bet · GF01LU27 · 1992-03-24 00:00:00 — Motioner från allmänna motionstiden /91 I betänkandet behandlas tre motioner om patientförsäkringen och två motionersom berör vissa frågor om personförsäkringar. Utskottet avstyrker bifall tillmotionerna. Motioner från allmänna motionstiden /91 1990/91:L613 av och () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en ändring i villkoren för patientförsäkringen vid behandlingsskada,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om retroaktiv ersättning till personer som smittats med hepatit non men som fått avslag på sin begäran om ersättning av patientförsäkringen,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om patientskadenämndens sammansättning.1990/91:L619 av och () vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om enhöjning av ersättningsbeloppen från patientförsäkringen.1990/91:L623 av och i (c) vari --med hänvisning till vad som anförs i motion 1990/91:So528 -- yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om vikten av en generell höjning av skadeståndsnivåerna när det gällerpersonskador,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om samhällets ansvar när det gäller beslut om ersättningsnivåer vidbehandlingsskador m.m.Motioner väckta under allmänna motionstiden /921991/92:L601 av () vari yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om likvärdigaförsäkringsvillkor för alla barn.1991/92:L609 yrkande 1 av och () vari yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom försäkringsvillkor för diabetikerna. I betänkandet behandlas tre motioner om patientförsäkringen och två motionersom berör vissa frågor om personförsäkringar.PatientförsäkringenGällande ordningNågra särskilda regler om ersättning för skador som uppstått genom felaktigmedicinsk behandling finns inte i gällande rätt. Detta innebär attsjukvårdshuvudmännens skadeståndsansvar -- liksom skadeståndsfrågorna i övrigtinom sjukvårdens område -- skall bedömas enligt bestämmelserna iskadeståndslagen (1972:207).Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL) åligger det arbetsgivare att svaraför bl.a. personskada, som hos honom anställd arbetstagare vållar genom feleller försummelse i tjänsten, oavsett vilken ställning arbetstagaren intar(s.k. principalansvar).Regler om hur ersättning vid personskada skall bestämmas finns i 5 kap. SkLoch bygger på principen att en skadelidande skall få full ersättning för sinaskador. Enligt 5 kap. 1 § SkL kan den som har tillfogats personskada fåersättning både för ekonomisk och för s.k. ideell skada. Som ekonomisk skadaersätts sjukvårdskostnader och andra utgifter till följd av skadan samtförlorad arbetsförtjänst och framtida inkomstförlust. Ideell skada gottgörs iform av ersättning för sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarande men.Sveda och värk avser skadeföljder under den akuta sjukdomstiden, medan lyte ochmen omfattar bestående lidande eller obehag. Till ideell skada hänförs ävenvissa olägenheter i övrigt till följd av skadan.Skadestånd för sveda och värk samt lyte och framtida men bestäms i praktikenmed ledning av tabeller som fastställs av trafikskadenämnden. Tabellerna, somupptar schablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typer av skador,anger riktpunkter, och varje skadeärende bedöms efter en prövning avförhållandena i det enskilda fallet. harschablonbeloppen kontinuerligt justerats med hänsyn till förändringarna ipenningvärdet.De av trafiksskadenämnden fastställda tabellerna är inte tillämpliga vidallvarligare skadetyper. Dessa skadetyper betecknas som maximalfall; manskiljer därvid mellan större och mindre maximalfall. Till större maximalfallhänförs typiskt sett skadade med förlamningstillstånd i samtliga extremiteteroch som mindre maximalfall räknas t.ex. personer med förlamningstillstånd frånmidjan och nedåt. Ersättningsnivån vid maximalskador ligger över högstatabellersättningen och inkluderar ersättning för sveda och värk samt lyte ochannat