bet · GG01LU6 · 1992-11-17 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet proposition 1992/93:5 varibegärs att skall dels godkänna den i den 10maj 1952 antagna konventionen om kvarstad och liknandesäkerhetsåtgärder (arrest) på havsgående fartyg, dels anta tvåförslag till lagstiftning som krävs för att skall kunnatillträda konventionen. Några motioner har inte väckts medanledning av propositionen.Utskottet behandlar i betänkandet också ett motionsyrkandefrån den allmänna motionstiden under /91 variunderstryks vikten av att i FN och andra internationellaorgan hävdar betydelsen av internationell rättstillämpning inomsjöfarten.Utskottet tillstyrker bifall till regeringens förslag ochavstyrker bifall till motionen. I propositionen föreslår regeringen ()att riksdagendels godkänner den i antagnakonventionen om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder (arrest)på havsgående fartyg,dels antar förslagen till1. lag om kvarstad på fartyg i internationella förhållanden,2. lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1).Lagrådets yttrande har inhämtats över lagförslagen.Lagförslagen har intagits i bilaga till betänkandet. 1990/91:T647 av m.fl. (m) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om vikten av att i FN och andrainternationella organ hävda betydelsen av internationellrättstillämpning inom sjöfarten. ArrestkonventionenKonventionen om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder påhavsgående fartyg (arrestkonventionen) antogs vid endiplomatisk sjörättskonferens i och trädde i kraft år1956. Ett sextiotal stater har tillträtt konventionen, bl.a.samtliga tolv EG-stater. Av de nordiska staterna har endastDanmark tillträtt konventionen.Arrestkonventionen syftar till att skydda sjöfarten mot attfartyg hålls kvar för privaträttsliga fordringar som saknarvarje anknytning till fartyget. Den har vidare till ändamål attett fartyg skall få fortsätta sin resa om säkerhet ställs förden aktuella fordringen. Konventionen innehåller ocksåbestämmelser om domstolars behörighet att avgöra sjörättsligatvister.Sverige deltog diplomatkonferens i menundertecknade inte arrestkonventionen. Konventionenremissbehandlades och fick då ett övervägande negativtmottagande. Frågan om ett svenskt tillträde till konventionenövervägdes därefter av , som redovisaderesultatet av sitt arbete i betänkandet (SOU 1965:18) Fartygsbefälhavare. Gemensamt haveri och dispasch. Kommittén delade i allt väsentligt de negativa synpunktersom uttalats under den tidigare remissbehandlingen avkonventionen och avstyrkte tillträde till konventionen.I den nu aktuella propositionen 1992/93:5 anförs attförhållandena i viss mån ändrats sedan prövadefrågan om en svensk anslutning till arrestkonventionen.Konventionen tycks, uttalas det, i praktiken ha fungerat bra,och ett svenskt tillträde till konventionen innebär att svenskafartyg i konventionsstaterna skulle komma att åtnjuta defördelar som arrestkonventionen trots allt innebär. Det gällerfrämst begränsningen av de fordringar för vilka arrest kanerhållas och rätten att få åtgärden hävd sedan säkerhet harställts.Ett annat och mycket viktigt skäl för ett svenskt tillträdetill arrestkonventionen är enligt propositionen tillkomsten avLuganokonventionen. Denna konvention antogs mellan EFTA- ochEG-länderna i och reglerar domstolsinternationella behörighet samt erkännande och verkställighet avutländska domar på privaträttens område. ärparallell till och så gott som identisk med den mellanEG-länderna ingångna Brysselkonventionen. Luganokonventionengäller mellan och samt mellanEFTA-länderna inbördes. beslutade att godkännaLuganokonventionen samt anta den lagstiftning som krävs för attSverige skulle kunna tillträda konventionen (prop. 1991/92:128,bet. LU36, rskr. 294).Eftersom andra behörighetsregler än de som anges iLuganokonventionen inte får tillämpas av konventionsstaterna ochvissa speciella forumregler har utmönstrats ur konventionen,innebär ett tillträde till att domsrätten fören tillträdande stat begränsas. Domstolarna i en konventionsstatär emellertid enligt en särskild regel i --oavsett om de har behörighet att pröva målet i sak -- behörigaatt förordna om kvarstad och andra säkerhetsåtgärder. Iarrestkonventionen ges bestämmelser om behörighet fördomstolarna i den stat där