mot · GG02L14 · 1992-12-16 00:00:00 — med anledning av prop. 1992/93:139 Olovligt bortförande och andra övergrepp mot barn I propositionen behandlas två frågor.Den ena frågan rör olovligt bortförda barn iinternationella förhållanden. Det föreslås att det i lagen(1989:14) om erkännande och verkställighet av utländskavårnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barninförs särskilda regler beträffande förfarandet i mål omverkställighet eller överflyttning. Reglerna syftar tillatt -- med bibehållande av skyddet för barnen --effektivisera förfarandet för att bättre uppnå syftet medEuropakonventionen om erkännande och verkställighet avavgöranden rörande vårdnad om barn samt omåterställande av vård av barn och den 25oktober 1980 om de civila aspekterna på internationellabortföranden av barn. Det föreslås vidare att särskildaregler införs i syfte att säkerställa verkställighet elleröverflyttning.Den andra frågan rör umgängesreglerna iföräldrabalken. Det föreslås att en uttrycklig bestämmelseförs in i om att domstolen när den bedömeren umgängesfråga skall beakta risken för att barnet isamband med utövande av umgänge utsätts för övergrepp,olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa.Lagändringen föreslås träda i kraft den 1 april 1993.Allmänna synpunkterDe föreslagna ändringarna av förfarandereglernabeträffande erkännande och verkställighet av utländskavårnadsavgöranden m.m. syftar sannolikt till atteffektivisera handläggningen av dessa mål. Motsvarandekrav på skyndsam handläggning gör sig gällande för målenligt 21 kapitlet . Jag ifrågasätter därför omdet inte borde övervägas att inarbeta vissa av de ändringarsom föreslås även i , t.ex. förutsättningarnaför att förordna om polishämtning.Beträffande den föreslagna regeln, att tiden för medlinginte utan synnerliga skäl får sättas längre än ,anser jag att det vore lämpligare om medlingstiden inte fårsättas längre än men att länsrätten vid synnerligaskäl får förlänga tiden. Som framhålls kan det undermedlingsarbetets gång visa sig att det finns godaförutsättningar att åstadkomma ett frivilligt överlämnande,förutsättningar som länsrätten kan ha svårt att bedöma närtidsfristen bestäms. Det kan då uppstå ett behov av attförlänga medlingstiden.Departementspromemorian (Ds 1992:39) Olovligtbortförande och andra övergrepp mot barnPropositionen synes ha två syften. Det ena kan sägas gåut på att göra förfarandet vid överfyttning av barn somolovligen förts till (eller som olovligen hålls kvarhär) mer effektivt än vad det är enligt de nuvarandebestämmelserna i lag (1989:14) om erkännande ochverkställighet av utländska vårnadsavgöranden m.m. ochom överflyttning av barn (nedan: lag).Det andra är att införa en uttrycklig bestämmelse iföräldrabalken enligt vilken domstolen, när den bedömerumgängestvist, skall beakta risken för att barnet i sambandmed utövande av umgänge utsätts för övergrepp, olovligenbortförs eller kvarhålls eller annars far illa. Jag anser attbåda målsättningarna är välgrundade och att det finns ettbehov att ändra lagen i båda hänseendena.1989 års lag är ett resultat av tillträde till tvåinternationella konventioner , vilka syftar till attmotverka olovliga bortföranden av barn i internationellaförhållanden. Av dessa två har särskilt den s.k.Haagkonventionen, dvs. konventionen om de civilaaspekterna på internationella bortföranden av barn, visatsig vara en stor intenationell framgång. Konventionen harredan tillträtts av ett betydande antal stater från flera olikakontinenter. Enligt de första forskningsresultaten harkonventionen också fungerat bra i många av defördragsslutande staterna. (Se : Experience Underthe 1980 Hague Convention. Report presented at the VIIthWorld Conference of the , Opatija, 1991.) Den andra konventionen,om erkännande ochverkställighet av avgöranden rörande vårnad av barn samtom återställande av vård av barn, har av skäl som här måsteförbigås visat sig ofta vara trögare att tillämpa änHaagkonventionen. Båda konventionerna gäller endastmellan de fördragsslutande