bet · GG01KU3 · 1992-11-05 00:00:00 — Därvidnämndes , Arbetarskyddsstyrelsen ochAMU-styrelsen; även i borde liksomtidigare olika berörda intressen bli representerade.Konstitutionsutskottet framhöll i sitt betänkande attlekmannastyrelsens sammansättning måste bestämmas från fall tillfall med beaktande av de uppgifter som myndigheten i fråga har.Beträffande vissa styrelser på arbetsmarknads- ochjordbruksområdet borde, som föreslagits i propositionen,dittillsvarande form för intresserepresentation finnas kvar.Även i andra styrelser kunde det enligt utskottet bli aktuelltatt hämta styrelseledamöter från intresseorganisationer på grundav den sakkunskap som är representerad där. Utskottet förutsatteemellertid att det allmänna medborgerliga omdöme som företrädsav personer i de folkvalda församlingarna skulle få en starkrepresentation i lekmannastyrelserna.I en vpk-motion stöddes den parlamentariska lekmannastyrelsensprincip, medan tanken på intresseföreträdare avvisades.M-motionärer, vilka förordat att lekmannastyrelserna endastskulle ha en rådgivande roll, såg inte skäl för någon särlösningpå arbetsmarknads- och jordbruksområdet. På dessa punkterförelåg reservationer. följde utskottet.Myndighetschefens och styrelsens ansvar och uppgifter harsedermera preciserats i verksförordningen (1987:1100) och iinstruktionerna för myndigheterna.Riksdagen beslutade (prop. 1991/92:123, KU36, rskr.305) att slopa intresserepresentationen i vissa statligamyndigheters styrelser inom arbetsmarknadsområdet. I ställetskall för ledningen av dessa myndigheter gälla de allmännariktlinjer för styrelsernas sammansättning i myndigheterna underregeringen som har godkänt genomverksledningsbeslutet. Vidare beslutades om vissa ändringar ifråga om förfarandet vid utseende av ledamöter isocialförsäkringsnämnderna.Konstitutionsutskottet erinrade vid sin behandling avpropositionen om att förvaltningsmyndigheternas ledningsformerm.m. på lång sikt ses över av en särskild utredning (se nedan).Utskottet delade dock propositionens åsikt om att den uppkomnasituationen krävde åtgärder på kort sikt, eftersom den enligtverksledningsbeslutet för vissa fall eftersträvade balansenmellan olika intressegrupper inte kunde upprätthållas.Utskottet framhöll vidare att med intresserepresentationförstods i det aktuella sammanhanget att representanter förarbetsmarknadens parter utses som ledamöter m.m. i styrelserefter att ha nominerats av respektive organisation. Deföreslagna förändringarna i fråga om intresserepresentationen ivissa statliga myndigheters styrelser -- samtliga påarbetsmarknadsområdet -- ansågs mot den angivna bakgrundenbefogade. Vad gällde socialförsäkringsnämndernas sammansättninggjorde utskottet en motsvarande bedömning. I reservation ansågde socialdemokratiska ledamöterna att propositionens förslagskulle avslås. följde utskottet.Pågående utredningDen beslöt regeringen tillkalla en kommitté(Fi 1992:03) med uppgift att se över förvaltningsmyndigheternasledningsformer m.m. Enligt kommitténs direktiv (dir. 1992:10)skall översynen i första hand omfatta ledningarna i de statligacentrala förvaltningsmyndigheterna och bör enligt direktivendessutom i tillämpliga delar avse ledningen av affärsverken.Härvid bör beaktas de skilda förutsättningar som finns förverksamhet i förvaltningsmyndigheter och i affärsverk. Enligtdirektiven är det av särskild vikt att belysa behovet avförändring av styrelsens kompetens med hänsyn till den pågåendeutvecklingen inom affärsverksområdet samt rollfördelningenmellan verksstyrelsen och generaldirektören.En allmän utgångspunkt för utredningens arbete skall vara attmyndighetsledningarnas befogenheter och ansvar anpassas till denya förutsättningar som följer av bl.a. den fortlöpandedelegering av verksamhetsansvar och ekonomiskt ansvar som skettde . Härvid bör kommittén även förutsättningslöstpröva behovet av lekmannainflytandet i verksamheten. En annanutgångspunkt för utredningen skall vara attintresserepresentation inte bör förekomma på ledningsnivå utan iförekommande fall i rådgivande organ. Kommittén bör ävenöverväga om