svenskt försvar är en del i dennödvändiga förnyelsen av den offentliga sektorn.Det kan vara frestande att fråga sig varförkonservatismen på försvarsområdet varit så mycket störreefter än efter det första. 1914 årshärordning, som helt präglades av kriget, övergavs 1925,alltså . Men härordning lade enförlamande hand över försvaret i ett halvt sekel.1925 och 1992 kan sägas ha stora yttre likheter.Försvarsbeslutet den gången skedde i en säkerhetspolitiskmiljö som såg ut så här: Svenska flottan var starkast iÖstersjön sedan såväl de ryska som tyska kejsardömenafallit genom kriget. I söder hade vi ett demokratiskt,avrustat . I öster ett i kaos och inbördesstrider. , , , och hadefått nationell frihet. hade tillkommitsom kollektiv säkerhetsorganisation.Statsminister och försvarsminister lade fram propositionen 1925, men ochWigforss var de dominerande ideologerna bakomförsvarsbeslutet. Wigforss stod för principerna omelasticitet och kvalitet i den socialdemokratiskareservationen försvarsrevision. varordförande i det särskilda riksdagsutskott som beredde 1925års beslut. Beslutet blev en kompromiss mellan frisinnadeoch socialdemokrater. Kavalleriet minskades kraftigt,arméns krigs- och fredsorganisation bantades,''kategoriklyvning'' infördes (innebärande att endast en delav kommande årsklasser skulle vapenutbildas). Flygvapnetinrättades som egen försvarsgren, ett förslag som inte fannsi propositionen (tanken motarbetades av de tidigareförsvarsgrenarna).I och med att l992 års försvarsbeslut nu så klart knyteran till de tre principerna om kvalitet, elasticitetoch flexibelt värnpliktsutnyttjande finns det anledning attnågot dröja vid den mångåriga dragkampen mellan tvåsynsätt.Försvarsstabscheferna stodinför och efter för tanken att stornumerär var viktigare än kvalitet. drev högernden linjen med stor frenesi. Av ekonomiska skäl godtoghögern en långtgående minskning av krigsorganisationen,men man motsatte sig starkt varje reduktion avfredsorganisationen och värnpliktsuttaget.Kring 1930 dök det upp en oppositionell grupp yngremilitärer kring . De bröt mot ledningensförkärlek för numerär och pläderade i stället för kvalitet.De godtog kategoriklyvningen och begärde mer flyg,pansar, samverkan och nya ledningsmetoder och överhuvuden modernare syn. De fick, genom försorg, ettbetydande inflytande över förarbetena årsförsvarsbeslut. Det gruppen förde fram var i mångaavseenden framsynt. Man kan, som forskaren , fundera över deras motiv. Kanske var dedelvis taktiska, de ville komma åt flottan, de menade attarmén måste söka få inflytande hos vänsterpartierna. Mankan notera att när var ÖB efter kriget gjorde han ingetför att åter plädera för kvalitet före numerär. Men tagnaefter sina egna ord före världskriget var gruppen kring Jungförnyare, medan motsvarande grupp aldrig dök upp inomarmén allt större kvalitativaeftersläpningar. Grupptrycket var förmodligen så stort attinga orkade eller vågade gå emot ledningen.Det finns en okunnig syn som går ut på att skulleha nedrustat mer än andra stater. Så var det inte. Dekrigförande från drog ned oerhörtmycket mer, naturligtvis särskilt som ju ifredsfördraget förbjöds att ha flyg, värnplikt och tung flotta.Tanken att skulle ha haft kvar 1914 årshärordning genom hela mellankrigstiden är orimlig, ochman kan notera att både högern och generalstaben var med på en minskad krigsorganisation.Krafter som motsatt sig strukturomvandlingar av dagensförsvar har ofta talat illa om 1925 års försvarsbeslut. Denunderförstådda tanken skulle då vara att a priori ärså mycket trögare i sin offentliga sektor än andra stater ochatt vi därför inte kan ha en ''elasticitet'' som andra länderifråga om förändringar av försvaret.I efterhand kan man säga att försvarsbeslut integav den avsedda kvalitén. Organisationen drogs inte nedtillräckligt, pengarna räckte därför inte till demoderniseringar som avsågs. Den lärdomen finns detanledning att påminna om , så att inte det misstagetupprepas.Det är vanligt på vissa håll att tala illa om l925 årsförsvarsbeslut men tala väl om 1936 års. Detta utifrånreflexen att det är bra att rusta upp men dåligt att rusta ned.Men en sådan reflex bortser då från hotbilden. 