staterna. Vid överflyttning avolovligt bortförda barn mellan stater som tillträtt bådakonventionerna gäller det att tillämpa den i det falleteffektivaste konventionen.Det uppges att beträffande ärenden om överflyttning avbarn enligt som isin egenskap av centralmyndighet handlagt 1januari--har varit 37 fall. Av dessaärenden anges 18 ha avsett fall där barn har förts till ellerkvarhållits i . Det konstateras att antalet ärendenenligt har varit mycket litet såvälnär det gäller barn som förts till som när det gällerbarn som förts från Sverige.Härav följer att den analys som gjorts angåendeproblemen vid tillämpningen av lag avser framförallt överflyttning av barn enligt . Detfinns dock ingen anledning att anta att likadana probleminte skulle kunna uppstå vid tillämpning avEuropakonventionen. Det måste således betraktas somkorrekt att förslaget syftar till att effektivisera förfarandetvid överflyttning av olovligt bortförda barn oavsett omskyldigheten att överlämna barnet grundar sig på den enaeller den andra konventionen. Båda konventionernaförutsätter ju en snabb handläggning av ärendena.Handläggningstiden i mål om verkställighet av utländskavårdnadsavgöranden eller överflyttning av barn har visat sigi svensk praxis i regel bli betydligt längre än vad som avsågsvid utarbetandet av konventionerna. Som orsak anges attförfarandet i stora delar följer reglerna i 21 kapitletföräldrabalken. Skriftväxling, inhämtande avbarnpsykiatriskt utlåtande, medling, ett eller fleravitesförelägganden samt hämtningsbeslut anges bidra tilldröjsmål, liksom överklagandena, inhibitionsbeslut ochprövning av frågor om utdömande av försuttna viten. Detkonstateras att ett ärende på detta vis kan passera de olikainstanserna flera gånger.Jag anser att propositionen och förarbetenagenomgående ger en mycket god beskrivning av de problemsom uppstått vid tillämpning av lag av orsakerna tilldessa. Det är emellertid tveksamt huruvida självaförslaget till lagändringar går tillräckligt långt för attinnebära en avsevärd förbättring. Tvärtom förefaller detvara möjligt för domstolarna att tillämpa lagen även efterett eventuellt genomförande av de föreslagna ändringarnapå i princip samma sätt som hittills.Det går knappast att bortse från att ärenden av dennatyp är mycket speciella. Det råder ofta djupgåendemotsättningar mellan parterna, vilket försvårar möjlighetertill frivilliga uppgörelser. Den förälder, som fört barnen tillSverige, är oftast en svensk medborgare som gör gällandeatt fråga var om en sista utväg ur en outhärdlig situation.Det har visat sig att man i svensk praxis bl.a. flitigt åberoparde grunder som enligt Haagkonvetionen ger domstolen rättatt vägra besluta om överflyttning. (Se ,Överflyttning av olovligt bortförda barn enligt 1980 årsHaagkonvention. En granskning av svensk praxis 1989--1992. Examensarbete i internationell privaträtt, Juridiskainstitutionen i , vt 1992.) Detta ökar skriftväxlingeni målet och inhämtande av barnpsykiatriskt utlåtande blirsnarare regel än undantag. En annan följd är dröjsmål iprocessen. Med hänsyn till den oftast kaotiska bilden vid ettolovligt bortförande av barn finns det enligt min uppfattningen risk för att domstolarna även efter en lagändring avföreslagen typ vill utreda målen ordentligt, innan deförordnar om verkställighet eller överflyttning. Det finnsvidare en risk för att domstolarna föredrar att låta bli attgöra bruk av mer drastiska åtgärder, så som hämtning avbarnet, och först använder ''mjukare'' metoder, så sommedling och föreläggande av vite.Enligt min uppfattning borde förfarandet förenklasytterligare och domstolens diskretionära befogenheterminskas. Exempelvis: om medling inte lett till det önskaderesultatet (ev. en ) och detinte står klart att en sådan grund föreligger som gerdomstolen rätt att vägra besluta om överflyttning(verkställighet), skall domstolen besluta omöverflyttning (verkställighet). Eftersom grunderna att vägraöverflyttning enligt eller verkställighetenligt skall tolkas restriktivt, tordedet inte vara en alltför