bet · GG01SfU3 · 1992-11-26 00:00:00 — Ökningen av antalet förvar tillföljd av de nya förvarsreglerna har, sedda mot den bakgrundutskottet redogjort för, en naturlig förklaring. Detta innebärinte att utskottet anser att några åtgärder inte behövs för attytterligare minska antalet förvar av barn.Utskottet har vid ett flertal tillfällen och senast i sambandmed de ändringar beträffande möjligheterna att ta barn i förvarsom infördes framhållit att förvar endast bordetillgripas i de fall det var oundgängligen nödvändigt och sedandet noga övervägts om syftet med åtgärden inte kan nås genom attbarnet ställs under uppsikt. har utskottet gjort denbedömningen att barn alltjämt måste kunna tas i förvar i vissafall.Utskottet konstaterar att även regeringen gjort bedömningenatt möjligheterna att kunna ta barn i förvar i vissa fall intekan undvaras, men att regeringen liksom utskottet harmålsättningen att så långt det är möjligt inskränka dessamöjligheter. De förvarssituationer där förbud mot förvarföreslås i propositionen torde dock vara så få i förhållandetill de situationer där förvar fortfarande kommer att kunnatillgripas, att det föreslagna förbudet endast kommer attpåverka förvarstalen marginellt. Frågan om det statistiskaantalet förvar har därför mindre relevans som utgångspunkt förhur antalet förvar skall kunna nedbringas.Enligt utskottets uppfattning är det inte rimligt att enutlänning som sökt uppehållstillstånd i landet men nekats detta-- i många fall efter en lång och noggrann prövning av om skälenför att stanna kvar är tillräckliga -- själv i sista hand skallkunna avgöra om han eller hon ändå vill stanna kvar. Utskottetkan inte finna annat än att förslaget skulle kunna få dennaeffekt för en barnfamilj som nekats uppehållstillstånd menvägrar att lämna . Den långa asylprövningen och desärskilda påfrestningar denna inneburit för barnet och familjenter sig då också ganska meningslösa när barnfamiljen intefrivilligt lämnar landet. Om det enda tvångsmedel som finns föratt avlägsna familjen -- förvar -- skall slopas, anser utskottetatt ett sådant förslag borde ha föregåtts av en diskussion om degrundläggande bestämmelserna i utlänningslagen. Denna bygger påprincipen att de beslut som fattats i utlänningsärenden skallföljas och att ett beslut är verkställbart även i de fall denenskilde inte frivilligt rättar sig efter det. Propositioneninnebär att man ändrar på denna grundläggande princip ilagstiftningen när det gäller barnfamiljerna. Regeringensnyligen företagna åtgärd att ta bort den s.k. treterminsregelnför barnfamiljer ter sig också mot bakgrund av det föreliggandeförslaget som mindre konsekvent. Propositionens förslag kandessutom ge signaler till andra barnfamiljer som vill lämna sittland, att det i finns möjlighet att stanna kvar så längeman själv önskar.Utskottet är inte berett att ställa sig bakom ett förslag medsådana konsekvenser utan anser att det ytterst alltid måste, somen sista utväg, finnas möjlighet att mot barnets och familjensvilja verkställa beslut även i andra avvisningsfall än de förvilka förvarsmöjligheten behålls, och i utvisningsfallen.Utskottet kan därför inte till fullo ställa sig bakompropositionens förslag.Utskottet anser givetvis att barnens intressen måste vägamycket tungt vid bedömningen av i vilken utsträckning det skallvara möjligt att ta dem i förvar. Ett förvar i samband med s.k.direktavvisning, är även det en svår upplevelse för barnet, menförväntningarna på att få stanna i landet har dock inte hunnitväxa i samma utsträckning, som när barnet och familjen redantillåtits komma in i landet för en längre tids prövning av sinaskäl för att få stanna kvar. En utvisning efter kanske flera årsväntan och bortovaro från hemlandet måste av naturliga skälupplevas som en ännu större personlig katastrof än endirektavvisning och måste för den enskilde vara mycket svårareatt ta till sig och bearbeta konsekvenserna av. Utskottet delardärför den uppfattning som kommit till uttryck i flera