en återgång till att behålla kollegium somledningsform i vissa myndigheter kan vara ändamålsenligt.Som ett led i översynen bör en utvärdering göras avverksledningsbeslutet i den del som avser myndighetsledningensbefogenheter och ansvar m.m. Utvärderingen bör kunna ligga tillgrund för kommitténs fortsatta överväganden.Kommitténs arbete skall enligt direktiven vara slutfört föreutgången av år 1992.Utskottets bedömningFörvaltningsmyndigheternas ledningsformer m.m. på lång siktses över av en särskild utredning. En sådangenomlysning kommer även att omfatta behovet avlekmannastyrelser och frågor om intresserepresentation.Genom utredningen får motion K511 anses tillgodosedd, varfördenna motion avstyrks.De frågor som tas upp i de två andra motionerna omfattas avutredningens arbete. Utskottet anser att utredningsarbetet intebör föregripas och avstyrker därför motionerna K503 och K505.6. Arvode till personalföreträdare i statlig myndighetsstyrelseMotionenI motion 1991/92:K506 begär m.fl. (nyd) attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om upphävande av förordningen SFS 1975:592 omarvode åt personalföreträdare i statlig myndighet medlekmannastyrelse.Enligt motionen finns inget skäl att utbetala särskiltdagsarvode till personalföreträdare eftersom denne inte fårvidkännas något löneavdrag när han/hon är frånvarande från sittarbete för att fullgöra sitt uppdrag. Förordningen SFS 1975:592föreslås upphävd fr.o.m. den 1 juli 1992.BakgrundEnligt personalföreträdarförordningen (1987:1101, omtryckt1989:399) avses med personalföreträdare den som särskilt harutsetts att i myndighetens ledning företräda dem som äranställda hos myndigheten. Vid affärsverken ärpersonalföreträdarna ledamöter i styrelserna, medan de vid andramyndigheter med lekmannastyrelse eller råd har rätt att närvaraoch yttra sig vid all handläggning i styrelsen eller rådet.Förordningen trädde i kraft , ochkungörelsen(1974:224) om personalföreträdare i statlig myndighets styrelsem.m. upphörde att gälla vid utgången av år 1988.Förordningen (1975:592) om arvode åt personalföreträdare istatlig myndighet med lekmannastyrelse stadgar att den somenligt ovan nämnd kungörelse om personalföreträdare i statligmyndighets styrelse m.m. har utsetts att i myndighet medlekmannastyrelse vara personalföreträdare eller ersättare försådan, skall erhålla arvode enligt de grunder som gäller förarvode åt sådan ledamot eller ersättare i myndighetens styrelsesom inte är anställd hos myndigheten. Dessa arvoden fastställsav regeringen.Enligt uppgift från tolkar myndigheternaförordningen (1975:592) om arvode åt personalföreträdare istatlig myndighet med lekmannastyrelse på olika sätt. Vissamyndigheter anser att förordningen gäller även depersonalföreträdare som utsetts enligtpersonalföreträdarförordningen och i enlighet härmed utbetalasarvode till dem. Andra myndigheter anser attpersonalföreträdarna är berättigade till någotarvode, eftersom förordningen hänvisar till en upphävdkungörelse.Finansdepartementet har genomfört en översynav arvodena för uppdrag i styrelser och nämnder. Resultatet avdenna översyn bereds inom departementet.Översynen omfattar även frågan om arvode åt personalföreträdarei statlig myndighet med lekmannastyrelse.Utskottets bedömningFinansdepartementets översyn av arvodena för uppdrag istyrelser och nämnder omfattar den fråga som tas upp i motionen.I avvaktan på att detta arbete slutförs, finns inte anledningför att vidta någon åtgärd med anledning av motionen.Motion K506 avstyrks således.7. Ersättning till ledamöter i statliga utredningarMotionenI motion 1991/92:K509 anser ochSinikka () att en översyn bör ske av ersättningen tillledamöter i statliga utredningar. Enligt motionen täcker dennuvarande låga ersättningen inte förlorad arbetsförtjänst och pågrund av detta finns det personer som inte har möjlighet attdelta i statligt utredningsarbete.BakgrundErsättning vid kommittéuppdrag utgår enligt förordning(1978:45) om ersättning vid sådana uppdrag.Ersättningen utgår i form av dagarvode, för dag under vilkenarbete utförs. Dagarvodet är förordförande och