mot · GF02L719 · 1992-01-27 00:00:00 — BakgrundEnligt gällande 11 § prisinformationslagen skall priset pådagligvaror som butiker av självbetjäningstyptillhandahåller i regel anges på varan eller dess förpackning.Priset får dock anges på hyllkantsetikett eller skylt omdet finns praktiska hinder mot prismärkning på varan ellerdess förpackning.En prismärkning med hyllkantsetikett eller med skylttillåts också om prisinformationssystemet gör det möjligtför konsumenten att på ett enkelt sätt beräkna densammanlagda kostnaden för varorna före betalningen ochkontrollera att det pris som betalas stämmer överens medprisangivelsen i butiken, om inte detta redan är teknisktsäkerställt.När man funderar över de krav som bör ställas påbutikernas prismärkning måste man av såväl konkurrens-som konsumentpolitiska skäl ta hänsyn till de olikafunktioner som prisuppgifter kan fylla för konsumenten.Både företrädare för handeln och för konsumenterna äröverens om behovet av en god prisinformation och om attinformationen bör fylla tre viktiga funktioner: att gekonsumenterna upplysning om hur mycket en vara kostar,att möjliggöra försummering av avsedda inköp, samtatt möjliggöra efterkontroll.Olika konsumentgruppers olika förutsättningar atttillgodogöra sig prisinformation måste också beaktas.Speciell hänsyn måste tas till personer med olika typer avhandikapp eller personer som av någon anledning harsärskilda behov på prisinformationsområdet.Lägg märke till att prisinformation också är ett viktigtkonkurrensmedel. Om konsumenterna inte får deninformation som de efterfrågar kan de i många fall vända sigtill ett annat dagligvaruföretag som bättre tillgodoser derasönskemål.Hänsyn måste tas till detaljhandelns krav påkostnadseffektivitet som metod för att åstadkomma lägrepriser. Vid utformningen av regler rörande prisinformationi butik måste myndigheterna därför ge handeln friheten attfinna lösningar som inte hindrar en fortsatt tekniskutveckling. Det ligger i konsumenternas intresse atthandeln har frihet att utan statligt intrång i verksamheten gemöjlighet till rationaliseringar. Detta är av stor betydelseför möjligheterna inte bara att hålla priserna nere utanockså för att ge butiker bättre möjligheter att överleva,särskilt i glesbygd och i dagens kärva ekonomiskakonjunktur.Genom socialdemokraternas samgående om kravet påartikelprismärkning med ny demokrati och vänsterpartiethösten 1991 riskeras flera butiker.Om dessa tre partier redan tidigare hade fått råda hadet.ex. tre konsumbutiker i varit nedlagda,bl.a. en i kommun och en i kommun.Insparande arbetstimmar genom datorisering är en starktbidragande orsak till att de tre butikerna kunnat överleva.Nu hotas bl.a. glesbygdsbutiker av s-nyd-v:smajoritetsbeslut 12/12 1991 som tvingar landets butiker attprismärka förpackningar.Kostnaden för s-v-nyd-koalitionens prismärkningstvånghar av handlarnas organisationer uppskattats till 900miljoner kr/år. Kalkylen baseras på en framräknaduppskattning av antalet prismärkningar om ca 3,4 miljarderprismärkningar . Varje ordinarie prismärkning kostarca /st vid en timlön för personalen på ca (inklLKP m.m.). Omprismärkningar är betydligt kostsammareoch uppskattas till ca /st, men utförs å andra sidan påett betydligt mindre antal förpackningar. Måhända finns enviss prutmån i dessa siffror. Låt oss därför tillämpaförsiktighetsprincipen och anta att kostnaden ''bara'' är ca700 miljoner -- även det en betydande årlig summa,naturligtvis. Den motsvarar t.ex. kostnaden för ca 10 000kommunala daghemsplatser.Vem bär bördan av dessa ? Jo,kostnaderna bärs i slutändan av konsumenterna, dels i formav längre resvägar p.g.a. nedlagda butiker, dels genomhögre priser.Det finns ca 8 000 livsmedelsbutiker i landet. Av dessaär ca 4 000 vanliga butiker, knappt 