kvarstad meddelats att pröva måletockså i sak. Denna behörighet accepteras i ,eftersom särskilda konventioner där ges företräde framförLuganokonventionen. Det är därför enligt proposition 1992/93:5nödvändigt att tillträder arrestkonventionen för attSverige skall kunna behålla sin behörighet att pröva ettsjörättsmål i sak sedan kvarstad har beviljats.Luganokonventionen förutsätter också att de anslutna staternatillträder arrestkonventionen. För att ge bl.a. de nordiskastaterna den tid som erfordras för ratifikation m.m. avarrestkonventionen finns en särskild övergångsbestämmelse iLuganokonventionen som motsvarar vissa delar avarrestkonventionen.I proposition 1992/93:5 föreslås att arrestkonventionen skallinförlivas i svensk rätt genom en särskild lag, lag om kvarstadpå fartyg i internationella rättsförhållanden. Lagen föreslåsträda i kraft den dag regeringen bestämmer. Enligt propositionenbör emellertid bestämmelserna i den lagen, med hänsyn tillönskemålet om en gemensam struktur i de nordiska sjölagarna,senare inarbetas i sjölagen i samband med att denna revideras.Enligt lagförslaget omfattar lagen kvarstad på fartyg dels itvistemål avseende anspråk av privaträttslig karaktär, dels ibrottmål för enskilda anspråk. De nya bestämmelserna skalltillämpas på fartyg som är införda i utländskt fartygsregisteroavsett om de för konventionsstats flagg eller ej. De skallockså tillämpas på fartyg som är införda i det svenskaskeppsregistret, om sökanden saknar närmare anknytning tillSverige. Undantag görs för fartyg som ägs eller uteslutandeanvänds av svenska staten och för vissa främmande statsfartyg.Fartyg som omfattas av regleringen skall enligt förslaget kunnabeläggas med kvarstad endast för sjöfordringar, dvs. anspråk somhänför sig till ett fartyg eller dess drift. De allmännaförutsättningarna för kvarstad enligt svensk rätt skall gällaockså för kvarstad för sjöfordringar. En förutsättning förkvarstad är enligt förslaget vidare att det kvarstadsbelagdafartyget kan utmätas för fordringen eller att annanverkställighet av anspråket i fråga kan ske i fartyget.Utskottet vill för sin del framhålla att ett starkt motiv fören svensk anslutning till arrestkonventionen är att konventionenbidrar till en värdefull harmonisering av reglerna om domstolarsinternationella behörighet på sjörättens område. Betydelsen avenhetliga regler mellan länderna inom sjörätten understryks avatt sjöfarten är en mycket internationell näring. Vidriksdagsbehandlingen av frågan om anslutning tillLuganokonventionen uttalade utskottet också bl.a att det i entid som präglas av en ökad internationalisering vad gäller bl.a.handel och personers rörlighet får anses värdefullt att enharmonisering av reglerna om domstols behörighet kan ske (bet.1991/92:LU36). Som framhålls i propositionen innebär enanslutning till arrestkonventionen även fördelar för svenskafartyg i konventionsstaterna, genom de begränsningar ochpreciseringar som ställs upp i konventionen för att fartyg skallkunna hållas kvar, och även för fordringsägarna, vilka annarsskulle vara utestängda från de processrättsliga befogenheter somkonventionen innehåller. Med hänvisning till det anförda och dåarrestkonventionen synes ha fungerat bra och fått anslutning avflera viktiga sjöfartsnationer och av samtliga EG-stater kan denackdelar som ursprungligen från svensk sida ansågs förknippademed konventionen med tiden anses ha mist sin bärighet. Ettsvenskt tillträde till konventionen ter sig vidare än merangeläget genom det intensifierade europeiska samarbete somSverige deltar i. Utskottet tillstyrker således en svenskanslutning till arrestkonventionen.Internationell reglering på sjöfartens områdeFör svenskt vidkommande bestäms den ekonomiska ansvarighetenför skador till sjöss enligt skadeståndsrättsliga regler ochbestämmelserna i sjölagen (1891:35 s. 1) om redaransvar. Redarenhar enligt sjölagen ett ansvar för skada som befälhavaren,medlem av besättningen eller lots vållat genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Redaren svarar även för andra, som utanatt tillhöra besättningen på grund av redarens ellerbefälhavarens uppdrag utför arbete i fartygets tjänst. Ansvaretför tillfälliga medhjälpare får särskild betydelse vid lastningoch lossning.Redarens ansvarighet är i de flesta fall begränsad