mot · GF02Bo511 · 1992-01-27 00:00:00 — Översyn av PBL och NRL Den reform av plan- och byggnadslagstiftningen somriksdagen beslutade om 1987 avsåg att föraställningstagandena om mark- och vattenanvändningennärmare dem som berörs därav. I det syftet gavskommunerna en större roll än tidigare och kretsen avsakägare i plan- och byggfrågor vidgades. Medborgarnasintressen skulle tillvaratas av kommunen och dessförtroendevalda. Staten i form av länsstyrelse och regeringstod kvar som överprövningsinstanser i starkt avgränsadefall och som samrådsinstans i den översiktsplanering som ilagen endast gavs rådgivande status. Särskilda befogenhetergavs länsstyrelserna i bevakningen av mellankommunalsamordning, s.k. riksintressen, samt av hur krav på säkerhetoch hälsa tillgodosågs i planläggning och lovgivning.Erfarenheterna av den nya lagstiftningen är ännu ringamen i huvudsak goda. Dock har man i någrauppmärksammade fall kunnat konstatera att medborgarnasallmänna intressen blivit eller hotas bli eftersatta till förmånför sådana enskilda intressen i vilka kommunerna själva hardel. Genom förhandlingar och avtal knyter kommunernaekonomiska villkor till de markanvändningsrättigheter somdetaljplaner och bygglov ger markägarna. Så har sketttidigare men då i form av exploateringsavtal som avsersamfinansiering av de investeringar som erfordras för denavsedda markanvändningen.I den s.k. förhandlingsplanering som blivit möjlig bl.a.genom kommunernas stärkta planmonopol träffas avtalsom sträcker sig utanför den aktuellaexploateringskostnaden och som även kan innefattalångsiktiga driftsåtaganden. Kommunen får därigenomgemensamma intressen med exploatören att planer ochbygglov skall kunna expedieras utan störningar avmedborgaropinioner och formella besvär. Om sådanplanläggning sker inom områden där kommunen själv ärmarkägare finns heller inga sakägare i lagens mening --något överklagande kan därmed inte aktualiseras.Särskilt allvarliga blir dessa intressekopplingar när detgäller kommunens ansvar att vaka över natur- ochkulturvård inom områden av s.k. riksintresse. Här harvisserligen länsstyrelserna särskilda befogenheter att svaraför tillsynen, men länsstyrelsernas starka allians medkommunledningarna kan innebära att även denna instanstar hänsyn till de olägenheter som kan uppstå förkommunen om dess ekonomiska avtal måste brytas.De frågor som här tagits upp har tydligt aktualiserats avplanärenden i Brunnsviksområdet i och Solnakommuner. Regeringen har genom särskilt beslut ålagtdessa kommuner att genom s.k. fördjupadöversiktsplanering söka trygga områdets natur- ochkulturvärden, och jordbruksutskott harunderstrukit detta behov i sitt omfattande ochsynpunktsrika betänkande 1991/92:JoU10.Det kan emellertid ifrågasättas om dessa rådgivandeåtgärder i översiktsplanering är tillräckliga. Tyder inte denstora oron hos en lång rad opinionsgrupper på attlagstiftningen är för svag beträffande skyddet avmiljöintressena? Marken i Brunnsviksområdet ägs till storadelar av kommunerna och staten. I planläggningen kommermotstående intressen från allmänheten inte att kunnahävdas av några berörda markägare eller boende. Dekommer därför inte ens säkert till prövning av ,än mindre av regeringen.Erfarenheterna av kommunernas möjligheter att förbigåden nya lagens avsikter om ökad medborgerlig förankringav förändringar i markanvändning gör det nödvändigt att seöver de nya lagreglerna. I första hand måste de s.k.riksintressanta områdena få en behandling i planläggningoch lovgivning som garanterar djup och allsidighet. Iförarbetena till de nya lagarna diskuterades att genaturvårdsverket och särskildabefogenheter i dessa processer. Dessa tankar bör återaktualiseras.Regeringen bör överväga och återkomma tillriksdagen med förslag att naturvårdsverk ochriksantikvarieämbete skall ges rätt att föra till prövning ilänsstyrelse och regering ärenden om detaljplanersfastställelse och bygglovsgivning inom områden somdefinierats som riksintressen. Verken kan genom sinregionala organisation väl följa de medborgerligaopinionerna och har därutöver en på vetenskapliga kriteriergrundad uppfattning om god vård av lokala miljövärden.De kan därigenom bli en garanti för att känsligakonfliktärenden kommer till allsidig prövning. I sinhandläggning kan såväl länsstyrelser som regering genomremissförfarande ta del av olika intressegruppersvärderingar och argument.Efter lagändring av detta slag bör regeringenuppmärksamt följa om ändringen leder till en större respektför kraven på allmänhetens insyn och deltagande i denkommunala planeringsprocessen beträffande användningenav mark och vatten. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär förslag om attnaturvårdsverk och riksantikvarieämbete skall ges rätt attföra till prövning i länsstyrelse och regering ärenden omdetaljplaners fastställelse och bygglovgivning inomområden som definierats som riksintressen i enlighet medvad som anges i motionen.