2 000 är stormarknaderoch drygt 2 000 är servicebutiker. Den kategori av butikersom genom lagens utformning knappast alls påverkas, ochvars relativa konkurrenssituation alltså förbättras, ärstormarknader med lågprisförsäljning från stora lastpallar.Den av lagen pålagda kostnaden för att prismärka varormotverkar introduktion av kostnadspressande datoriseringoch medför att ett antal handlare kommer att slå igen sinabutiker. Bland de 8 000 butikerna finns ett antal som precisklarar sig ekonomiskt. Låt oss än en gång tillämpaförsiktighetsprincipen och anta att dessa marginella butikerenbart finns bland de 6 000 som inte är stormarknader, ochatt de utgör så liten andel som av de 6 000butikerna (en siffra om är ingen omöjlighet,emellertid). Under dessa mycket försiktiga antagandenkommer ca 30 butiker att tvingas lägga ned som en följd avlagen (vid ca 300 butiker).Särskilt brukar man peka på att butiker i glesbygd harsvag lönsamhet, och de kan därför förväntas varaöverrepresenterade bland dessa ca 30 butiker. Självklart ärde samhälleliga konsekvenserna av glesbygdsbutikersnedläggning allvarliga. Inte sällan står och faller en bygdmed affären. I alla händelser är den samhälleligakonsekvensen av nedlagda glesbygdsbutiker betydligtviktigare än en eventuell vinstökning för stormarknader istora eller mellanstora städer.Tidigare klarade sig t.ex. och Lyckseleskonsumbutiker undan nedläggning genom att investera idatorisering. Hade man t.ex. i dessa Västerbottensbutikerväntat till 1992 med datorisering hade s, v och nyd genomsin nu beslutade prismärkningslag med stor sannolikhetgjort datorisering olönsam, och dessa butiker hade lagtsned.erkostnaden för prismärkning övervältras påkonsumenterna i alla överlevande butiker -- somnaturligtvis är en stor majoritet -- i form av högre priser. Detär dock inte alls säkert -- ja inte ens troligt! -- att det i förstahand är det 30-procentiga sortimentet som drabbas av dessaprishöjningar. Snarare blir det nödvändighetsvaror som gårupp särskilt mycket i pris. Dessa varor måste konsumentenköpa under alla förhållanden, och det blir minst förlust iförsäljningsvolym för en butik när man lägger en prisökningpå de minst priskänsliga varorna, dvs. oftastnödvändighetsvaror som mjölk och bröd.Vilka grupper drabbas mest av en sådan prishöjning?Det gör naturligtvis de inkomstgrupper som spenderarrelativt stor andel av hushållsbudgeten på justnödvändighetsvaror, dvs. människor med låga eller måttligainkomster.Våra krav stämmer överens med de krav på en godprisinformation till konsumenten som marknadsdomstolenmed stöd av 3 § marknadsföringslagen (1975:1418, ändradsenast 1988:1605) har slagit fast i ett beslut den 4 februari1991 (MD 1991:3). I sitt beslut, som avsåg prismärkning avdagligvaror i butiker med självbetjäning, godkändedomstolen hyllkantsmärkning under vissa angivnaförutsättningar. Dessa var att prisuppgifterna skall angesmed stora och tydliga siffror, att det klart skall framgåvilken vara som en etikett avser, att etiketterna är välsynliga och inte placerade t.ex. i den nedre kanten på engolvhylla, att det i butiken finns en pristerminal eller annathjälpmedel som gör det möjligt för konsumenten att lättkontrollera vilket pris som kassan kommer att registrera förde enskilda varorna samt att prismärkningen på etttillförlitligt sätt är samordnad med priserna i datakassan, såatt risken för att kassan registrerar ett högre pris är liten. Med hänvisning till det anförda hemställsatt beslutar om en sådan ändring iprisinformationslagen att de särskilda föreskrifterna i 11 §prisinformationslagen, om hur priset skall anges närdagligvaror marknadsförs genom självbetjäning, snarastslopas, och att de specifika lagändringar genomförs somangavs i proposition 1991/92:55, s. 6.