genomfrämst bestämmelserna i 10 kap. sjölagen om den högstasammanlagda ansvarighet som kan åläggas en redare i anledning aven och samma sjöolycka, den s.k. globalbegränsningen.Bestämmelserna bygger konvention om begränsning avsjörättsligt skadeståndsansvar och innebär att ansvaret ärbegränsat till visst penningbelopp per ton av fartygetsdräktighet.För olika fall meddelas särskilda ansvarsregler i sjölagen,t.ex. beträffande skada på transporterat gods i 5 kap.Bestämmelserna fick sin nuvarande utformning då de s.k.Haag--Visby-reglerna arbetades in i sjölagen.Haag--Visby-reglerna utgör de sammantagna bestämmelserna från1924 års internationella konvention rörande konossement(Haagreglerna) och tilläggsprotokoll (Visbyreglerna)till konossementskonventionen. har tillträtt såvälkonossementskonventionen som tilläggsprotokollet.1973 års ändringar i 5 kap. sjölagen innebar ingen fullständigöversyn av reglerna för godsbefordran. En sådan översyn erhöllden tillkallade i uppdrag att utföra.En central uppgift under utredningsarbetet har därvid varitfrågan om dels ett svenskt tillträde till den konvention omsjötransport av gods som antogs vid en av Förentanationerna anordnad konferens i (Hamburgreglerna), delskonventionsreglernas inarbetning i den svenska sjölagen.I slutbetänkande (SOU 1990:13) Översyn avsjölagen 2 Godsbefordran till sjöss anförs att Hamburgreglernahar klara rättspolitiska och rättstekniska fördelar i jämförelsemed --Visby-reglerna. Utredningen föreslår därför attSverige tillträder konvention ochsäger upp --Visby-reglerna. Betänkandet har remissbehandlatsoch en lagrådsremiss är aviserad till våren 1993.I 6 kap. sjölagen finns bestämmelser rörande personbefordran.Regleringen grundar sig på en internationell konvention i ämnet,antagen i . Konventionen har bara använts sommodellag utan att tillträdas av Sverige.I motion 1990/91:T647 av m.fl. (m), somhandlar om olika sjöfartsfrågor, anförs bl.a. att sjöfarten ären internationell näring men att fortfarande nationelllagstiftning i stor utsträckning reglerar villkoren försjöfarten. Som exempel på nationell rättstillämpning iegentligen internationella sjöfartsfrågor nämns i motionen enitaliensk dom varigenom svenska stuveritjänstemän -- i strid medinternationell sjörätt -- ansetts medansvariga enligt italiensklag för förlisningen av ett italienskt lastfartyg (TitoCampanella). Enligt motionärerna är det viktigt att regeringen iFN och andra organ med kraft hävdar vikten av internationellrättstillämpning för sjöfarten (yrkande 1).Utskottet vill till en början instämma i vad som anförs imotionen om vikten av enhetliga regler mellan länderna på ett såinternationellt präglat område som sjöfarten. Som framgått avredogörelsen ovan är också den internationella regleringen ifråga om skadeståndsrätt och annan civilrätt betydande inomsjöfarten. Bestämmelserna i dessa hänseenden i den svenskasjölagen, sådan den numera lyder, vilar på internationellakonventioner, som företrädesvis utarbetas inom Förentanationerna.På straffrättens område ställer sig saken däremot i vissmån annorlunda. Beträffande det straffrättsliga ansvaret isjölagen finns inte på motsvarande sätt som inom civilrätteninternationella överenskommelser till grund för regleringen. Destraffrättsliga stadgandena i sjölagen finns i 13 kap. Förbefälhavarens del knyter dessa an till de åligganden som han hari fråga om säkerheten på fartyget. Sålunda skall befälhavaren,innan resan anträds, tillse bl.a. att fartyget är sjövärdigt ochså lastat att säkerheten för fartyg, liv eller gods inteäventyras. Han skall vidare under resan vaka över att fartygetpå detta sätt hålls i behörigt skick. Försummar befälhavarensina uppgifter i dessa hänseenden skall han dömas till bötereller fängelse . Vidare är redarenstraffansvarig om han försummar att avhjälpa fel eller brist ifartygets behöriga skick som han hade kännedom om eller borde hahaft kännedom om. Även i finns vissastraffbestämmelser som avser brottsliga gärningar med anknytningtill fartyg.Huruvida en brottslig gärning skall beivras enligt svensk lagoch av svensk domstol bestäms enligt allmänna regler i 2 kap.brottsbalken om svensk strafflags tillämplighet. Därvid avsesinte bara utan även specialstraffrätten. Dengrundläggande bestämmelsen (1 §) innebär att det för brott sombegåtts här