bet · GF01KU30 · 1992-05-07 00:00:00 — Därför borde kontakternavara mer inriktade på information än styrning.Enligt utskottet utgjorde de informella kontakterna i sambandmed sådan ärendehandläggning som avses i 11 kap. 7 §regeringsformen ett särskilt problem. Det torde inte varamöjligt att undvika informella kontakter ens i dessa sammanhang,men enligt utskottets uppfattning borde återhållsamheten varamycket stor. I särskilt hög grad borde de informella kontakternapå detta område avse informationsutbyte. Utskottet fannslutligen anledning understryka att oavsett vilka informellakontakter som förekommit bär myndigheten det fulla och slutligaansvaret för besluten i de enskilda fallen.Med anledning av de nu aktuella påtalade uttalandena fårutskottet anföra följande. Självfallet har ett statsråd i likhetmed alla andra medborgare rätt att göra uttalanden i olikasammanhang. Med hänsyn till ett statsråds speciella ställning iförening med det förhållandet att regeringsformen som sagtsuppställt vissa regler för myndigheternas självständighet iförhållande till regeringen måste viss återhållsamhet iakttasnär det gäller uttalanden som rör myndighetsutövning mot enskildeller tillämpning av lag. Man bör således först och främst kunnautgå från att ett uttalande gjorts i vederbörandes egenskap avstatsråd. Vid denna bedömning bör enligt utskottet i viss månvägas in om statsrådet är ansvarig för den sakfråga uttalandetavser eller inte. Mot bakgrund av regeringens kollektiva ansvarkan dock denna omständighet inte tillmätas avgörande betydelse.Om ett uttalande uppfattas ha gjorts av ett statsråd i dennaegenskap måste självfallet stor betydelse fästas vid statsrådetsavsikt med uttalandet. Om denna avsikt är att påverkamyndighetsutövning mot enskild eller myndighetens tillämpning avlag kan uttalandet vara att se som ett avsteg från reglerna i 11kap. 7 § regeringsformen, vilket inte är godtagbart frånkonstitutionella utgångspunkter. Även om avsikten inte varitdenna kan uttalandet ändå i vissa situationer framstå somstridande mot syftet med bestämmelserna i fråga, särskilt om denaktuella myndigheten kan ha uppfattat sig som bunden avuttalandet.Ett statsråd torde således i allmänhet få räkna med att ettauktoritativt framfört ställningstagande i en fråga som rörmyndighetsutövning mot enskild eller tillämpning av lag frånvederbörande myndighets sida skulle kunna uppfattas somdirektiv. I princip ändras -- som sagts -- inte dennabedömning om uttalandet gäller en myndighet inom ett annatstatsråds ansvarsområde.Även om de fyra granskade uttalandena är av olika karaktär harutskottet valt att behandla dem från principiellautgångspunkter. Utskottet förutsätter att statsråd framdelesålägger sig särskilt stor återhållsamhet i samband meduttalanden i frågor som faller inom området för 11 kap. 7 §regeringsformen.12. Vissa utrikesfrågora) Ansökan om har tidigare granskat beredningen iregeringskansliet av vissa EG-frågor (1989/90:KU30 s. 96 ff.)samt informationsutbytet mellan regeringen och iEG-frågor (1990/91:KU30 s. 32 ff.). Detta år har utskottet ägnatuppmärksamhet åt regeringens ansökan om svenskt medlemskap i denEuropeiska gemenskapen.I en skrivelse om åtgärder för attstabilisera ekonomin och begränsa tillväxten av de offentligautgifterna förklarade sig regeringen eftersträva ett nyttriksdagsbeslut om Europapolitiken. Det skulle tydligare och imer positiva ordalag klargöra ambitioner att bli medlemav EG. Ett medlemskap med bibehållen svensk neutralitetspolitiklåg i vårt nationella intresse (skr. 1990/91:50 s. 5).Sedan utrikesutskottet på eget initiativ tagit upp frågan(1990/91:UU8) ställde sig riksdagensmajoritet bakom vad utskottet uttalade (rskr. majoritet -- och Miljöpartietsrepresentanter reserverade sig -- borde eftersträva attbli medlem i den Europeiska gemenskapen med bibehållenneutralitetspolitik. Endast som medlem kunde vårt land fullt utdelta i och få inflytande på den Europeiska gemenskapenssamarbete.Efter en samlad bedömning av de