mot · GF02Sf631 · 1992-01-27 00:00:00 — antog 1975 mycket ambitiösa mål förinvandrar- och minoritetspolitiken. Målen brukarsammanfattas i de tre begreppen jämlikhet, valfrihet ochsamverkan. Det hade mycket stort värde att riktlinjernakunde antas av en enig riksdag.Dessa mål avspeglas också i grundlag,regeringsformen. I första kapitlet (2§) stadgas bl.a. att''etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheteratt bibehålla och utveckla ett eget kultur- och samfundslivskall främjas''.En blick på världskartan visar att språkliga, etniska ochnationella gränser sällan stämmer. För en majoritet avvärldens befolkning är det naturligt att använda två språk,det egna folkets och nationens officiella. I mångalandområden på jorden finns det också flera folk ochetniska grupper som delvis befolkar samma områden.Gränserna mellan länder uppvisar en dåligöverensstämmelse med de språkliga och kulturellagränserna. I täcker det samerna kallar Samelandområden i , , och . Denfinskspråkiga kulturen har hemort i samma länder, ,, och , den svenskspråkiga i bådeSverige, och i viss mån . När Europasgränser ritades om efter beräknas ca 30miljoner människor ha hamnat på ''fel sida'' om gränserna.De kom att utgöra språkliga, etniska eller religiösaminoriteter i det land där de var bosatta.1800-talets nationalstatsidé präglar ännu tänkandet istora delar av -- ''ett folk, ett språk, en nation''. Denämnda exemplen visar att denna idé inte är genomförbar.Vi har för övrigt dagsfärska exempel i det sönderfallandeJugoslaviens konflikter.FN-konvention om kulturella rättigheterSverige har ratificerat omekonomiska, sociala och kulturella rättigheter och ommedborgerliga och politiska rättigheter. Där sägs bl.a. attde som tillhör religiösa, etniska eller språkliga minoriteter''inte skall förvägras rätten att i gemenskap med andramedlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekännasig till och utöva sin religion eller att använda sitt egetspråk''.Riksdagsbeslut om ändrade riktlinjerRiksdagen fattade 1986 beslut om ändrade riktlinjer förinvandrarpolitiken. Förändringen innebar bl.a. att ordet''minoritetspolitik'', som fanns i de tidigare riktlinjerna från1975, ströks. Vidare gavs begreppet ''valfrihet'' en nyinnebörd, en snävare betydelse än i de tidigare riktlinjerna.Det är djupt olyckligt att riktlinjerna inte längre avser enkulturpolitik för språkliga minoriteter. Varken invandrarnaeller de inhemska språkliga och etniska minoriteterna harett dokument att hänvisa till när det gäller att i olikasammanhang hävda sina kulturella rättigheter (utöver ovannämnda tämligen vaga formulering i regeringsformen). Engrupp som t.ex. jämsides med svenska språket vill bevaraoch utveckla sitt modersmål kan inte åberopa av riksdagenbeslutade mål för minoritetspolitiken.Detta förhållande blir särskilt olyckligt under enlågkonjunktur -- särskilt när de dåliga tiderna kombinerasmed en ökad decentralisering. Minoriteten är oftast iminoritet även i de minsta kommunerna i landet. Närkommunen ska spara händer det ofta att man sparar in påföreteelser som gäller språkliga eller etniska minoriteter.Med vanliga demokratiska majoritetsbeslut kan maninte heller garantera minoriteterna en likvärdig behandlingi hela landet. En språklig eller etnisk minoritet kanbehandlas på ett sätt i en kommun och på ett annat sätt iandra kommuner. Talrika exempel kan hämtas från denväxlande kommunala behandlingen av den samiska och densverigefinska minoriteten. Dessutom kan undervisning,kulturstöd etc för en minoritet inom en kommun variera såkraftigt att föräldrar som tillhör minoritetenhar svårt att t.ex. planera undervisningen för sina barn.Riktlinjer för minoritetspolitiken behövsDet finns därför behov av särskilda riktlinjer förminoritetspolitiken. Minoritetsgruppernas rättigheter ochformer för deras medinflytande i exempelvis skolplaneringoch andra aktiviteter bör slås fast.Argumenten för en lagfäst minoritetspolitik kansammanfattas på följande sätt:Nationella ochspråkliga/kulturella gränser stämmer sällan överens. I ettnytt kan många konflikter undvikas om dekulturella villkoren för språkliga och etniskaminoritetsgrupper blir likvärdiga i skilda länder ochregioner.Om fastställer rättigheter för etniskaoch språkliga minoriteter kommer det att medverka till attstärka självtilliten och den kulturella identiteten för depersoner som vill räkna sig till en viss minoritet. I synnerhetgäller det barnen och ungdomarna som ofta känner sigvilsna i