i riket skall dömas efter svensk lag och vid svenskdomstol. Med orden "här i riket" avses därvid Sverigeslandterritorium och svenskt sjöterritorium. Även i vissa fall dåbrottet begåtts utomlands döms efter svensk lag och vid svenskdomstol, bl.a. om brottet förövats på svenskt fartyg så ockeljest om det begåtts i tjänsten av befälhavaren eller någon somtillhörde besättningen på sådant fartyg. Svensk straffrättstillämplighet och svensk domstols behörighet är dock begränsadeav bl.a. allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller avöverenskommelser med andra stater. De nu redovisadestraffbestämmelserna torde i huvudsak motsvara vad som gällerenligt rättsordningarna i med jämförbara länder.Staterna bestämmer således i princip själva i vilkenutsträckning deras nationella straffrätt skall tillämpas. Någoninternationell reglering, motsvarande den som finns inom deninternationella privaträtten för lösning av konflikter mellanländernas skilda rättsordningar, finns inte inom straffrätten.De internationella bestämmelser som förekommer påstraffrättens område rör frågor om bl.a. utlämning för brott,överförande mellan stater av lagföring för brott ochverkställighet av utländska brottmålsdomar.I det av motionärerna åberopade italienska domstolsfalletåtalades bl.a. ett par svenska medborgare som haft att göra medstuvningen av lastfartyget -- -- i svensk hamninnan den färd anträddes under vilken fartyget förolyckades. Desvenska stuveritjänstemännen dömdes vid underrätten medtillämpning av allmän italiensk strafflag som medansvariga förförlisningen på grund av det sätt som fartyget lastats.Hovrätten friade emellertid de båda svenskarna främst med hänsyntill att det inte varit möjligt att med tillfredsställandesäkerhet fastställa olycksorsaken. Resultatet av processen blevatt samtliga åtalade frikändes.Med hänvisning till den redogörelsen kan konstaterasatt möjligheterna är små för ett land att, exempelvis i ett fallsom det av motionärerna nämnda, hindra att landets egnamedborgare blir föremål för straffrättsliga förfaranden i ettannat land i enlighet med det landets lagstiftning. Utskottetvill dock peka på att denna fråga inte är specifik för sjöfartenutan har en avsevärt större räckvidd. I sammanhanget bör vidareframhållas att verkställighet av utländsk brottmålsdom inte utanuttryckligt konventionsstöd kan ske i annat land. Påpekas börockså att ett lands egna medborgare i allmänhet inte tordeutlämnas till främmande stat för vare sig lagföring för brotteller verkställighet av straff.Beträffande det italienska fallet kan det i enlighet med detanförda -- med hänsyn till det straffrättsliga ansvar som enligtsvensk rätt ligger på befälhavaren och redaren -- med skälifrågasättas om en fällande dom mot de svenska stuvarna hadekunnat verkställas här. Vidare torde ett civiltskadeståndsanspråk mot dem med åberopande av en fällande dom förbrott inte ha varit förenligt med de ovan redovisadeinternationella reglerna om redarens ekonomiska ansvar förskador till sjöss.Sammanfattningsvis finner utskottet att den internationellarättstillämpningen för sjöfartens del inom civilrättens områdesynes fungera tillfredsställande. När det gäller straffrätten ärförhållandena, som tidigare påpekats, inte unika för sjöfartensdel utan måste ses i ett betydligt större sammanhang. Mot denangivna bakgrunden anser utskottet att motion 1990/91:T647yrkande 1 inte bör föranleda någon vidare åtgärd, ochutskottet avstyrker bifall till motionsyrkandet. beträffande arrestkonventionenatt riksdagendels godkänner den i antagnakonventionen om kvarstad och liknande säkerhetsåtgärder (arrest)på havsgående fartyg,dels antar regeringens förslag till1. lag om kvarstad på fartyg i internationellarättsförhållanden,2. lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1),2. beträffande internationell reglering på sjöfartensområdeatt avslår motion 1990/91:T647 yrkande 1.Stockholm den 17 november 1992På lagutskottets vägnarMaj-Lis LööwI beslutet har deltagit: (), Per Stenmarck(m), (), (), (), (), (), (), (), (), (),(), (), (nyd)och ().Från , som inte företräds av någon ordinarieledamot i utskottet, har suppleanten () närvaritvid den slutliga behandlingen av ärendet.Propositionens lagförslag1 Förslag tillLag om kvarstad på fartyg i internationella rättsförhållanden