utrikes- ochsäkerhetspolitiska faktorerna samt efter samråd i utrikesnämndenborde regeringen kunna lämna in en svensk ansökan om medlemskap.Utskottsmajoriteten bedömde det som sannolikt att så kunde skeunder 1991; företrädarna för Moderata samlingspartiet ochFolkpartiet liberalerna ansåg däremot att ansökan borde görasunder 1991. Vidare framhölls att i regeringens bedömningsjälvfallet borde ingå hänsyn till den fortsatta utvecklingen iEuropa, inklusive EG:s regeringskonferenser, EES-förhandlingarnasamt säkerhetspolitiskt viktiga skeenden inom konferensen omsäkerhet och samarbete i (ESK). Av betydelse var ocksåhänsynen till samarbetet med de nordiska länderna och de övrigaEFTA-länderna.Utrikesutskottets majoritet anförde också bl.a. att regeringenborde återkomma till i frågan om förhandlingarnasuppläggning och konstitutionella aspekter på medlemskapet samtatt en parlamentarisk arbetsgrupp borde ges möjligheter att --efter slutförda EES-förhandlingar -- löpande följa framtidamedlemskapsförhandlingar och deras förberedelser.I ett anförande inför riksdag avgavdåvarande statsministern en deklaration angåendeen svensk ansökan om medlemskap i (prot. 1990/91:132s.4ff.) Där finns bl.a. en redovisning av resultatet avregeringens bedömning, i nära kontakt med ledarna för de iutrikesnämnden representerade partierna, av de utrikes- ochsäkerhetspolitiska faktorerna. Ansökan om medlemskap i den 1juli 1991 av statsministern till ordförandeni gemenskapens ministerråd. Ansökan var avfattad på sätt somframgår av bilaga A 26.Den nuvarande planeringen i utgår från att EG:sministerråd skall ge klartecken till förhandlingar och att de skall kunna föras under loppet av 1993samt avslutas /1994. Regeringens målsättningär att skall inträda i EG 1995. I regeringsdeklarationeni anges som en av de stora uppgifterna att fullt utföra in i det europeiska samarbetet genomförhandlingarna om medlemskap i den Europeiska gemenskapen. Ettså brett samförstånd som möjligt eftersträvas kring SverigesEuropapolitik. Det konstateras vidare att den svenska utrikes-och säkerhetspolitikens utformning förändras i ett somförändras. Den europeiska identiteten i vår utrikespolitik fårökad betydelse. Den nya politiska situationen skapar nyamöjligheter för deltagande också i utrikes- ochsäkerhetspolitiskt samarbete med andra europeiska stater. Destrategiska realiteterna i det nordeuropeiska och nordatlantiskaområdet innebär emellertid alltjämt att den svenskasäkerhetspolitiska huvudlinjen, som sammanfattas i uttrycket"alliansfrihet i fred syftande till neutralitet i krig",bibehåller sin grundläggande betydelse.Utrikesutskottet konstaterade i betänkandet1991/92:UU8 att beslut följtsupp på det sätt som avsågs genom den avlämnade svenskamedlemskapsansökan samt genom regeringens deklarerade avsikt attverka för att blir fullvärdig medlem i EG ochatt intensifiera förberedelserna för medlemskapsförhandlingarna.Därvid noterades att en slutuppgörelse uppnåtts om EES-avtaletoch att EES-förhandlingarnas resultat är av stort värde även förmedlemskapsförhandlingarna.Under detta har medlemskapsfrågan också debatterats iriksdagen i andra sammanhang, bl.a. mot bakgrund av deteuropeiska rådets -- dvs. stats- ochregeringschefers -- möte i ochöverenskommelsen om en europeisk union.Frågan om medlemskap avgörs, för gemenskapens del, enligtartikel 237 i av ministerrådet. Beslut om att taupp ett nytt medlemsland skall vara enhälligt och fattas efterdet att synpunkter har inhämtats från kommissionen samtparlamentet har gett sitt samtycke. En motsvarande ordningföreskrivs i (Final provisions, article O).Det finns anledning för att konstatera,att såväl som ett EG-medlemskap förutsätterriksdagens godkännande, (jfr 10 kap. 2 § regeringsformen). Denbestämmelsen ger också vid handen att -- om en internationellöverenskommelse förutsätter författningsändringar eller andrariksdagsbeslut -- godkännandet skall lämnas i samma form somföreskrivs för övriga nödvändiga riksdagsbeslut. Av detta följermotsatsvis att det inte