för andra uppdragstagare . Enligt praxisutgår även dagarvode för tre s.k. inläsningsdagar. De nuvarandeersättningsbeloppen fastställdes 1988.I regeringens beslut om arvoden m.m. för vissa uppdrag inomdepartementens verksamhetsområden, såsom uppdrag i vissastyrelser och nämnder, anges ibland att dagarvode utgår medmotsvarande tillämpning av bestämmelserna i förordningen omersättning vid kommittéuppdrag. Såsom ovan nämnts under punkt 6pågår inom en översyn avarvodena för uppdrag i styrelser och nämnder.Utskottets bedömningResultatet av pågående översyn avarvodena för uppdrag i styrelser och nämnder torde kunna fåbetydelse även för ersättningen vid kommittéuppdrag. Arbetet meddenna översyn bör avvaktas och motion K509 avstyrks därför.8. Den fria tolkservicenMotionenI motion 1991/92:K507 (m) yrkar att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omfri tolkservice.Enligt motionen skall fri tolkservice inte utgå när människorsom varit i inte lärt sig detsvenska språket hjälpligt. För invandrare med mindre godekonomi bör bidrag till tolkservice kunna utgå, men i övrigt börden vara avgiftsbelagd.Bakgrund Enligt 8 § förvaltningslagen gäller att när en myndighet haratt göra med någon som inte behärskar svenska eller som ärallvarligt hörsel- eller talskadad, bör myndigheten vid behovanlita tolk.Innehållet i bestämmelsen överensstämmer i sak med 9 § i dengamla förvaltningslagen (1971:291). I förarbetena till dennabestämmelse (prop. 1971:30) uttalade föredragandedepartementschefen bl.a att med en sådan bestämmelse behövdemyndighet inte hysa någon tvekan om huruvida den hade rätt atttillkalla tolk i mellanhavande med en icke svenskspråkig person.Bestämmelsen fick enligt hans mening ses som en rekommendationtill myndigheterna att anlita tolk, när det behövdes.Departementschefen anförde vidare bl.a. följande (s. 382).Något behov av att i lagen ta med särskilda regler omersättning till tolk föreligger enligt min mening inte (jfr 14 §andra stycket arbetsgruppens lagförslag). Det får anses ligga isakens natur att den som fullgör uppdrag som tolk annorledes äni tjänsten skall få skälig ersättning härför. Att ersättningentill tolk skall utgå av statsmedel hos statlig myndighet och avkommunala medel hos myndighet behöver inte helleruttryckligen utsägas i lagen.Tolkregeln skärptes från att vara en får-regel tillatt bli en bör-regel. Skärpningen motiverades med att det intevar tillfredsställande att lagen gav utrymme för myndigheternaatt låta bli att använda tolk när sådan behövdes och fanns atttillgå (prop. 1978/79:111, bil. 1 s. 3).Förvaltningsrättsutredningen föreslog att i den nyaförvaltningslagen skulle införas bestämmelser om att i allaärenden som gällde myndighetsutövning mot enskilda skulleskyldighet föreligga för myndighet att anlita och bekostatolkar, om det behövdes för att den enskilde skulle kunna tatill vara sin rätt.I proposition 1985/86:80 om ny förvaltningslag deladedepartementschefen inte utredningens åsikt och uttalade därvidbl.a. följande (s. 27).För egen del anser jag att den som behöver tolk vid sinakontakter med myndigheterna bör få sådant bistånd i all rimligutsträckning. Vilken utsträckning som är rimlig beror bl.a. påtillgången på tolkar. Tillgången kan -- framför allt när detgäller sådana språk som få i vårt land behärskar -- variera frånen ort till en annan och även växla . Kostnaden församhällets tolkservice måste också stå i rimlig proportion tillden betydelse som ärendet har för den enskilde.Med hänsyn till detta anser jag att något absolut krav påtolkning och översättning inte bör föreskrivas iförvaltningslagen. Den nuvarande regeln är en ändamålsenligbasregel och bör behållas.Utskottet tillstyrkte (KU 1985/86:21) propositionens förslagom tolkregel i 8 § och avslog motion (m) med yrkande om enutformning av bestämmelsen i enlighet med utredningens förslag.Utskottet framhöll att det självfallet är viktigt attmyndigheterna regelmässigt anlitar tolk i ärenden som gällermyndighetsutövning, när detta behövs för att en enskild skallkunna ta till vara sin rätt.Vad gäller anlitande av tolk