1925 årsbeslut var mycket rimligt i den hotbild som då fanns, men1936 års beslut -- som avsåg en tioårig upprustning -- varalldeles otillräckligt sedan trätt till och inlett enenorm upprustning.Den mest vulgära agitationen mot beslut går utpå att när man minskat försvaret är det nästan omöjligt attöka igen. Men vad 30-talet visade var väl mer det motsatta,nämligen att det var möjligt att mycket snabbt bygga utkrigsmakter. gick på få år från nästan noll till världensstarkaste flygvapen. kom , , att ökasitt flygvapens manskap hundra gånger om. gick från1938 till l942 från i försvarets andel av BNP.Kritiken mot 1925 bör inte avse principerna om kvalitetoch elasticitet utan att dessa två principer sedan inte följdesbättre. Detta senare är viktigt när vi nu åter har enförsvarspolitik som bekänner sig till dessa principer.1942 års försvarsbeslut blev en olycka för svensktförsvar. Under brinnande krig skulle självfallet göraallt det kunde för att stärka sitt försvar, enligtelasticitetsprincipen. Men det fanns krafter som villeutnyttja tillfället till att ge långsiktiga bindningar, alltså enåtergång till principerna före 1925.Det hade varit rimligt att för krigsåren frångåkategoriklyvningen och tillfälligt höja antalettjänstgöringsmånader. Men i stället för en sådan tillfälligutökning infördes -- som vi nu vet till mycket stor långsiktigskada för försvaret -- en permanent förändring avvärnpliktslagen. (Ett första beslut togs och detpermanentades 1942.) Folkpartiledaren iRasjön förespråkade i regeringen en fortsattprovisorielinje.Några liberaler i stod som främsta kritiker tillden dåliga tillämpningen av elasticitetsprincipen underkrigsåren. pansarskeppsbyggen iSverige var inte klara förrän kriget var över, och underandra världskriget upprepades detta genom igångsattakryssarbyggen som inte var klara förrän efterkrigsslutet. Den principiellt mest genomarbetade kritikenmot försvarsbeslut kom genom en enskild motionfrån . Han hävdade att planen skulle gälla enfredsorganisation därför att stormaktskriget troligen skullevara slut vid dess utgång. I stället för femårsplanenförordades en två-, eventuellt treårsplan med en forceraduppbyggnad av försvaret. pekade påimportmöjligheter för flygplan, storproduktion avstridsvagnar, en lätt flotta byggd i stället förminst det dubbla med en tung samt ''massproduktion'' avflygare. Det hela skulle röra sig om engångskostnader som''öka försvarets slagkraft utan att bindastatsmakterna för en så dyrbar 'permanent' försvarsordningsom den nu föreslagna''.Ohlin såg sin motion som ett alternativ till regeringen.Han ville i närtid stärka försvaret mer än regeringen, genomatt begära uppskov med de utgifter i femårsplanen somskulle binda anslag längre än två--samt en inventeringav möjligheterna till förstärkning utanför femårsplanen förde kommande två--tre åren: ''Starka skäl tala utan tvivel förden uppfattningen, att liksom tyngdpunkten bordeläggas på försvarets omedelbara stärkande med hänsyn tillde av kriget framkallade riskerna mot vårt land. Om dettaskedde, skulle utbildning, anskaffning av materiel ochbyggnader samt i någon mån även organisationen rätta, än när uppgiften i främsta rummet äratt successivt genomföra en för fredstid avsedd, permanentförsvarsordning. ''Man kan ställa frågan hur det kom sig att 1942 årshärordning, tillkommen under brinnade krig, har fått styraarméns utformning ända till de senaste åren.Idag erkänner nästan alla att organisationen länge varitför stor och att detta är huvudanledningen till att dekvalitativa bristerna är så stora.50 år har gått . insåg redan för 20år sedan, vid försvarsbeslut, att materielen frånandra världskriget inte längre var modern (inklusivecykeltolkning efter traktor) och att en omsättning av alldenna materiel inte var rimlig. l972 beslöt därföratt tio brigader skulle bort. Detta beslut ogillades avförsvarsmyndigheterna, som därför lät bli att effektuerabeslutet, och försvarsminister rev sedan uppbeslutet.Sven var den mest drivande kritikern på politisksida mot organisationens satsning på numerär före kvalitet.Andra i har sedan sökt fullfölja samma linje. Detär i grunden en upprepning av argument och strider då generalstaben stod för numerär medan liberalertalade för kvalitet.Generalerna drev hårttanken om att numerären är viktigare än kvalitén, helt anda. Stora brister i mobiliseringsförråden doldes.När jag års försvarsbeslut drev tanken att ta bortde äldre infanteribrigaderna bemöttes