svår uppgift för domstolen(länsrätten) att göra den antydda bedömningen. I dettasammanhang skall länsrätten också besluta om hämtning avbarnet, med mindre det är uppenbart att detta tvångsmedelinte behövs. Vitesföreläggande bör enligt min uppfattningkomma i fråga endast vid verkställighet av dom eller beslutom umgänge, inte vid olovliga bortföranden av barn.Det måste anses vara mycket välmotiverat att förslaget(16§) innehåller möjlighet till medling. Det ligger i högstagrad i barnets intresse att föräldrarna kommer överens omöverlämnande. Också understrykerbetydelsen av frivilliga överenskommelser mellan parterna.Förslaget synes syfta till att i barnets intresseåstadkomma ett snabbt och effektivt överlämnande. Därföranges det inte vara meningen att länsrätten rutinmässigtbeslutar om medling. Den skall göra bruk av medling endasti sådana fall där utsikterna är goda att barnet överlämnasfrivilligt.Jag är i denna del delvis av annan uppfattning.Kunskapen om 1989 års lag och de bakomliggandekonventionerna är mycket dålig bland allmänheten och deberörda personerna. Barn förs bort till från i principhela världen, varför informationsfrågan inte kan lösasendast genom svenska ansträngningar. Det olovligabortförandet av ett barn har ofta ägt rum under dramatiskaförhållanden. För den bortförande kan en överflyttning avbarnet komma, som man ofta inte alls tagit i beaktande, attframstå som en katastrof som man till varje pris villundvika. Ändå måste utgångspunkten vara att barnet skall överflyttas (bortsettfrån de äldre barn som framgångsrikt kan motsätta sig ettöverlämnande). Mot denna bakgrund kan man fråga sig ominte en kort medling (högst ), under vilken denbortförande informeras också om lagen och dess syften,alltid borde äga rum. Syftet med denna obligatoriskamedling skulle vara att verka för ett frivilligt återlämnandeav barnet. Det ligger i alla parters intresse att det genombortförandet rubbade läget återställs så fort som möjligt ochi så vänskaplig anda som möjligt. Den bortförandeföräldern kan emellertid behöva stöd för att inse detta.Sådant stöd kan lämpligt ges genom en obligatorisk medling(kanske borde det kallas för ''kuratorsrådgivning''). Detgäller också att få den bortförande att inse attöverlämnande av barnet inte innebär något slutgiltigtavgörande i vårdnadsfrågan. Den bortförande föräldernskall därefter orka gå igenom en vårdnadsprocess i det landdär barnet hade sitt hemvist vid bortförandet. Ett snabbt,frivilligt överlämnande brukar också underlätta (praktiskt,ekonomiskt, psykiskt) den bortförande föräldernsmöjligheter att återvända till barnets hemvistland och föraprocess där.Jag finner utformningen av lagförslagets 17§ 1 st. tveksam. Det kan ifrågasättas huruvida vite alls ärlämpligt som påtryckningsmedel vid internationellabortföranden av barn. Det är mycket svårt att kunnaföreställa sig en sådan situation där vitesföreläggande skullevara ändamålsenligt (jfr s.23 och s.36 i promemorian). Det står ju oerhört mycket på spelför den bortförande föräldern, som ofta har använt alla sinatillgångar för att kunna genomföra resan till . Ominte denna förälder frivilligt går med på att återlämnabarnet, är det inte troligt att en ekonomisk sanktion,vitesföreläggande, skulle ha den önskade effekten. Motanvändningen av vitesföreläggande talar också dehittillsvarande erfarenheterna vid tillämpningen av 1989 årslag. Vitesföreläggande med möjligheter att överklaga bådedet beslutet och beslutet om utdömande av vitet harinneburit betydande dröjsmål i flera mål. När det gällerverkställighet av dom eller beslut om umgänge bör detdäremot finnas möjlighet till vitesföreläggande.Jag välkomnar de ökade möjligheterna att besluta omhämtning av barn, som följer av propositionen. Det kanförmodas att vetskapen om denna möjlighet i sig kommeratt ha en viss avskräckande effekt. Hämtningsrisken kanockså i många fall, där ett olovligt bortförande(kvarhållande) redan föreligger, bidra till ett frivilligtöverlämnande av barnet.Jag har inte några sakliga invändningar