valet mellan föräldrarnas kultur och den svenska.En fastställd kulturpolitik för minoriteter motverkar rasismoch diskriminering. Minoritetspolitiken legitimerarmöjligheten att vara sverigefinne, sverigezigenare osv. Densvenska nationella identiteten kan kombineras med enbikulturell identitet.Fasta regler för språkundervisningoch kulturstöd i olika former medverkar till möjligheten attbevara sådana språk som samiska, tornedalsfinska ochzigenska -- språk som varit en del av denkultur vi kallar svensk.Sveriges möjligheter attinternationellt verka till förmån för språkliga och etniskaminoriteter i skilda länder ökar om vi själva har en lagfästminoritetspolitik.Demokratins människosynRiktlinjerna för både invandrar- och minoritetspolitikenbör kompletteras med ett avsnitt om den demokratiskamänniskosynen. Ett mångkulturellt samhälle fungerar inteutan ett gemensamt etiskt minimum som respekteras avbåde majoritetsbefolkning och minoritetsgrupper. Dettafinns delvis uttryckt i det s.k. samverkansmålet, mentankarna bör utvecklas vidare.Familjens ställningStatsmakterna betonar riktlinjer förinvandrarpolitiken barnets individuella behov när det gällerolika åtgärder som t ex hemspråksundervisning. Men vemavgör vilka behov som är viktigast, företrädare förminoritetsgruppen eller majoritetsgruppen?Konfliktriskerna är uppenbara. Man kan i realiteten aldrigisolera ''individuella behov'' ifrån den sociala och kulturellamiljön och den lilla, naturliga gemenskapen som barnetlever i. Det är endast företrädare för en starkmajoritetsgrupp som anser detta vara oproblematiskt. Ävenmajoritetsgruppen tolkar barnets behov utifrån sin egenkulturs bedömning av vad som är väsentligt i livet.Det är därför viktigt att föräldrars rätt att tillförsäkrasina barn en uppfostran och utbildning som står iöverensstämmelse med deras livsåskådning och filosofiskagrundsyn på lämpligt sätt betonas i målen för invandrar- ochminoritetspolitiken. Detta stämmer dessutom med dekonventioner om mänskliga rättigheter som anslutitsig till. Givetvis kan den här rätten för familjen komma ikonflikt med demokratins människosyn. Så måste t.ex.lagstiftning till skydd för barn självfallet respekteras av allainvånare.Myndigheterna och handläggningen av invandrar- ochminoritetsfrågornaPå riksplanet samordnas invandrarfrågor inomkulturdepartementet. Kulturministern är samtidigtinvandrarminister. Också andra departement handläggerinvandrarfrågor, framför allt social-, utbildnings-,arbetsmarknads- och justitiedepartementen.Statens invandrarverk arbetar med alla typer av frågor --från flyktingfrågor till kulturverksamhet.För övrigt gäller att varje myndighet skall ta sitt ansvarför invandrare inom sitt kompetensområde (enligt enförordning utfärdad av regeringen, SFS 1976:310).Vi kristdemokrater delar åsikten att alla myndigheterskall ta ansvar för invandrar- och minoritetsfrågor ochtillgodose minoriteternas behov på samma sätt som denövriga befolkningens.Dock talar många skäl för att arbetsfördelningen påcentral nivå borde organiseras så att det blir tydlig åtskillnadmellan invandrings- och flyktingfrågor (som har med dendirekta invandringen till att göra) ochminoritetsfrågor (som har med de språkliga minoriteternasoch invandrarnas ställning i att göra).De arbetsuppgifter som invandrarverket har bör därfördelas upp i två klart skilda delar, en som avser invandrings-och flyktingfrågor samt de direkta åtgärderna i sambandmed efter invandringen, en annan somavser frågor med betoning på minoritetspolitik.I den nuvarande regeringen har kulturministern ansvarför invandrarfrågor. Det är naturligt att samordnakulturfrågorna för majoritetsgrupp och minoritetsgruppertill . Kulturministern skulle samtidigtvara ''minoritetsminister''.Den här föreslagna åtskillnaden mellaninvandringsfrågor och minoritetsfrågor motverkar ocksåmissförstånd i debatten om invandrar- ochminoritetspolitiken. Man kan diskutera invandringensomfattning utan att detta ''färgar av sig'' på förhållandensom har med minoriteternas ställning i att göra. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att hos regeringen begär förslag om riktlinjerför minoritetspolitiken,2. att hos regeringen begär förslag om en nyarbetsfördelning för handläggning av invandrar- ochminoritetsfrågor på central nivå så att en klar uppdelningsker mellan invandringsfrågor (med anknytning tillinvandringen till ) resp. minoritetsfrågor (medbetoning av invandrarnas och minoriteternas kulturellasituation i ).