möter något hinder att regeringen, ävenom sådana riksdagsbeslut inte föreligger, inleder förhandlingaroch -- som är fallet när det gäller -- även ingår enpreliminär överenskommelse, jfr 10 kap. 1 § regeringsformen.Därutöver gäller enligt 10 kap. 6 § regeringsformen attregeringen fortlöpande skall hålla utrikesnämnden underrättad omde utrikespolitiska förhållanden, som kan få betydelse förriket, och överlägga med nämnden om dessa så ofta det erfordras.I alla utrikesärenden av större vikt skall regeringen föreavgörandet överlägga med nämnden, om det kan ske. Vissasamrådsfrågor som rör EG behandlas i EFTA-delegationen.Det kan i detta sammanhang också nämnas att regeringen våren1991 beslutade att tillkalla en grundlagsutredning inför EG(Ju1991:03). I dess uppgifter ingår att utreda behovet avgrundlagsändringar inför ett medlemskap i samt att övervägapå vilka sätt det skall vara möjligt för att spela enaktiv roll i EG-samarbetet. Den senare frågan behandlas också ien särskild av talmanskonferensen tillsatt utredning.Konstitutionsutskottet behandlade dessa frågor tidigare undervåren 1991 i betänkandet 1990/91:KU22 (rskr. 180).Från de synpunkter har att anlägga hargranskningen inte gett anledning till något uttalande utöver detanförda.b) Regeringens åtgärder med anledning av kidnappning i KashmirSverige har lämnat bistånd tillIndien. Den största svenska insatsen gäller ettunderjordiskt vattenkraftverk vid i Kashmir. En svenskleddföretagsgrupp kontrakterades 1989 av för projektet, somberäknades pågå . Projektet har emellertid drabbats avsvårigheter genom oroligheter i . Den 31 mars 1991kidnappades två svenska medborgare som var knutna tillbyggnadsprojektet. En muslimsk rörelse tog på sig ansvaret förfrihetsberövandet, som varade till . I engranskningsanmälan har tagits upp frågan om den svenskaregeringens åtgärder med anledning av det inträffade.Utskottet har tagit del av en inom utrikesdepartementetupprättad, delvis sekretessbelagd redogörelse för regeringensåtgärder med anledning av kidnappningen. Utskottets granskninghar inte gett anledning till något uttalande.c) Besök av en rysk regeringsdelegationUtskottet har till granskning tagit upp regeringenshandläggning av frågan om besök av en rysk regeringsdelegationden 21--. Utskottet har erhållit en promemoria iärendet från , bilaga A 27.I december 1990 förklarades en sovjetisk diplomat persona nongrata och uppmanades att lämna landet. Bakgrunden till nongrata-förklaringen var att han ägnat sig åt verksamhet somsyftade till olovlig underrättelseverksamhet. förstevice premiärminister gjorde ett arbetsbesök iSverige den 21--på inbjudan av statsministerCarl Bildt. Inför besöket förhörde sig andremannen vid den ryskaambassaden om man från svensk sida kunde acceptera attpremiärministern åtföljdes av den nu aktuelle diplomaten. Hanuppgavs ha lämnat den sovjetiska/ryska utrikesförvaltningen ocharbetade nu som personlig rådgivare och närmaste medarbetaretill den ryske premiärministern. Kabinettssekreteraren beslötden att visum skulle beviljas för heladelegationen. Förste vice premiärminister beslöt självföre sitt besök i att i sin delegation utelämnadiplomaten.Reglerna om de diplomatiska relationerna och om diplomatersrättsställning har kodifierats och närmare preciserats genom eni ingången konvention om diplomatiska förbindelser.Sedan konventionen ratificerats av 22 stater trädde den i kraftden . Konventionen har ratificerats av Sverige.Enligt artikel 9 i denna konvention kan mottagande staten närsom helst och utan att behöva redovisa skälen för sitt beslutunderrätta den sändande staten om att beskickningschefen ellermedlem av beskickningens diplomatiska personal är persona nongrata eller att annan medlem av beskickningspersonalen icke ärönskvärd. I sådant fall skall den sändande staten alltefteromständigheterna antingen återkalla vederbörande eller entledigahonom från hans tjänst vid beskickningen. En person kanförklaras non grata eller icke önskvärd även före ankomsten tillden mottagande