motbestämmelserna i 2 eller 3 st. i 17§.Bestämmelserna i 19 och 20 §§ har till syfte att hindraen förälder eller någon annan person från att försvåra elleromöjliggöra verkställighet av ett avgörande elleröverflyttning av ett olovligt bortfört barn. Bestämmelsernaär säkert behövliga och de borde kunna medföra en vissförbättring jämfört med gällande rätt. I denna del kan docknärmare anvisningar i lagen vara påkallade.I detta sammanhang vill jag också närmare berörautrikesdepartementets roll som centralmyndighet i deärenden som avses lag. UD:s uppgifter preciserasnärmare i förordningen (1989:177) om erkännande ochverkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. ochom överflyttning av barn. har tilluppgift bl a att ta emot och förmedla framställningar enligtde ovan nämnda konventionerna, hjälpa till att leta efterbarn som olovligen har förts till , försöka få till ståndlösningar på frivillighetens väg samt samarbeta medcentralmyndigheterna i de övriga fördragsslutande staterna.Det finns dock ingen skyldighet för en part att göra bruk avUD:s tjänster utan en part kan föredra att utan UD:sinblandning själv ansöka om verkställighet elleröverflyttning vid behörig länsrätt. Vid fakultetenskontakter med UD har det visat sig att UD saknarkännedom om hur många ärenden som avgjorts elleranhängiggjorts i i enlighet med lag och attUD följaktligen saknar en heltäckande överblick överlagens tillämpning. Detta måste i längden försvåra inteminst UD:s samarbete med centralmyndigheterna i deandra konventionsanslutna staterna. Det har också visat sigvara mycket svårt att få tag i alla de mål som handlagts ienlighet med lag vid svenska domstolar. Som ettexempel kan anges studier angåendetillämpningen av i fr.o.m. (då konventionen trädde i kraft för Sverigesdel) t.o.m. . skrev till landets samtligalänsrätter och kammarrätter och bad att få en kopia avsamtliga mål som avgjorts i enlighet medHaagkonventionen. Därefter tog Bäckströmtelefonkontakt med de domstolar (ett antal länsrätter) sominte hört av sig. Trots att UD bidrog med mångsidig hjälpvid genomförandet av studien, bl.a. genom att också självtfråga efter avgöranden i de länsrätter som svarat tillBäckström att de inte handlagt några mål enligt lag,fick endast tag i sammanlagt 12 olika mål, låtvara att flera av dem prövats vid flera instanser (en del avmålen var ännu inte avslutade). UD kunde inte bidra meduppgifter (t.ex. målsnummer) om flera ärenden. Enligt minuppfattning borde det införas en skyldighet i lagen för allainblandade domstolar att informera UD både när ett målenligt lag anhängiggjorts och när det avgjorts. Enannan möjlighet vore att förordna att UD:s medverkan viddessa mål skall vara obligatorisk. Förutom att en sådanändring torde underlätta UD:s uppgifter borde den kunnabidra till en enhetlig rättstillämpning. lag har jumed visst fog kritiserats för att de där avsedda målenhandläggs vid ett stort antal domstolar istället för en endadomstol, exempelvis hovrätt.Förslaget till lag om ändring i (6 kap. 15§) är enligt min uppfattning att betrakta som ettvälkommet förtydligande av gällande rätt. (Se t.ex. högstadomstolens dom nr DT 98, mål nr T 79/91, . )Umgängesfrågor skall liksom vårdnadsfrågor avgörasefter en noggrann bedömning av samtliga omständigheter idet enskilda fallet. Att framhålla vissa omständigheter ilagtexten måste mot denna bakgrund anses mindrelämpligt. De missförstånd hos allmänheten sombestämmelsen i kap. 6 a§ FB kan ha föranlett bör istället åtgärdas genomändringar av den bestämmelsen. Om regler motsvarande deföreslagna ändå kommer att införas, är det av vikt att det ilagtexten klargörs att omständigheterna endast är en del avhelhetsbedömningen och att de angivna omständigheternaskall beaktas som en del av denna bedömning. Det kanvidare ifrågasättas om inte ett klarläggande bör placeras inära anslutning till det lagrum -- 6 kap. 6 a§ FB -- som har orsakat påstått missförstånd. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om olovligt bortförande och andraövergrepp mot barn.