avremissyttrandena, att en barnfamilj efter en längre tidsvistelse kan ha behov av att vänta någon tid på att avresanskall ske och att den, om den får en extra frist att övervägasin situation, är mer benägen att resa ur landet frivilligt ochunder värdiga former.För att möjliggöra detta föreslår utskottet att, i stället föratt möjligheterna till tvångsåtgärder vid en verkställighet heltslopas, förvarsreglerna i dessa fall utformas så attfamiljen alltid ges en möjlighet att under lugnare förhållandenoch utan hot om omedelbara tvångsåtgärder överväga om den skallresa ur landet frivilligt. Först när en frivillig avresa visatsig omöjlig att åstadkomma skall förvar kunna användas som ensista utväg. Möjligheten att ta barnet i förvar i andra fall ännär det gäller avvisning med omedelbar verkställighet bör därförfortsättningsvis grundas på en dokumenterad vägran att medverkatill en verkställighet, i stället för som på enav myndigheten bedömd risk för att familjen eller barnetundandrar sig och försvårar verkställigheten. Utskottet föreslåratt förvar i andra fall än i samband med avvisning med beslut omomedelbar verkställighet aldrig skall få tillgripas, förrän manförst prövat att ställa barnet under uppsikt, men trots dettaändå misslyckats med att förmå barnet att frivilligt medverkatill en avresa. Ett beslut om uppsikt kan visserligen förenasmed villkor, såsom anmälningsplikt på vissa tider, men innebäringet frihetsberövande. Barnet kan leva normalt och röra sigfritt inom ett större område, antingen barnet vistas påförläggning eller någon annanstans. Det kan också vägra att resapå utsatt tid och behöver då inte hålla sig undan. Barnetbehöver inte heller flyttas från sin invanda miljö före avresan.Först om barnet, när uppsikt prövats, vägrat att resa frivilligteller hållit sig undan när avresan skulle ha skett, skall förvarfå tillgripas för att möjliggöraavlägsnande. Även utskottets förslag förorsakar merkostnader förasylprocessen genom att avresan kan fördröjas med ökat arbetetill följd för den verkställande myndigheten, som måste ordnamed nya biljetter och resplaner, men har en rimlighänsyn tagits till barnet för att i det längsta undvikatvångsmedel vid avlägsnandet. Barnet och framför allt dessvårdnadshavare och personer som är villiga att gömma undan demför , ges härigenom alltid en möjlighetatt själva avgöra vilket som är det bästa för barnet, attfamiljen frivilligt lämnar landet under värdiga former i ettskede då ingen möjlighet finns att ta barnet i förvar, eller attbarnet göms undan och riskerar att tas i förvar när detpåträffas.Med det rådrum för frivillig avresa, som utskottets förslagger utrymme för, är det utskottets förhoppning att möjlighetentill förvar i praktiken inte skall behöva användas i de aktuellafallen. Ytterst beror det på den enskilde och på dem som gerutlänningen råd och stöd om dessa intentioner kan uppfyllas.Utskottet har, i likhet med flera remissinstanser, reageratmot uttalandena i propositionen om att familjer som håller sigundan verkställighet inte kan få något stöd av samhället.Möjligheterna att få stöd har belysts i remissyttrandena, somvisat att det inte finns någon laglig grund att helt vägra stödoch hjälp till dessa familjer. Utskottet förutsätter attkommuner och landsting, om en undangömd familj behöver derashjälp och stöd, också ger dem detta i den omfattning som de bådakommunförbunden ansett möjlig. Som framgår avRikspolisstyrelsens yttrande var 439 barnefterlysta, eftersom deras vistelseort var okänd. Även om deflesta personer som åtar sig att gömma undan barn kan antas göradetta av humanitet mot barnet och dess familj, finns alltidrisken att barnet kan utnyttjas av mindre nogräknade personer.Utskottet anser, mot bakgrund av erfarenheter i andra länder avhur gömda barn har det och med hänsyn till vad som framkommitvid remissbehandlingen om hur barnen tar skada av att gömmasundan, att regeringen bör ge i uppdrag att isamråd med andra berörda myndigheter försöka närmare utröna vardessa