stadigvarande men. Ersättningen, vars storlek är beroende av denskadelidandes ålder, utgår fr.o.m. för en gammalperson vid större maximalfall med . och vid mindre maximalfall med420 000 kr.Sedan den 1 januari 1975 finns en särskild typ av kollektiv ansvarsförsäkringför sjukvården, kallad patientförsäkring vid behandlingsskada.Försäkringen meddelas av ett konsortium av försäkringsbolag. Staten, samtligakommuner och landstingskommuner har avtal om sådan försäkring.Patientförsäkring tecknas även av i stort sett alla privata vårdgivare.Försäkringens ersättningsbestämmelser har setts över vid ett flertaltillfällen. De nu gällande bestämmelserna är från den 1 juli 1991.Från patientförsäkringen utgår ersättning utan att den skadelidande behöverbevisa att förutsättningar för skadeståndsansvar föreligger, dvs. att skadanhar vållats genom fel eller försummelse. Försäkringen har en viktigbegränsning. Den gäller bara skada som är en följd av beslut eller åtgärd frånsjukvårdens sida. Normala och ofrånkomliga sjukdoms- och skaderisker måstefortfarande bäras av patienten.Ersättning på grund av försäkringen utgår för behandlingsskada. Medbehandlingsskada förstås enligt försäkringens ersättningsbestämmelser skadaeller annan komplikation av kroppslig art som med övervägande sannolikhetuppkommit som en direkt följd av undersökning, behandling eller annan dylikåtgärd och som utgör en sådan komplikation till en medicinskt motiverad åtgärdsom kunnat undvikas. Med behandlingsskada avses också skada som lett till svårinvaliditet eller dödsfall och som uppkommit som en direkt följd avundersökning eller behandling av sådan sjukdom eller skada som obehandlad är avövergående art eller i vart fall inte kan leda till allvarligare besvär förpatienten. Sistnämnda bestämmelse är en nyhet i förhållande till vad som gälldeföre . Vidare föreligger behandlingsskada när skada uppkommiteller inte kunnat förhindras till följd av att med teknisk apparatur framtagnaundersökningsresultat varit oriktiga eller att faktiskt iakttagbarasjukdomssymtom i samband med diagnostik inte tolkas på sätt som överensstämmermed allmänt vedertagen medicinsk praxis. Slutligen ersätts också skada tillföljd av olycksfall som har samband med behandlingen samt med vissabegränsningar skada som orsakats av infektion.I en särskild bestämmelse i villkoren för patientförsäkringen anges att medbehandlingsskada avses inte vissa närmare angivna skador. Sålunda anses --enligt en fr.o.m. delvis ändrad bestämmelse -- sombehandlingsskada inte en komplikation som är en följd av ett nödvändigtförfarande för diagnosticering eller behandling av sådan sjukdom eller skadasom obehandlad är direkt livshotande eller leder till svår invaliditet.Tidigare var innebörden av bestämmelsen att som behandlingsskada ansågs inte enkomplikation som är en följd av ett från medicinsk synpunkt nödvändigtrisktagande för diagnostisering eller behandling av sådan sjukdom eller skadasom obehandlad är livshotande eller innebär risk för svår invaliditet ellersvårt lidande.Ersättning från patientförsäkringen utgår inte heller för skada ellerkomplikation som omfattas av åtagande att utge ersättning för läkemedelsskada(läkemedelsförsäkringen) och som med beaktande av de anvisningar som gällt föranvändningen inte kunnat undvikas.Ersättning vid behandlingsskada bestäms enligt 5 kap. SkL i den mån inteannat anges i villkoren. Särskilda regler gäller enligt dessa villkor i frågaom ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men,olägenheter i övrigt samt i viss mån beträffande framtida inkomstförlust.Försäkringen är samordnad med andra ersättningsanordningar vid personskada påså sätt att ersättning på grund av försäkringen är sekundär till sådanaförmåner som kan utgå enligt socialförsäkringen eller på grund avförsäkringsavtal m.m.Den som under åberopande av försäkringen vill kräva ersättning förbehandlingsskada skall framställa sitt krav från den tidpunkt dåskadan först visade