statens territorium. Om den sändande statenvägrar att fullgöra sina förpliktelser eller inte inom rimligtid fullgör sina förpliktelser enligt artikeln, kan denmottagande staten vägra att erkänna ifrågavarande person sombeskickningsmedlem. Bestämmelser om visering finns iutlänningslagen (1989:529). Beslut om visering meddelas avstatens invandrarverk, men får också meddelas avutrikesdepartementet. har meddelat vissaföreskrifter om UD-viseringar m.m. (UF 1989:4).Utskottets granskning har inte gett anledning till någotuttalande.d) Oljebistånd till m.m.Utskottet har granskat regeringens handläggning av frågor ombistånd till i form av oljeleveranser m.m.Till grund för granskningen har legat en promemoria frånstatsrådsberedningen, bilaga A 28. Biståndsminister har företrätt inför utskottet och lämnat uppgifter isaken, bilaga A 12.Den 5 december 1991 gav regeringen till känna att demedel som tidigare anvisat för EFTA:s utvecklingsfondför i stället kunde användas för insatser i bl.a.Baltikum (1991/92:UU17, rskr. 74).Före jul 1991 offentliggjorde den avsiktenatt förmedla viss katastrofhjälp till . Detta skeddegenom bl.a. pressmeddelanden. Regeringen fattade beslut den 9januari 1992 om att 15 milj.kr. skulle utgå till . Den 23januari 1992 beslutade regeringen att utfästa en gåva omytterligare 10 milj.kr. Under förutsättning att AB förutrikesdepartementet presenterade ett godtagbart varubytesavtalmed behörig estnisk myndighet, skulle beloppet i fråga avsättasi en s.k. revolverande fond för varuutbyte med . Detbeslutades att av dessa 10 milj.kr. fick 4 miljoner disponerasomedelbart för import av olja till . Medlen för ändamåletskulle tas från det anslag som i sitt beslut den 5december 1991 anvisat.Den 21 januari 1992 beslutade SIDA, efter samråd medbiståndsministern, om ytterligare 5 milj.kr. lossades den förstaoljeleveransen till Estland.Sammanlagt hade erhållit 30 milj.kr. ikatastrofbistånd från Sverige.Biståndsministern har vid utfrågningen införutskottet uppgett bl.a. att den försening som uppstod vidoljeleveransen berodde på bl.a. svårigheter för att angevilken oljekvalitet som önskades. Biståndsministern har ocksåuppgett att något formellt regeringsbeslut för löftet om biståndinte erfordrades akut, eftersom SIDA behövde fortsättaberedningen av hur biståndet skulle ske och att SIDA under allaförhållanden kunde utnyttja sitt regeringsbemyndigande att fattabeslut om katastrofbistånd upp till ett belopp om 10 milj.kr.Utskottets granskning har lett till slutsatsen att regeringenshandläggning av bistånd för oljeinköp, med hänsyn till detomfattande förberedelsearbete som var nödvändigt, även frånEstlands sida, inte föranleder någon kritik från utskottetssida.e) Sanktionerna mot IrakDen invaderade armé grannlandet Kuwait.Förenta nationernas säkerhetsråd fördömde invasionen redan sammadag och stämplade den som utgörande ett brott mot internationellfred och säkerhet. antog säkerhetsrådet enresolution (nr 661/1990) om internationella ekonomiskasanktionsåtgärder mot . Regeringen beslutade följande dagatt följa säkerhetsrådets beslut. Under det fortsattahändelseförloppet antog säkerhetsrådet ytterligare ett stortantal resolutioner, vilka alla stöddes av Sverige.Den 29 november 1990 antog säkerhetsrådet en resolution (nr678/1990) varigenom de länder som samarbetade med (ifortsättningen FN-alliansen) bemyndigades att använda allanödvändiga medel om inte åtlyddesäkerhetsrådets resolutioner avseende irakiskt tillbakadragandefrån . I resolutionen uppmanades vidare alla stater attlämna lämpligt stöd till de aktioner som vidtogs i enlighet meddenna och tidigare resolutioner i ärendet.Sedan den i resolution 678 intagna tidsfristen passerats gickFN-alliansens styrkor till anfall mot Irakoch mot irakiska mål i . upphördestridshandlingarna vid , det s.k. tog (1990/91:KU30 s. 57 f.)upp olika förhållanden i anslutning till tillgranskning. Det gällde bl.a. vissa folkrättsliga aspekter,främst med anledning av säkerhetsrådets resolution 678/1990. Somett