barn kan finnas och hur deras situation är. Detta börriksdagen som sin mening ge regeringen till känna.Utskottet har ingen erinran mot att möjligheten slopas att taett barn i förvar när det finns anledning anta att barnetbedriver brottslig verksamhet i , eftersom även dennamöjlighet, som sällan använts, grundar sig på ett antagande omhur barnet kommer att förhålla sig.För att begränsa möjligheterna att i det längsta utnyttja deneller de extra tidsfrister för att lämna landet som de avutskottet föreslagna bestämmelserna om förvar kan ge upphovtill, föreslår utskottet att ett beslut om uppsikt skall kunnameddelas redan då det föreligger ett lagakraftvunnet beslut omantingen avvisning som inte är förenad med omedelbarverkställighet eller utvisning. Detta innebär inte attmyndigheten vid varje sådant beslut måste ställa barnet underuppsikt, utan denna möjlighet bör användas med urskillning. Devillkor som förenas med ett beslut om uppsikt måste ocksåanpassas till vad som är lämpligt i det enskilda fallet. Vistasbarnet på en förläggning kan det t.ex. vara tillräckligt attbarnet är tillstädes vid måltider och nattvila och när avresanskall ske. Vistas barnet i ett enskilt hem skall inte hellerrörelsefriheten begränsas, men barnet kan då t.ex. åläggas atthålla kontakt med polismyndigheten eller de socialamyndigheterna och vara redo för avresa och plats.Utskottets principiella inställning är som framgår ovan attdet alltid måste finnas en yttersta möjlighet att avlägsna densom inte har rätt att stanna i landet. Även propositionensförslag om att ett barn får tas i förvar endast tillsammans medvårdnadshavare, ger ett barn som inte har någon vårdnadshavaremed sig i landet möjlighet att vägra att lämna landet, utan attdet kan tvingas till det. Som framgår av propositionenförekommer det endast i undantagsfall att ett ensamt barn tas iförvar. Utskottet drar av detta slutsatsen att förvar endast haranvänts, när ingen annan möjlighet att säkra ett avlägsnandefunnits, och utskottet anser att en yttersta möjlighet att taäven ett ensamt barn i förvar måste finnas kvar. Denna möjlighetkan dessutom utgöra ett skydd för barnet mot att det hämtas uppeller göms undan av någon som har andra avsikter än att se tillbarnets bästa.Utskottet kan i princip godta den föreslagna inskränkningen avtiden för förvar av barn till högst . Utskottet anserdock, med hänsyn till att utskottet föreslår att en ytterstamöjlighet till förvar skall finnas kvar även i de fall barnetsläppts in i landet, att det måste finnas en möjlighet attutsträcka om barnet påträffas efter att ha hållit sigundan eller gömts undan eller avresan av någon annan anledningfördröjs av omständigheter som den verkställande myndigheteninte har kunnat förutse eller avhjälpa. Alternativet, om enverkställighet bedöms inte kunna ske , blir annarsatt barnet måste släppas och tas i förvar på nytt och detta kaninte anses vara till gagn för barnet. Utskottet föreslår därföratt vid synnerliga skäl skall förvarstiden kunna utsträckas medytterligare 72 timmar.När det gäller den teknik som bör användas för utformningen av6 kap. 3 § UtlL vill utskottet framhålla följande. Till de fri-och rättigheter som framgår av regeringsformen (RF) hör detprincipiella skyddet för en utlänning i mot att blifrihetsberövad, t.ex genom förvar (RF 2 kap. 8 § första stycket,jämförd med 20 § andra stycket). Det finns då ingen anledningatt än en gång ange ett principiellt förbud mot förvar iutlänningslagen. Regeringsformens skydd mot frihetsberövande kandock som framgår av RF 2 kap. 12 § jämförd med 20 § andrastycket begränsas genom lag. Sådana begränsningar som görs iskyddet för en utlänning mot att frihetsberövas genom förvarkräver därför särskilda föreskrifter i utlänningslagen. Detlagförslag utskottet lägger fram med anledning av de ändringar ipropositionens förslag som utskottet ovan förordat har utformatsmot denna bakgrund.Det anförda innebär att utskottet avstyrker motion1991/92:Sf33 yrkande 1 i vad yrkandet