sig, dock inte senare än efter det att denskadegörande åtgärden vidtogs.För att följa utvecklingen och föreslå justeringar avförsäkringsbestämmelserna finns ett särskilt samarbetsorgan,Patientförsäkringens samrådsgrupp, vari ingår företrädare försjukvårdshuvudmännen och försäkringskonsortiet.För att pröva principiella eller tvistiga fall av behandlingsskador harinrättats en nämnd, patientskadenämnden, som består av sex ledamöter. Nämndenhar att pröva de skadefall som hänskjuts dit. Skadelidande, försäkringstagareeller försäkringsgivare kan begära att ett ärende tas upp till prövning avnämnden. Regeringen utser ordförande samt tre andra ledamöter, av vilka tvåföreträder patientintressen och en medicinsk sakkunskap. Sjukvårdshuvudmännenutser två ledamöter jämte ersättare. Före ingick i nämndenendast en av regeringen utsedd ledamot som företrädde patientintressena. Istället utsåg då försäkringsgivaren en ledamot.Tvist mellan försäkringsgivaren och skadelidande avgörs av skiljemän enligtlagen (1929:145) om skiljemän.MotionsmotiveringarI motion 1990/91:L613 av och () anförsatt starka skäl talar för att patientförsäkringens bestämmelser om vad somskall anses vara ersättningsbar behandlingsskada ändras till patienternasförmån. Enligt motionärerna bör ersättning sålunda utgå till de patienter somfått sällsynta komplikationer eller som fått sådana komplikationer som derimligen inte kunnat förutse innan behandlingen eller undersökningen vidtogs.Vidare bör ersättning utgå om patienten drabbas av en obotlig sjukdom tillföljd av behandling som krävt blodtransfusion eller användning avhjärt-lungmaskin. Ersättning bör även utgå retroaktivt till dem som under1980-talet vid behandling smittats av hepatit non A non B men som fått avslagpå tidigare begäran om ersättning härför från patientförsäkringen. Motionärernaanser också att den medicinska sakkunskapen i patientskadenämnden bör stärkasoch patientflytandet öka i nämnden.I motion 1990/91:L619 av och () framhållsatt ersättningsbeloppen för lyte och men är otillbörligt låga med hänsyn tilldet fysiska och psykiska lidande som den skadade ofta drabbas av. Det är därförenligt motionärerna rimligt att de maximibelopp för lyte och men som kan utgåfrån patientförsäkringen minst fördubblas.I motion 1990/91:L623 av och () anförs attutgångspunkten vid fastställande av ersättning för personskada måste vara attden skadade tillerkänns full kompensation. Patientförsäkringen uppfyller enligtmotionärerna inte denna målsättning och ersättningsbeloppen när detgäller personskada måste därför höjas väsentligt. I motionen påpekas vidare attdet finns en avgörande skillnad mellan patientförsäkringen och privataförsäkringar. Den private försäkringstagaren kan själv påverkaförsäkringsskyddets utformning och nivå. När det däremot gällerpatientförsäkringen finns inte denna möjlighet till påverkan för enskildamänniskor. Mot den bakgrunden är det enligt motionärerna rimligt att noga prövaformerna för hur ersättningsnivåerna i patientförsäkringen fastställs.I motionen framhålls också att patientförsäkringens koppling till de privataförsäkringsbolagen är mycket tveksam. Det bör enligt motionärerna vara enuppgift för samhället att fastställa de ramar och kriterier för kompensationsom skall gälla när enskilda människor skadas i samhällets vårdorganisation.UtredningsarbetePå begäran av tillkallade regeringen enkommitté (Ju 1989:01) med uppgift att se över reglerna om ersättning förideell skada i samband med personskada m.m.Av direktiven (dir. 1988:76) framgår att en huvuduppgift för kommittén är attöverväga om och i så fall i vilken utsträckning ersättningsnivån vid ideellskada bör höjas. Det framhålls att en vanlig uppfattning är att den nuvarandeersättningen vid allvarliga skador är låg i förhållande till den ersättning sombetalas vid små skador. Kommittén bör undersöka om det finns fog för dennauppfattning. En väsentlig fråga för kommittén är, enligt vad som anförs