led i granskningen höll en utfrågningmed dåvarande utrikesministern , åtföljd avfolkrättsrådgivaren i , departementsrådetOve Bring.Sten uttalade vid utfrågningen bl.a.att han både före FN-alliansens attack och under kriget vidnågra tillfällen hade föreställningen att man borde ha fortsattsanktionsverksamheten. Han bedömde emellertid i efterhand attdet inte fanns någon annan väg att gå med tanke på det motståndsom gjorde mot varje försök attåstadkomma en fredlig lösning. framhöll vidareatt på många sätt var engagerat i de försöken utan attvinna den minsta framgång. Det gjorde inte heller andra stater,och förklarade sig således tro att det somgjordes var det enda möjliga. In i det sista pågick emellertidförsök att förhindra kriget. Framför allt försökte förmåJemen och , dvs. två , att få dra tillbaka sina trupper från har detta år främst uppmärksammatregeringens åtgärder med anledning av säkerhetsrådetsresolutioner om internationella ekonomiska sanktionsåtgärder motIrak. Till grund för granskningen har legat dels en inomutrikesdepartementet upprättad promemoria, bilaga A 29, delsen utfrågning med , bilaga B 2.Av utredningen framgår att regeringens beslut att införaekonomiska sanktioner mot föregicks av kontakter medledarna för de i utrikesnämnden representerade partierna och attfrågan behandlades i utrikesnämnden . Därvidinformerades även om läget i Gulfkrisen allmänt. Utvecklingen iIrak och togs därefter upp vid samtliga utrikesnämndensnio sammanträden t.o.m. mars 1991.Granskningen ger inte utskottet anledning att göra någotuttalande.13. har under en följd av år granskat olikakrigsmaterielexportfrågor. I sammanhanget bör också erinras omMedborgarkommissionens rapport om svensk vapenexport (SOU1988:15) samt om betänkandena Begreppet krigsmateriel (SOU1989:66) och Utlandssamverkan på krigsmaterielområdet (SOU1989:102), vilka har remissbehandlats och bereds iregeringskansliet. En av regeringen aviserad proposition medförslag till ny lagstiftning om export av krigsmateriel m.m.kommer att avlämnas till i juni 1992.I det senaste granskningsbetänkandet (1990/91:KU 30, s. 49 f.)antecknades att utskottet -- med hänsyn till då pågående ellerförestående rättsliga utredningar och prövningar -- skulleåterkomma till frågor, kopplade till regeringen, och vilka harsamband med de delar av FFV:s affärer som inte slutligt hadehandlagts av åklagare och domstol. Vid detta års granskning tarutskottet också upp en anslutande, tidigare granskad fråga omFFV:s s.k. Englandsavtal. Vidare behandlas vapenexport tillJugoslavien samt sker en uppföljning av tidigare granskningarrörande , och Burma.Till grund för granskning har legatdels skriftligt, i huvudsak sekretessbelagt material främst frånutrikesdepartementets handelsavdelning, dels vad som framkommitvid en sluten utfrågning med krigsmaterielinspektören,ambassadören , åtföljd av departementssekreterarenGunnar Klinga. Utskriften från utfrågningen i intesekretessbelagda delar återges i bilaga B 1.Viss export från FFVBakgrundFrågor om otillåten vidareexport av krigsmateriel har tagitsupp av samt av rättsvårdande myndighetervid olika tidpunkter och i olika sammanhang; här kan bl.a.erinras om de s.k. robot 70-affärerna och en fällande dom 1989.Det finns anledning att inledningsvis teckna en bakgrund tillårets granskning.Vid årsskiftet 1987/88 förekom uppgifter om att affärsverketFFV skulle ha exporterat granatgevärssystemetCarl till ett stort antal länder via utantillstånd. Det gjordes också gällande att detta skett medregeringens goda minne eller i vart fall att det varit känt inomregeringskansliet och hos krigsmaterielinspektionen (KMI).Konstitutionsutskottet behandlade i ett särskilt avsnitt igranskningsbetänkandet KU 1987/88:40 de s.k. Englandsavtalen.I samma betänkande anförde utskottet (s. 43):I 1986/granskningsbetänkande uttalade utskottet att detinte fanns belägg för att det i kretsen av regeringsledamöterhade funnits vetskap om oegentligheter på vapenexportområdet,men att det med facit i hand