avser förbud utan undantagmot förvar av barn och yrkande 2 samt motion 1991/92:Sf619yrkande 15. Motionerna 1991/92:Sf34, 1991/92:Sf35 och1991/92:Sf32 i denna del får i väsentliga delar ansestillgodosedda med vad utskottet anfört.Beträffande yrkande 1 i motion 1991/92:Sf33 om att gränsen förnär ett barn skall anses vuxet enligt utlänningslagen skallhöjas till för att anpassas till ,utgår utskottet från att frågan om åldersgränsen bör ändraskommer att uppmärksammas inom den av statsrådet aviseradeutredningen om en översyn av flykting- och invandringspolitiken.Motionen bör därmed inte föranleda någon åtgärd från riksdagenssida.Förvar av vuxnaLars m.fl. (v) anser i motion 1991/92:Sf619 att detinte föreligger något starkt behov av de utvidgade möjligheternaatt ta vuxna i förvar som infördes och att detidigare gällande reglerna bör återinföras eftersom förvar är enallvarlig integritetskränkning. Motionärerna begär därför attett förslag om upphävande av de nya reglerna läggs fram(yrkande14).Vid sin senaste behandling av dessa frågor återgav utskottet isitt av godkända betänkande 1990/91:SfU14 vissauttalanden i proposition 1988/89:86 om ny utlänningslag m.m. Ifråga om förvar av vuxna angavs i propositionen att en klartuttalad möjlighet att ta en utlänning i förvar redan på dengrunden att hans identitet är oklar var ytterligare en åtgärdför att komma till rätta med den s.k. dokumentlösheten. Detframhölls dock att det inte alltid kunde krävas att utlänningenskulle kunna styrka sin identitet för att undgå ett beslut omförvarstagande utan det borde vara tillräckligt att han gjordesannolikt att den identitet som han uppgav var riktig.Beträffande förvar för genomförande av utredning framhölls ipropositionen att en utlänning som inte ville inställa sig tillett förhör visserligen kunde hämtas till polisen och hållas kvardär för utredning () och attkvarhållandemöjligheten också kunde utnyttjas i samband medutlänningens ankomst till . Om många asylsökande anländesamtidigt kunde det dock vara svårt eller omöjligt för polisenatt hinna genomföra ett förhör under de somutlänningen fick hållas kvar för utredningen. var detuppenbart att ingen utlänning som åberopade asylskäl bordetillåtas att resa in i landet utan att ens ett inledande förhörhade hållits. En möjlighet skulle visserligen kunna vara attutöka den tid av som utlänningen fick kvarhållas förutredning utan att ett förvarsbeslut meddelades. Detta framstodemellertid enligt föredragande statsrådet som en sämre lösning.Utskottet erinrade om att det i sitt av godkändabetänkande /90:SfU19 instämt i de bedömningar som gjorts ipropositionen om behovet av de nya förvarsgrunderna för vuxnaoch vidhöll sin tidigare bedömning. Utskottet vidhåller ånyo sintidigare bedömning i denna fråga och avstyrker bifall tillmotion 1991/92:Sf619 yrkande14.Rättshjälp i ärende om avvisningRättshjälp genom offentligt biträde beviljas i ärende omavvisning, dock inte hos polismyndighet, om inte utlänningenhållits i förvar längre än (41§ rättshjälpslagen).I artikel 37 (d) av sägs: childdeprived of his or her have the right to promptaccess to legal and other appropriate assistance, -- -- --I den svenska översättningen sägs: Varje frihetsberövat barnskall ha rätt att få tillgång till såväl juridisktbiträde och annan lämplig hjälp -- -- --() begär i motion 1991/92:Sf33 yrkande 3förslag om sådan ändring av bestämmelserna i rättshjälpslagen omoffentligt biträde att dessa bringas i överensstämmelse medartikel 37 i FN:s barnkonvention.Utskottet förutser att även frågan om rättshjälp iutlänningsärenden kommer att prövas under arbetet med översynenav flykting- och invandringspolitiken och anser att inte hellerdetta yrkande i motion 1991/92:Sf33 påkallar någon riksdagensåtgärd.KroppsvisitationEnligt utlänningslag fick polisman, liksom personalvid tullen och och passkontrollant i vissa fall,i samband med inresekontroll undersöka bl.a. bagageutrymmen ibilar och andra transportmedel i syfte att hindra attutlänningar reser in i i strid mot reglerna iutlänningslagstiftningen. 