detta frenetiskt avÖB. Den moderate ledamoten var politiskt denfrämste förespråkaren för stor numerär. Omsvängningen påmilitärsidan kom med den nye drev 1989 igenom beslut om att ta bortdessa brigader, plus tre av de modernare. De moderatareservanterna motsatte sig varje indragning avlandskapsregementen men menade att man kan ''avvaktamed frågorna om den materiella förnyelsen av armén''.Detta var den sista reflexen av den traditionella politiken.Det är inte så att den nu aktuella propositionen i siginnebär en stor strukturomvandling av armén.Krigsorganisationen bantas med två brigader, att jämförasmed beslut (dock ej genomfört) 1972 om indragning av tiobrigader och l989 om indragning av elva brigader (varav tvådock redan var bestämda innan).Ser man till fredsorganisationen så hade 1982 årsförsvarsbeslut och beslut vardera ungefär sammaantal indragningar av kasernområden som den nu aktuellapropositionen. (Också här gäller att en del av riksdagensbeslut sedan inte åtföljts av myndigheterna, som t.ex.Näsby park. )Jag tycker ändå att man bör säga att 1992 årsförsvarsbeslut ideologiskt är det som återför svenskförsvarspolitik till principerna . Inte genom attårets beslut i sig skulle innebära en störrestrukturomvandling än de närmast föregående, men genomatt vi nu har alla tre momenten från l925 tillbaka:Bekännelsen till kvalitet, elasticitet och rationelltvärnpliktsuttag.Som liberal är jag naturligtvis glad över att tankar somvi drivit länge nu äntligen får programmatiskt genomslag.Men det tragiska är att det dröjt så länge, vilket starktskadat försvaret.1972 års försvarsbeslut insåg obalansen mellan kvalitetoch numerär, varför det innehöll beslut om indragning avtio brigader, ett beslut som dock inte följdes. 1977 årsförsvarsbeslut formades av en konservativ försvarsministeroch var i sak ett steg tillbaka genom att återtanedläggningsbeslutet från tidigare.1982 års försvarsbeslut flaggade för ökad satsning påkvalitet. Genom ett nytt priskompensationssystem skulleförsvaret få ersättningar för reallönehöjningar och därmedslippa en av de stora orsakerna till tidigare urholkningar avförsvarsanslagen. Genom att försvaret också skulle fåbehålla alla vinster av rationaliseringar skulle över tiomiljarder kunna föras över till utökad materielanskaffningfram till 1992. Tyvärr kom detta program att haverera.Visserligen gjordes en del strukturomvandlingar inomfredsorganisationen, men den allmännaproduktivitetsförsämringen inom försvaret (påminnandeom andra delar av offentlig sektor) ledde i stället till attdriftskostnaderna ökade.1987 års försvarsbeslut innehöll också uttaladesatsningar på kvalitet. På grund av att myndigheterna intelevererat in utlovat underlag sköts besluten omorganisationsförändringar till 1989. Ramhöjningen 1987(6,8 miljarder för femårsperioden) och därpå följande extraanslag för ubåtsskydd och materiel gör att perioden --92 fått ungefär dubbelt så stort påslag (i dagenspenningvärde) som de 7,3 miljarder som är aktuella.För armén gavs ett tillskott 1987 avsett särskilt angivna ändamål, anskaffning avhelikoptrar för sjuktransport och anskaffning av luftvärnmed längre räckvidd. Inget av detta har kommit till stånd,trots att båda behoven är mycket angelägna. I stället harpengarna gått till drift av en organisation som allapolitiska riktningar och även försvarsmyndigheternaerkänner var för stor. Det är en misshushållning medskattebetalarnas pengar och ett av flera sedelärandeexempel på att inte förmår styra den offentligasektorn.Det som gör att man kan ha hopp om bättre balans iframtiden ligger främst i att värnplikten är etthinder för rationella avvägningar. försvarsbesluthade kategoriklyvningen som förutsättning för enmodernisering. De kvalitetshöjningar som åsyftat1972, 1982 och 1987 gick om intet till största delen därför attorganisationen styrdes av värnpliktsantal mer än avoperativa behov.1982 fanns en chans till omtänkade, genom att det förstabetänkandet års försvarskommmitté höll öppet förfolkpartiförslaget om direktrekrytering av värnpliktiga tillcivilförsvaret. Men efter ingripande från nuvarandearméchefen stoppades detta i slutbetänkandet.Motståndet mot ett omtänkande rörande värnpliktenhar varit mycket stort, och här ligger huvudorsaken till attdet tog att komma bort års försvarsbeslut.Det finns flera skäl. Ett