mot · GF02K223 · 1992-01-27 00:00:00 — Det har funnits ett par motstridiga organisationsmönsteri synen på människan. Den ena har glorifieratkollektivismen och kommandotänkandet. Människan bliren anonym del i den stora massan, utan personligt ansvar.Den andra är den extrema individualismen som tror att denenskilde är stark nog att hävda sig i alla lägen. Båda dessaströmningar och idévärldar skapar främlingskap ochmänsklig övergivenhet i sina praktiska konsekvenser. Delämnar människan svävande i ett ingenmansland.Både social- och gruppsykologin bekräftar att det är i desmå gemenskaperna som människan trivs, utvecklas ochmognar. Människan är en andlig varelse, en social varelseoch hon är ofullkomlig. Det senare uttrycks bättre medmotsvarande engelska uttryck ''incomplete'', inte heltkomplett. I den lilla gemenskapen får människan chansenatt ''komplettera'' sig. Där kan hon möta andra människor''ansikte mot ansikte''.Theodor Kallifatides har uttryckt det talande:Människan kan inte vara ensam, fri och lycklig. Människankan vara ensam, men om hon är ensam har hon ingen glädjeav sin frihet... Friheten är inte att växa sig ensam; frihetenär att växa med de andra. Friheten är en relation...De små naturliga gemenskapernas betydelse kanknappast överskattas. Det är i samspelet i den näraomgivningen av andra människor som individen utvecklastill något mer än en mänsklig varelse, hon blir en person, enunik personlighet.Det är bristen på denna insikt som har bidragit till densneda svenska familjepolitiken . Meninte bara på det området. Överhuvudtaget har arbetsliv ochsamhällsliv organiserats på ett sätt som står i strid medinsikten om de små gemenskapernas betydelse.Främlingskap, frustration, sjukfrånvaro ochbelastningsskador, drogproblem och förtidspensioneringarmed mera står i mycket nära samband med bristen på enliten nära gemenskap, där människan kan upplevameningsfullhet och sig själv som värdefull.På flera områden har man både teoretiskt och intuitivtinsett att något måste ske för att ett mänskligare,människovärdigare samhälle ska åstadkommas. Det finnsen utveckling mot ett större lokalt ansvar, insikten om denlilla gemenskapens betydelse tränger sig på. Men vi måste,inte minst inom politiken, lära oss, bättre och mer, att tänkai en artikulerad struktur av små enheter. Vanmakten somden enskilde upplever både på arbetsplatser och i storaorganisationer kan bara brytas genom förståelsen förmänniskans behov av små nära gemenskaper.De små gemenskapernas koncept förstås kanske lättareom man granskar de parvisa relationernas utveckling iväxande gruppstorlekar. I en liten grupp kan allakommunicera med alla, men antalet möjliga parvisakontakter eller kommunikationsvägar växer mycketsnabbare än antalet gruppmedlemmar. Detta aritmetiskaenkla förhållande gör att kommunikationsstrukturen mednödvändighet måste påverkas när gruppens storlek växer. grupp på fyra är de möjliga parvisa kontakterna (ansiktemot ansikte) sex. När gruppen har fem medlemmar ärantalet parvisa kontakter tio. Vid sex gruppmedlemmarökar de till femton. När den har tio medlemmar är antaletmöjliga parvisa kontakter 45. Tjugofem gruppmedlemmarger 300 möjliga parvisa kontakter. (Matematiskt kan antaletparvisa kontakter i en grupp beskrivas som n(n-1)/2, därn=antalet gruppmedlemmar. )Här kan man direkt se att redan vid en övergång från femtill sex gruppmedlemmar minskas ''hanterbarheten'' ganskadrastiskt i kommunikationerna. Det är också en vanligerfarenhet att just i en samling omkring femgruppmedlemmar övergår den från att vara informell till attbli formell. Någonstans där ligger brytpunkten. Just deninformella gruppstrukturen är oerhört viktig för trivsel,arbetsstimulans och kreativitet. Och ju mer formell engrupp är desto sämre blir dess långsiktiga prestanda och detpersonliga ansvaret.Professor har gjort någraskarpsynta iakttagelser på det här