kunde hävdas att regeringarna påett tidigare stadium bort misstänka att allt inte stod rätt tilloch således ha vidtagit mer kraftfulla åtgärder. Detta intryckhar förstärkts under årets granskning. kan sålunda nu i efterhand konstaterasatt regeringarna inte varit tillräckligt observanta på hurkrigsmaterielinspektionen utövat sin verksamhet.Det har i olika sammanhang påståtts att kännedom om olagasvensk vapenexport funnits inom regeringen. Utskottet harförutom utfrågningarna med ansvariga statsråd och tjänstemäntagit del av ett omfattande skriftligt material bl.a. ur derättsliga förundersökningar som pågår. Företrädare för svenskvapenindustri har av utskottet beretts tillfälle att lämna sinsyn i detta avseende. Den förnyade granskningen har inte gettbelägg för att det i kretsen av regeringsledamöter skulle hafunnits vetskap om oegentligheter på detta område som föranlederutskottet att ändra de bedömningar som gjordes föregående år.Dessa slutsatser om förhållandena harkonstitutionsutskottet sedermera bekräftat och delvis förstärkt.Vid 1989/granskning anfördes sammanfattningsvis(1989/90:KU 30, s. 49) att utskottet funnit ytterligare beläggför de kritiska uttalanden som tidigare framförts frånutskottets och medborgarkommissionens sida. Föregående år(1990/91:KU 30, s. 54) delade vidare konstitutionsutskottetmedborgarkommissionens slutsats att handläggningen av ettärende om export till tyder på en anmärkningsvärdbrist på vaksamhet inom regeringskansliet.Medborgarkommissionen behandlade i sin rapport om svenskvapenexport (SOU 1988:15) misstänkta fall av olagligkrigsmaterielexport. Ett avsnitt gällde medverkan eller vetskaphos regering och regeringskansli. På denna punkt har utskottetanfört (1989/90:KU 30, s. 39):konstaterar till en början att den medett undantag -- avseende vidareexport av en fartygskanontill -- inte funnit belägg för att det inom regeringeneller förekommit något som tyder på attenskild regeringsledamot eller någon tjänsteman, i första handnågon krigsmaterielinspektör, medverkat i eller haft vetskap omolagliga affärer med krigsmateriel. När det gäller nyssnämndafartygskanon framgår det enligt medborgarkommissionen attkrigsmaterielinspektören fått kännedom om att kanonen skullelevereras från till via det brittiska varvet men trots detta inte ingripit eller informerat dendåvarande handelsministern. riktar vidare,i anslutning till några av de granskade fallen, viss kritik moti första hand berörda krigsmaterielinspektörer för bristandemisstänksamhet eller bristande vaksamhet. Kommissionenframhåller att ehuru huvudansvaret för den bristandemisstänksamheten och vaksamheten åvilarkrigsmaterielinspektörerna gäller kritiken också andra delar avregeringskansliet. Kommissionen anser sålunda att handels-,utrikes-, försvars- och industridepartementen borde haftanledning att visa större intresse för utförselärendena.Kommissionen konstaterar att krigsmaterielinspektionen hadelämnats med otillräckliga resurser och hade allmänt behövt ettstarkare stöd.Justitiekanslern fick regeringens uppdrag attutreda i vad mån export, direkt eller indirekt, ägt rum av vapeneller vapensystem från affärsverket FFV till länder till vilkaregeringen inte meddelat utförseltillstånd. Utredningenbegränsades till granatgevärssystemet uttalade i ett pressmeddelande i anslutningtill sitt yttrande till regeringen bl.a.:Det får enligt justitiekanslerns bedömning antas att såvälmedlemmar av regeringen som tjänstemän inom regeringskanslieterhöll god kännedom om de s.k. Englandsavtalen vid tiden förderas tillkomst. Den omständigheten att regeringsledamöter ochtjänstemän inom måste antas ha varit välmedvetna om Englandsavtalens innehåll när avtalen slöts haremellertid, med hänsyn till den innebörd dessa avtal hade, inteinneburit att de också kunnat sluta sig till eller misstänka attavtalen skulle komma att tillämpas på det sätt som blev fallet.Meddelade domar m.m.Vid regionåklagarmyndigheten i har tidigare pågåttutredning eller förundersökning i FFV-ärendet.