idirektiven, om de allmänna höjningarna av ersättningsnivån vid ideell skada somhar genomförts är tillräckliga eller om en ytterligare anpassningtill den ökade levnadsstandarden är befogad. Kommittén bör vidare överväga omdet finns skäl att beakta också förluster av andra livskvaliteter än vad somersätts , t.ex. skadans inverkan på den egna självkänslan. Enligtdirektiven bör kommittén även undersöka om det finns fog för det påstående somofta förs fram i den allmänna debatten att skadestånden i för ideellskada vid en internationell jämförelse ligger på en påfallande låg nivå.En annan huvudfråga som kommittén enligt direktiven bör ta ställning till ärvilka ersättningsprinciper som skall tillämpas när ersättningen för ideellskada bestäms och hur ersättningsnormer för ideell skada skall fastställas.Kommittén bör därvid överväga om det är möjligt att ge domstolarna en meraframträdande roll beträffande dessa frågor än de har för närvarande.Bland de övriga frågor som kommittén skall överväga märks frågan huruvidaersättning för ideell skada skall kunna ges för den oro för framtida skador somkan upplevas av dem som genom en skadeståndsgrundande handling har utsatts fört.ex. viss strålning, som erfarenhetsmässigt ger upphov till cancer hos en vissdel av befolkningen, eller har blivit smittade av hivvirus utan att ännu havisat några symtom på sjukdomen aids.Beträffande ersättning för ideell skada för den som har smittats avhivvirus har kommittén avlämnat ett delbetänkande (SOU 1991:34)HIV-smittade -- ersättning för ideell skada. I betänkandet anförs att när detgäller skador till följd av hiv är skadeföljderna på många sätt särpräglade.Det som framför allt skiljer hivsmitta från många andra skadetyper är attsmittan i de flesta fall -- såvitt nu är känt -- leder till en för tidig dödefter ett accelerande sjukdomsförlopp. Utredningen redovisar närmare olikafaktorer av såväl psykisk som social natur som den anser är av betydelse förbedömningen av skadeståndsfrågan när det gäller hivsmittade. Utredningensbedömning är att skadeverkningarna sammantagna för det överväldigande flertaletav dem som har smittats av hiv måste innebära ett så stort lidande att de viden tillämpning av nuvarande skadeståndsrättsliga principer närmast är attjämställa med de mindre maximalfallen enligt försäkringsrättslig praxis (seovan).Kommittén beräknas avsluta sitt arbete /93.Under år 1989 undersökte försäkringsinspektionen -- numera finansinspektionen-- skadehanteringen hos konsortiet för patientförsäkring med anledning avkritik som hade framförts i pressen mot försäkringen. Undersökningendokumenterades i en promemoria vari konstaterades att detfanns vissa brister i skadehanteringen. Inspektionen förelade konsortiet attsenast vid utgången av till inspektionen inkomma med en skriftligredogörelse över dels hur en översyn av arbetsrutinerna kunde leda till kortarehandläggningstider, dels de åtgärder som vidtagits för att förbättrainformationen till den enskilde skadelidande.När det gäller frågan huruvida en ersättningsbar behandlingsskada föreliggereller inte konstaterade försäkringsinspektionen i den ovan nämnda promemorianatt gränsdragningen inrymde svåra medicinska överväganden. Om den gränsdragningsom gjorts är riktig eller inte låg enligt inspektionen dock utanför ramen förundersökningen. När det gäller frågan om ersättningsbeloppen till deskadelidande skulle vara för låga hänvisade inspektionen i sin undersökningtill det utredningsarbete som kommittén om ideell skada utför.I inspektionens undersökning aktualiserades ytterligare ett spörsmål,nämligen patientskadenämndens sammansättning. Inspektionen ansåg sig i och försig inte ha grund för att ifrågasätta att patienternas intressen intetillgodoses genom nuvarande sammansättning. För att öka förtroendet för nämndenkunde det dock enligt inspektionens mening vara motiverat att ytterligarestärka patienternas inflytande i nämnden. Inspektionen skulle därför framföradenna