2§ i 1989 årsutlänningslag har befogenheten fr.o.m. vidgatstill att polisman och i vissa fall personal vid tullen ochkustbevakningen i samband med inresekontroll får kroppsvisiteraen utlänning samt undersöka bagage osv. i den utsträckning somdet är nödvändigt för att ta reda på utlänningens identitet.Sådan undersökning får också ske för att ta reda på utlänningensresväg till , om den är av betydelse för bedömningen avrätten att resa in i och vistas här i landet.Lars m.fl. (v) anför i motion 1991/92:Sf619 attmöjligheten till kroppsvisitation av asylsökande är starktintegritetskränkande och att de praktiska vinster som kan uppnåsinte är tillräckliga för att motivera kränkningen. Motionärernabegär därför att regeringen skall lägga fram förslag omupphävande av de bestämmelser om kroppsvisitation som börjadegälla (yrkande16).I proposition 1988/89:86 framhölls att det ingripande som enkroppsvisitation innebar självfallet inte fick vara större änvad som behövdes för att uppnå det avsedda resultatet. Det bordevara tillräckligt att polismannen, tulltjänstemannen eller annansom sköter inresekontrollen kände i eller utanpå fickor ochkläder samt kontrollerade medfört bagage, dvs. sådana åtgärdersom ibland kallas ytlig kroppsvisitation eller provisoriskskyddsvisitation. Syftet med undersökningen skulle vara atteftersöka pass och andra identitetshandlingar samt handlingarsom utvisade utlänningens resväg till , exempelvisbiljetter. Det fick aldrig bli fråga om någon rutinmässigvisitation av utlänningar som kom hit, utan det måste finnasanledning att anta att en utlänning underlät att visa uppmedförda handlingar. I de fall där det saknades skäl attifrågasätta utlänningens uppgifter om resväg eller orsaken tillatt han saknade handlingar borde någon undersökning inte fåföretas. I specialmotiveringen påpekades att möjligheten tillkroppsvisitation var av intresse främst för att den s.k. förstaasylland-principen skulle kunna tillämpas. För att undersökningskulle få ske krävdes också att dokument som styrkte identiteteller resväg behövdes för de syften som angivits.Utskottet ansåg senast i sitt av godkända betänkande1990/91:SfU14 att möjligheten till kroppsvisitation behövdes somen av flera åtgärder för att motverka dokumentlösheten.Utskottet vidhåller denna inställning och avstyrker bifall tillmotion 1991/92:Sf619 yrkande16.Transportörs kostnadsansvarEn utlänning som avvisas eller utvisas från skallenligt huvudregeln i 9kap. 1§ utlänningslagen själv betalasin resa härifrån. Eftersom utlänningen kan sakna medel tilldetta har regeln kompletterats med en skyldighet för den somtransporterar hit utlänningen att i vissa fall i förhållandetill staten svara för den kostnaden.En utlänning som avvisas därför att han saknar pass ellererforderliga tillstånd eller medel för sin hemresa får enligt8kap. 6§ utlänningslagen föras tillbaka till det fartygeller luftfartyg som han kom med eller sättas ombord på annatfartyg eller luftfartyg med samma ägare eller brukare. Om det ärnödvändigt skall plats beredas även för medföljandebevakningspersonal.Vid avvisning av de angivna skälen är den som transporterathit utlänningen med fartyg eller luftfartyg enligt 9kap. 2§utlänningslagen skyldig att ersätta staten för kostnaden förutlänningens resa från samt för resekostnaden förmedföljande bevakningspersonal. Transportören kan helt ellerdelvis befrias från kostnadsansvaret om han kan visa att hanhaft skälig anledning att anta att utlänningen hade rätt attresa in i eller det med hänsyn till kostnadens storlekeller av andra skäl framstår som uppenbart oskäligt att kräva utkostnaden.Transportörens kostnadsansvar har utökats genom 1989 årsutlänningslag. Skyldigheten att bereda plats på transportörensegna fartyg eller luftfartyg, som tidigare gällde endast omfartyget skulle avgå eller inom den närmaste tidenoch endast den avvisade utlänningen själv, har utsträckts attgälla under i princip obegränsad