är att påtryckningsgrupper av olikaslag, fackliga och andra, har mer sofistikerade metoder änförr och att politiker troligen är räddare än föromprövningar. Vietnamromantiken har nog också del ifördröjningen. Då spreds en föreställning om att små folkkan tåla hur stora offer som helst i form av dödade egnasoldater och att kvalitet i utrustningen då inte betyder såmycket. Det mest absurda i detta vurmande för''folkförsvar'' är att skyddet för soldaterna helt förbisågs:skyddsvästar, transporthelikoptrar ochsjukvårdsorganisationen i krig har varit absurt eftersattaområden. Denna kombination av tankarna om mycketsoldater och förbiseende av deras skydd hör till den svenskaförsvarspolitikens största mysterier.Folkpartiet liberalerna har verkat för enövergång till en totalförsvarsplikt som tillgodoser bådecivila och militära delar och där ingen utbildas utöverkrigsorganisationens behov. Alla andra gick försvarsbeslutefter försvarsbeslut emot den tanken, men under loppet avnågot år tycks nu alla ha anslutit sig till totalförsvarspliktensom idé. , som själv stretade emot i detlängsta, ska ändå ha äran av att ha tillkallatpliktutredningen. Erfarenheterna från bidrognog. Men främst har både militära och politiska aktörer nåttden gräns då det inte längre gick att blunda för obalansennumerär--kvalitet i ett system där personalomfånget styrs avfödelsetal och inte av behov. En hjälp på traven fick mannog också när statistiken visade att fler och fler av devärnpliktiga i praktiken ändå inte fullgjorde utbildningen --den insikten var uppenbart avgörande när det gick att tabort prövningsförfarandet till vapenfri tjänst.Det kan synas vara en ödets ironi att en moderatförsvarsminister fått sätta sitt namn under den propositionsom återför svensk försvarspolitik till principerna från 1925.Men kan det ligga en symbolik i detta. Detillustrerar nämligen den stora enighet som finns om attäntligen överge vad jag här kallat 1914 och tankar.En företrädare för det parti som mest förknippats med dennu övergivna politiken får återföra landet till en merrationell försvarspolitik.Principerna och framtidenJag har här ovan belyst de försvarsideologiska frågornaoch sökt sätta in dem i ett historiskt sammanhang. Det ärglädjande att principerna nu åter blir officiellsvensk försvarspolitik.Men som vi sett blev tillämpningen av principerinte bra. Organisationen efter 1925 var för stor för att manskulle nå de avsedda kvalitetsmålen. Ochelasticitetsprincipen fungerade dåligt inför andravärldskriget därför att beslut om förstärkningar kom försent.Som liberal försvarspolitiker har jag ju under årtiondenpläderat för just de principer som signaleras: kvalitet,flexibilitet, rationellt värnpliktsuttag. Om inte annat har visom länge pläderat för dessa haft mer anledning än att tänkakring den praktiska tillämpningen av dem.Den första varningen är uppenbar. Både efter 1925 ochefter ett antal av de senaste försvarsbesluten harförhoppningar om ökad kvalitet grusats därför attdriftskostnader och organisation tagit för stor del avresurserna. Motsvarande erfarenhet finns i andra länder.Det största hotet mot den kvalitet som propositionen talarom ligger därför i numerären.Hur många värnpliktiga?Jag känner en oro inför detta. Och i första hand är detantalet värnpliktiga som oroar mig. Det är olyckligt att angedet antal värnpliktiga som ska undantas, 6 000. Man börutgå från krigsorganisationens behov, alltså ange det antalsom behövs i stället för att tala om hur många som intebehövs. ''Värnpliktspuckeln'', som varit till så stor skada förenskilda och försvarsekonomin, försvinner ju automatisktom man utgår från krigsorganisationens behov.Talar man i stället om hur många som ska undantas finnsrisk att puckeln består.Dessutom har jag svårt att förstå att det kan bli en så lågsiffra som 6 000. I det tidigare systemet utbildades ju alla,vare sig de skulle krigsplaceras eller inte.Som visats ovan har antalet brigader plusbeslutet minskats med 13 (från 29 till 16). Med 5 500värnpliktiga per brigad och omsättningstider(förbandsomsättning) blir det en minskning av detårliga värnpliktsbehovet med 9 000. (I verkligheten hardelar av brigaden längre omsättningstider än . )Genom beslutet av avbryta 5,5-månadersutbildningen slogssåvitt jag förstår fast att försvaret inte ska användavärnpliktiga