området (Lärobok för 90-talet). Han är ingalunda ensam om dem, men jag tycker atthan formulerar sig på ett så drastiskt och krasst sätt att ävenen hemmablind politiker bör inse vad det handlar om:familjestrukturen är den administrativt billigaste av allastrukturer för effektiv arbetsfördelning och maktutövning.Detta är den slutsats som han och många andra dragit avrent empiriska data. Samma erfarenhet säger oss också attmänniskor alltid organiserar sig i någon form av hierarkiskasystem. Det förefaller ofrånkomligt.Det är dags att acceptera verkligheten och i stället görahierarkierna sådana att de bygger på det personliga ansvareti de små gemenskaperna, med en acceptabelmaktfördelning. Och kopplar vi nu denna allmänmänskligaerfarenheten att människor alltid organiserar sig ihierarkiska system så blir slutsatsen intressant. Prof.Gunnar skriver om detta:Oavsett hur många steg som finns i en social pyramid börrelationerna dels inom varje administrativ delgrupp, delsockså mellan dem alla i helheten, byggas upp så att denresulterande strukturen blir familjeliknande. Då blirsamarbetet bäst, effektiviteten hög och arbetsresultatetgott.Här finns en social grundstruktur som anknyter dels tillmänniskans behov av små nära gemenskaper, dels till dealltid förekommande hierarkiska systemen. Tillfogar mandessutom till detta subsidiaritetsprincipen, om att det enunderordnad enhet (gemenskap) själv klarar av skall denöverordnade enheten inte lägga sin hand över, så har ideologiskt viktigt verktyg i allt samhällsarbete. Då harvi också ett viktigt svar på den vilsenhet somkollektivismens anonymitet och dess motsats den ödsliga''atomismen'', ensamheten, skapat i samhällsdebatten.Subsidiaritetsprincipen har i sin enklaste formpresenterats i en påvlig encyklika 1931 och sedan fåttgenomslagskraft i stora delar av efter andravärldskriget. I encyklikan heter det följande om principen:''Det är en orättvisa och en allvarlig nackdel ochstörning av den rätta ordningen att förlägga till en större ochhögre sammanslutning sådana uppgifter som mindre ochunderordnade organisationer kan fullgöra. Ty varje socialaktivitet borde som en självklarhet ge hjälp åtmedlemmarna av den sociala gruppen och aldrig förstöraoch absorbera den. ''Dessa ord avsåg hela samhället men gäller i samma månpå de olika nivåerna inom en organisation. Den högre nivånfår inte absorbera den lägre nivåns funktioner i tron att dengenom att den är högre automatiskt är klokare och kommeratt fullgöra dem på effektivare sätt. Subsidiaritetsprincipeninnebär att bevisbördan alltid vilar på dem som vill berövaen lägre nivå dess funktion och därmed dess frihet ochansvar -- de måste bevisa att den lägre nivån är ur stånd attfullgöra sin uppgift på ett tillfredsställande sätt och att denhögre nivån kan göra det mycket bättre.Subsidiaritetsprincipen är helt enkelt en betydande ochnydanande maktfördelningsprincip; rätt makt på rätt plats.Det finns flera områden där överföring av de smågemenskapernas koncept och subsidiaritetsprincipen somnorm skulle vara betydelsefullt i det svenska samhället.Subsidiaritetsprincipen borde vara en viktig utgångspunktför all lagstiftning. Subsidiaritetsprincipen kopplad till desmå gemenskapernas koncept borde kunna ge en helt nyarbetsorganisation och beslutsstruktur inom de offentligaförvaltningarna och verksamheterna.Subsidiaritetsprincipen borde alltså införlivas som enviktig grund för den nationella rätten. Därutöver bör synenpå de små gemenskapernas koncept vara vägledande förhela den offentliga förvaltningens organisationssätt. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om subsidiaritetsprincipen somgrund för svensk nationell rätt,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om subsidiaritetsprincipen och desskoppling till de små gemenskapernas koncept somutgångspunkt för det offentligas förvaltning ocharbetsorganisation.