tid och avse även medföljandebevakningspersonal. Kostnadsansvaret, som tidigare bara gälldeför transporter med egna fartyg och luftfartyg, har dessutomutvidgats att avse även transporter med transportmedel som harannan ägare eller brukare.Lars m.fl. anför i motion 1991/92:Sf619 att den utökadeskyldigheten för transportföretag att stå för asylsökandes ochbevakningspersonals resekostnader vid avvisning i förening kan hindra flyktingar att nåSverige, och motionärerna begär att regeringen skall lägga framförslag om att reglerna om transportörers kostnadsansvar skallåterges den lydelse de hade före (yrkande19).I proposition 1988/89:86 anfördes att det ökade ansvaret förtransportören var ett medel att på ett relativt tidigt stadiummotverka en ytterligare spridning av problemet meddokumentlöshet. Ansvaret skulle gälla i fall där transportörenhade en realistisk möjlighet att kontrollera om vederbörandehade rätt att resa hit. Kostnadsansvar och ansvar föråtertransport borde endast komma i fråga om avvisning skedde pågrund av att utlänningen saknade pass eller erforderligatillstånd eller medel för hemresa. Vidare angavs attersättningsskyldigheten skulle kunna efterges helt eller delvisom det i praktiken hade varit omöjligt för befälhavaren attgenomföra en kontroll, t.ex. vid färjeförbindelser mellan denordiska länderna eller vid andra transporter där ett mycketstort antal personer skall tas ombord . Någotansvar borde inte heller komma i fråga om utlänningen haftfalska handlingar, om inte dessa handlingar varit så uppenbartfalska att det måste ha upptäckts omedelbart.I propositionen angavs också att regler om straffansvar för detransportörer som befordrar utlänningar utan pass eller visumhade införts i en rad länder . Detta hade inteansetts strida mot gällande internationella överenskommelser påområdet, och det måste med nödvändighet ha medfört attkontroller redan vidtogs av bolagen i förhållande till dessaländer. Det var svårt att inse att någon form av motsvarandekontroll då inte skulle kunna vidtas också beträffande resenärertill . Detta argument hade enligt propositionen ocksåbäring på den allvarligare invändningen att ett ökat ansvar förtransportörerna kunde få till effekt att dessa inte ville ellervågade ta ombord sådana personer som hals över huvud flytt sittland undan förföljelse och därför inte heller kunde skaffa varesig pass eller erforderliga tillstånd. Denna risk hade alltsåinte avhållit andra länder från att införa straffsanktioner mottransportföretagen. I propositionen redovisades även att detenligt Chicagokonventionen åligger ett flygbolag att kontrolleraatt en passagerare innehar de dokument som krävs för inresa idestinationslandet. Enligt konventionen gäller skyldigheten fören transportör att återföra en passagerare fråndestinationslandet till dess passageraren definitivt tillåtitskomma in i landet. Någon tidsgräns inom vilken återförandetmåste ske finns inte i konventionsbestämmelsen.Utskottet har senast i det förenämnda betänkandet1990/91:SfU14 vidhållit att det utökade kostnadsansvaret förtransportörer behövs. Utskottet finner inte anledning tilländrat ställningstagande och avstyrker bifall till motion1990/91:Sf619 yrkande 19. beträffande förvar av barnatt med anledning av proposition 1991/92:138 idenna del och motionerna 1991/92:Sf32 i denna del, 1991/92:Sf34och 1991/92:Sf35 och med avslag på motionerna 1991/92:Sf33yrkandena 1 och 2 och 1991/92:Sf619 yrkande 15 dels antardet i bilaga av utskottet framlagda förslaget till lag omändring i utlänningslagen (1989:529), dels som sin meningger regeringen till känna vad utskottet anfört om gömda barn,res. 1 (fp, kds)men. (v)2. beträffande förvar av vuxnaatt avslår motion 1991/92:Sf619 yrkande 14,men. (v)3. beträffande rättshjälpatt avslår motion 1991/92:Sf33 yrkande 3,4. beträffande kroppsvisitationatt avslår motion 1991/92:Sf619 yrkande16,men. (v)5. beträffande ansvar för transportöreratt avslår motion 1991/92:Sf619 yrkande 19.res. 2 (fp) - motiv.men.