med kortare utbildning än förstridsuppgifter. Därmed utgår väl delsbevakningsvärnpliktiga (handräckare som gav 6--10 veckorsvapenutbildning för bevakningstjänst) och dels de s.k.beredskapsplutonerna (som ju var avsedda att kunna sättasin på uppdrag redan efter två--). Däremoträknar jag sjävfallet inte in borttagandet av 5,5-månadersutbildningen i sig själv, eftersom den ju avsågvärnpliktiga som frigjorts genom det lägre brigadantalet.Inom marinen och flygvapnet ska krigsorganisationenminskas, och det betyder mindre värnpliktsbehov. Såvitt jagförstår är siffran 6 000 värnpliktiga som undantas alldelesför liten.Man kan kontrollräkna på ett annat sätt. För 16 brigadermed 5 000 värnpliktiga var och omsättning krävsårligen 11 000 värnpliktiga. Om armén anges skola ha 27 000värnpliktiga skulle alltså l6 000 behövas förfördelningsförband, vilket förefaller helt orimligt. Flera avdessa har dessutom omsättningstider kring . Vad gällerde föreslagna nya förbandstyperna för förplägnad ochförråd har pliktutredningen fått i uppdrag att granska dessaförslag. Något beslut om införande bör därför inte ske innanden utredningen är klar. Vad gäller förrådsförbanden ärdessa avsedda för en framtid då dagens decentraliseradeförrådsorganisation en mer centraliserad, någotsom inte kan ha genomförts förrän på ganska lång sikt. Jagkan inte finna annat än att arméns årliga värnpliktsbehovbör anges till högst 20 000.Misstanken ligger nära till hands att myndigheterna ärinne på att förkorta omsättningstiderna för brigaderna.Skulle man utbilda i full bataljon och dessutom ha förbrigadledning m.m. så åtgår för att utbilda en brigad.Det hade varit möjligt om regementena de övriga tre årenutbildat territorialförband, men i och med slopandet av 5,5-månadersutbildningen bortfaller den möjligheten.På fråga inför utskottet har ÖB angivit attförbandsomsättningen blir fem--medandepartementet inför utskottet angivit att ska fortsättaatt gälla. Vi vet att statsmakter ochmyndigheter har olika uppfattning, men jag menar att detmåste vara statsmakternas mening som ska gälla.Det finns mycket starka skäl mot att kortaförbandsomsättningen. Dels ökar antalet årligt utbildadevärnpliktiga för brigaderna med , vilketär mycket dyrt. Dels ökar slitaget på terrängbilar,bandvagnar m m med lika mycket. Och eftersom det ärslitaget som avgör när dessa måste omsättas skulle mandärmed tidigarelägga den tidpunkt då vi måste omsättafordon. Det rör sig i så fall om mycket stora belopp.Förkortad förbandsomsättning leder också till ökadekostnader för värnpliktsresor, eftersom snabbareomsättning betyder att brigaden måste rekryteras från ettstörre geografiskt område. Särskilt dyrbart är självfalletlånga resor, som för mälardalingar till övre Norrland.Ska man flytta förband är det självfallet mycketangeläget att inte minska förbandsomsättningstiden,eftersom man då skulle behöva bygga större nya lokaler. Påde förband som inte flyttar innebär oförändradförbandsomsättning att man kan ställa av ungefär varannankasern. Infanteriregementena är ju dimensionerade föromsättning av två brigader eller motsvarande.Vill man omsätta brigader i full bataljon behöver vi lägganed vartannat infanteri- och pansarregemente, utöver dehittillsvarande nedläggningarna som betingas av en mindrekrigsorganisation. Men nackdelarna i ett sådant system äratt resekostnaderna ökar. Om man framöver har som regelatt bara utbilda i halvbataljon krävs självfallet extra insatserför samövning. Det närmast till hands liggande är väl att degrundutbildade i slutet av sin utbildning får verkatillsammans en halv bataljon som repövar. En förutsättningför att halvbataljonsutbildning ska godtas är också attkostnaden per värnpliktig inte blir klart högre närregementenas värnpliktsantal minskar. Enklaste metodenär att tilldela varje förband en ersättning per värnpliktig.Det är sedan upp till varje förband att ordna mat och annatså rationellt som möjligt.Hur många brigader?Det är viktigt att förnya materielen i brigaderna. Allmateriel kan inte komma , och det blir därförunder alla förhållanden fråga om en successiv förnyelse.Fram kan vi i bästa fall hinna moderniseraomkring tio brigader, med skyddsvästar, mörkerutrustning,bättre samband, bättre pansarvärn etc.Den föreslagna ekonomin tillåter inte långsiktigomsättning av l6 brigader.