synpunkt till och kommittén om ideell skada föreventuell åtgärd.I en skrivelse till försäkringsinspektionen harkonsortiet för patientförsäkring kommenterat de påpekanden somförsäkringsinspektionen gjorde med anledning av dess undersökning avskadehanteringen hos konsortiet. I skrivelsen redovisas ett antal redangenomförda och planerade åtgärder som enligt konsortiet skapar förutsättningarför en effektivare handläggning av skadeärendena och förbättrar informationenom patientförsäkringen till enskilda.Konsortiet redovisar i skrivelsen också ett förslag till ändradsammansättning av patientskadenämnden i syfte att stärka patientinflytandet.Tidigare behandlingSpörsmål rörande ersättningen vid patientskador har tidigare behandlatsav . När motioner i sådana frågor senast prövades uttaladelagutskottet i sitt av godkända betänkande (1989/90:LU30) att det ärangeläget att patienter tillförsäkras ett fullgott ekonomiskt skydd vidbehandlingsskador. Utskottet anförde att de skadelidandes ställning förbättratsi betydelsefulla avseenden genom tillkomsten av patientförsäkringen. Efter deförändringar av försäkringsvillkoren som fortlöpande genomförts under senareår får försäkringen, anförde utskottet vidare, numera anses i stort svara motde krav som kan ställas. Detta uteslöt enligt utskottet emellertid inte att detfortfarande kunde finnas utrymme för förbättringar. I frågan omförutsättningarna för ersättningsrätt erinrade dock utskottet om attpatientförsäkringen -- till skillnad från exempelvis socialförsäkringen -- ären enskild försäkring som tecknats genom avtal mellan å ena sidanförsäkringsgivarna och å andra sidan bl.a. staten och andra sjukvårdshuvudmän.Utformningen av de villkor som skall gälla vid behandlingsskador kan därför,fortsatte utskottet, inte styras av statsmakterna såvida inte genomlagstiftning införs en rätt till ersättning vid sådana skador. Ett sådant stegvar utskottet inte berett att förorda. Utskottet pekade på att staten, i sinegenskap av försäkringstagare, däremot har möjlighet att i praktiken påverkainnehållet i försäkringsavtalet och därmed även förutsättningarna för attförsäkringsersättningen skall utgå. Den begränsningen, erinrade utskottet om,gäller dock att patientförsäkringen liksom andra försäkringsformer måste följasedvanliga försäkringsrättsliga principer som lagts fast iförsäkringsrörelselagen (1982:713). Utskottet anförde vidare -- med hänvisningtill vissa uttalanden i försäkringsinspektionens ovannämnda undersökning avskadehanteringen hos konsortiet för patientförsäkring -- att utskottet för sindel saknade tillräckligt underlag för en bedömning av frågan huruvida dengjorda gränsdragningen mellan ersättningsbar och inte ersättningsbarbehandlingsskada är riktig eller inte. Utskottet utgick emellertid ifrån attden särskilda samrådsgrupp som finns för bl.a. ändringar avförsäkringsvillkoren noga överväger spörsmålet.Med anledning av en motion om höjda ersättningsbelopp frånpatientförsäkringen uttalade utskottet i nyssnämnda betänkande bl.a. attutskottet inte kunde finna några bärande skäl för att just de som tillfogatsbehandlings- eller läkemedelsskador generellt sett skulle vara berättigade tillpåtagligt högre ersättning för ideell skada än andra människor som oförskylltdrabbas av en personskada. Utskottet var med hänvisning till detutredningsarbete som bedrivs av kommittén för ideell skada inte berett attförorda att skulle göra några uttalanden rörande ersättningsnivåninom patient- och läkemedelsförsäkringarna. I sammanhanget hänvisade utskottetockså till att ersättningen för ideell skada från försäkringarna utgår medgenerellt sett högre belopp än den allmänt gällande ersättningsnivån för sådanskada.Utskottets övervägandenMed anledning av vad som anförs i de nu aktuella motionerna rörandepatientförsäkringen vill utskottet än en gång slå fast att patientförsäkringen-- till skillnad från exempelvis socialförsäkringen -- är en enskild försäkringsom tecknas genom