mot · GF02Ju827 · 1992-01-27 00:00:00 — Under miljöskyddslagens drygt tjugoåriga historia harmiljöfrågorna fått en alltmer central roll i samhällsdebatten.Brist på kunskap och medvetenhet, men också på politiskvilja och övertro på att marknaden skall kunna lösamiljöproblemen på frivillig väg, präglar dock fortfarande ialltför hög grad inställningen till miljöproblemen. Och ävenom ett omfattande regelverk till skydd för den yttre miljönväxt fram, är lagstiftningen fortfarande behäftad med alltförmånga brister. Straffsanktionerna mot miljöbrott lämnarockså mycket övrigt att önska.I en 1990:10, betitlad ''Ambitioner ochflaskhalsar'', belyses på ett förtjänstfullt sätt hur kontrolloch sanktioner enligt miljöskyddslagen slagit igenom ipraktiken. Rapporten slår inledningsvis bl.a. fast följande:Enligt svensk lag är det i princip tillåtet att bedrivaverksamhet även om denna skadar miljön. Industriellverksamhet, jordbruk och skogsbruk innebär -- liksom deflesta näringar -- mer eller mindre allvarliga ingrepp inaturmiljön. Att en gärning är miljöförstörande innebäralltså inte automatiskt att den är brottslig. Något tillspetsatskulle man kunna säga att miljöförstöring av mer tillfälligoch osystematisk art ofta anses som brottslig, medanförstöring som sker på ett mer systematiskt ochkontinuerligt sätt, t.ex. till följd av trafik, industrier m.m.ofta är tillåten.-- -- --Miljöbrottsligheten har, förutsatt att man inte värderarmiljötillståndet i ekonomiska termer, framför allt andraskadeverkningar än ekonomiska. Tanken attmiljösituationen skall utgöra en post ibruttonationalprodukten (BNP) och att miljön skallvärderas som andra kostnader i en nationalekonomiskrespektive företagsekonomisk kalkyl har i och för sig börjatta form , men har inte präglat hittillsvarandepraxis.Samhällets sålunda uttalade ambition att ge miljönstörre tyngd i planeringen och de senaste årens skärpning avmiljölagarna har ännu inte motsvarats av någon nämnvärtsträngare syn på miljöbrotten. Enligt en undersökningnyligen utförd av Örebroredaktion (somkontaktat samtliga regionåklagare i ) leder bara tvåav tio anmälda miljöbrott till domstol. Sedanmiljöskyddslagen trädde i kraft harsammanlagt bara 153 personer dömts för miljöbrott iSverige. I de fall där straffet för miljöbrott blir böter liggerbötessumman i genomsnitt på . Det kanjämföras med , där det förekommer böter påmiljonbelopp för brott mot miljölagarna. Fängelsedomarför miljöbrott är i synnerligen sällsynta. Slutsatsenblir därför tyvärr att små och stora miljöbrottslingar kanoperera tämligen ostört. Skulle de likväl åka fast, löper deingen omedelbar risk att ställas till svars. Och i de sällsyntafall då miljöbrottslingen åtalas och fälls visar domennärmast att miljöbrott lönar sig.En av anledningarna till problemen är enligtovannämnda att den svenskamiljöskyddslagstiftningen i stora delar bygger på enförhandlingsmodell. Myndigheter som naturvårdsverketoch länsstyrelserna skall enligt miljöskyddslagen samarbetamed den part -- företaget -- vars verksamhet de samtidigtskall kontrollera. Ofta föredrar tillsynsmyndigheten attavvakta och se framför att dra igång rättsmaskineriet.Miljöskyddslagen bygger vidare, som ingen annanbrottslagstiftning, på avvägningar mellan olikasamhällsintressen. Inte sällan händer det attmiljövårdsenheten vid en länsstyrelse vill anmäla ett brotttill åtal, medan länsledningen prioriterar sysselsättningenoch därmed i praktiken skyddar lagöverträdaren.Knappa personalresurser hos tillsynsmyndigheterna,brist på fackkunskap på miljöområdet hos rättsinstansernaoch stora möjligheter för den brottsmisstänkte att år efterår genom överklaganden förhala ett avgörande är andraexempel på ''flaskhalsar''.1981 infördes miljöskyddsavgifter som ett medel församhället att bestraffa miljöbrott. Avgiften ställdes irelation till den vinst ett företag gjort genom att negligeralagen. avgiften funnits har den kommit tillanvändning fyra gånger.Undersökningar tyder sålunda på att brott motmiljöskyddslagstiftningen i allmänhet hänger samman meden intresseavvägning -- där sysselsättning ställs mot miljö --och med ett ekonomiskt kalkylerande. Detta leder tillslutsatsen att resultat kan uppnås först om miljövärderna --ren luft, rent vatten, m.m.-- väger tungt inte bara i allmännaordalag eller i lagtext utan också som en ekonomisk post.Hittillsvarande praxis i brottmål har visat att reaktionernafrån samhället i förhållandena till företagens vinster varitenbart av symbolisk art. När stora ekonomiska värden stårpå spel tycks straffsystemet, såsom det fungerar , spelaen försumbar roll.Samhällets åtgärder mot överträdelser avmiljöskyddslagen måste skärpas och framförallt leda tillmera kännbara sanktioner mot de företag som överträderlagen. måste straffsanktionssystemet bli föremålför en översyn. Oavsett om man lägger tonvikten påkriminalisering eller ett avgiftssystem, måste regelverketvara klart och förutsägbart.En väg som i detta sammanhang också bör prövas är attefter dansk förebild inrätta en specialstyrka på central nivå,vilken kan användas över hela landet. I harexpertstyrkan inriktat sig på särskilt svåra brott som mordoch dråp, ekonomiska brott, narkotika samt miljöbrott.Bekämpningen av miljöbrott och ekonomiska brottjämställs alltså i angelägenhetsgrad med bekämpningen avgrova traditionella brott som mord, rån och narkotikabrott.En specialstyrka, särskilt utbildad för att bekämpa bl.a.miljöbrott, kan ses som ett viktigt komplement till enallmän skärpning av miljöskyddslagen. Ty sannolikt är detbara med en hård specialisering som en tillräckligkompetens kan byggas upp för framtiden. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om skärpta åtgärder motmiljöbrottslighet.