avtal mellan å ena sidan försäkringsgivarna och å andrasidan bl.a. staten och sjukvårdshuvudmännen. Utformningen av de villkor somskall gälla vid behandlingsskador kan därför inte styras av statsmakternasåvida inte genom lagstiftning införs en rätt till ersättning vid sådanaskador. Ett sådant steg är utskottet lika litet nu som tidigare berett attförorda. I sin egenskap av försäkringstagare har dock staten liksomsjukvårdshuvudmännen möjlighet att påverka innehållet i försäkringsavtalet ochdärmed förutsättningarna att försäkringsersättning skall utgå. Denbegränsningen gäller dock att patientförsäkringen liksom andraförsäkringsformer måste följa sedvanliga försäkringsrättsliga principer somlagts fast i försäkringsrörelselagen.I linje med vad utskottet tidigare uttalat vid behandlingen av motionerrörande patientförsäkringen anser utskottet att det är angeläget attpatientförsäkringen är utformad så att patienterna tillförsäkras ett fullgottekonomiskt skydd vid behandlingsskador. I syfte att förbättra de skadelidandessituation har också olika ändringar av försäkringsvillkorenskett fortlöpande. Vissa ytterligare sådana förändringar har genomförts sedande nu aktuella motionerna väcktes. Som närmare redovisats ovan gäller sålundasedan den 1 juli 1991 att ersättning för behandlingsskador i vissa fall kanutgå när den skadeframkallande behandlingen eller undersökningen inte kunnatundvikas. Vidare har det i motion L613 kritiserade undantaget frånersättningsbara behandlingsskador ändrats så att ersättning numera är uteslutenblott i de fall en komplikation är en följd av ett nödvändigt förfarande förbl.a. behandling av en sådan sjukdom eller skada som obehandlad är direktlivshotande eller leder till svår invaliditet. Också patientskadenämndenssammansättning har ändrats, och i nämnden ingår numera två av regeringenutsedda ledamöter som representerar patientintressena.Enligt utskottets mening innebär de vidtagna förändringarna att yrkande 1 imotion L613 numera tillgodosetts. I väsentlig mån har också motionärernasönskemål (yrkande 3) rörande patientskadenämndens sammansättning tillgodosetts.I sammanhanget vill utskottet även framhålla att det ligger inom ramen för detutredningsarbete som bedrivs av kommittén om ideell skada att övervägasammansättningen av de olika skadeprövningsnämnder som finns påförsäkringsområdet. Den särskilda frågan om patientskadenämndens sammansättninghar enligt vad utskottet inhämtat också aktualiserats inom kommittén medanledning av försäkringsinspektionens synpunkter på nämndens sammansättning.Någon vidare åtgärd med anledning av motion L613 i dessa delar ärsåledes inte påkallad.Vad härefter angår den i motionen upptagna frågan om retroaktiv ersättning(yrkande 2) vill utskottet erinra om att -- som redan berörts --patientförsäkringen är en enskild försäkring för vilken gäller vanligaförsäkringsrättsliga principer. Utmärkande för försäkringar i allmänhet är attnågon, som på förhand vill skydda sig mot en viss risk, betingar sig ersättningom skada uppkommer. I gengäld betalar han ett bidrag till försäkringsgivarenäven om skaderisken inte skulle realiseras. Ett försäkringsavtal måste såledesavse en oviss händelse, och det teoretiska underlaget för beräkningen aversättningsbelopp, försäkringspremie, försäkringstagarens självrisk m.m. utgörsav en sannolikhetskalkyl. En händelse som redan inträffat kan ej täckas genomförsäkring. Frågan om retroaktiv ersättning för behandlingsskador kan därförendast lösas lagstiftningsvägen. I enlighet med vad utskottet uttalat ovan ärutskottet inte berett att förorda en sådan lösning.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion L613.När det sedan gäller de spörsmål om ersättningsnivån inom patientförsäkringenoch normerna för fastställande av ersättningsbeloppen som tas upp i motionernaL619 och L623 konstaterar utskottet att motionärernas önskemål i alltväsentligt rör den ersättning för ideell skada som utgår ur försäkringen.