vid domstol, finns bestämmelser ilag om att kostnaden härför skall betalas av allmänna medel.Utskottets bedömningSom ovan framgått har det vid utformningen avförvaltningslagens tolkregel ansetts att kostnaden föranvändande av tolk skall betalas av allmänna medel. Utskottetfinner inte skäl till annan bedömning, varför motion K507avstyrks.9. Avgifter för myndigheters kontroll och inspektion av ickeoffentlig verksamhetMotionenI motion 1991/92:K512 yrkar m.fl. (nyd) attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att myndigheter ej bör äga rätt att ta utavgifter för rutinmässig kontroll och inspektion av ickeoffentlig verksamhet.Enligt motionen är det ett självklart rättvisekrav att företaginte skall kunna åläggas att betala avgifter till myndighetersom genomför rutinmässiga kontroller eller inspektioner avföretagens verksamhet. Lagstiftningen måste enligt motionenändras så att myndigheterna endast har rätt att ta ut avgift försådan kontroll eller inspektion som måste företas på företagetsegen förskyllan.BakgrundAvgift i regeringsformens mening är en betalning avoffentligrättslig karaktär. Vanligen är det en betalning tillstaten eller en kommun.Föreskrift om avgift som utgör bidrag till kostnaderna för enmyndighets tillsynsverksamhet synes utgöra sådan föreskrift somskall bestämmas genom lag enligt 8 kap. 3 § regeringsformen.Riksdagen kan bemyndiga regeringen eller kommun att meddelasådana föreskrifter om avgifter, som på grund av 8 kap. 3 §annars skall meddelas av riksdagen.En myndighets verksamhetsområde omfattar ibland även tillsyn.Detta kan gälla t.ex. livsmedelskontroll enligt livsmedelslagen,kontroll av miljöfarlig verksamhet enligt miljöskyddslagen ochkontroll av efterlevnaden av hälsoskyddslagens bestämmelser. Ilagen anges att en eller flera myndigheter skall utöva tillsynöver efterlevnaden av lagen och de föreskrifter som meddelatsmed stöd av denna.Riksdagen har då i lagen bemyndigat regeringen att föreskrivaom avgifter för myndigheternas verksamhet enligt lagen. Dennauppgift kan även överlåtas av regeringen åt annan myndighet.Avgiftsföreskrifterna kan även omfatta någon annan del avmyndighetens verksamhet, t.ex. tillståndsgivning. Den närmareutformningen av tillsynen är inte reglerad i lagen.Som exempel på ovanstående ges en sammanfattning avbestämmelserna gällande livmedelskontroll.Livsmedelslagen (1971:511) behandlar hantering av livsmedel,vilket bl.a. omfattar servering av livsmedel. Den centralatillsynen över efterlevnaden av lagen och de föreskrifter somhar meddelats med stöd av lagen, utövas av och den närmare tillsynen i länet utövas avlänsstyrelsen. Den eller de kommunala nämnder som fullgöruppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar tillsyneninom kommunen, om inte regeringen föreskrivit att tillsynenskall utövas av Livsmedelsverket.Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer fårföreskriva om avgifter för en myndighets verksamhet enligt lageneller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen.Regeringen får även föreskriva att kommun skall ombesörjauppbörden av avgifter för den statliga tillsynen.Vidare får regeringen meddela föreskrifter om hur tillsynenskall bedrivas och om undersökning och annan kontroll som behövsför att lagen skall följas. Även denna uppgift får regeringendelegera till annan myndighet.Enligt förordningen (1989:1110) om avgift förlivsmedelstillsyn m.m. skall den som i en livsmedelslokal driververksamhet genom att bl.a. bereda eller servera livsmedel betalaen årlig avgift för den tillsyn som enligt livsmedelslagenutövas av eller en nämnd.Avgiften för nämndens tillsyn skall enligt förordningen användasför att bekosta nämndens provtagning och undersökning.Avgift skall därutöver betalas när en tillsynsmyndighet prövarfrågor om tillstånd, godkännande eller liknande samt föruppföljning av prov som har lett till anmärkning samt vidare föratt bekosta kontroll av rester av bekämpningsmedel ochveterinärmedicinska preparat i vissa inom landet produceradelivsmedel.Livsmedelsverket bestämmer den årliga tillsynsavgiftensstorlek genom att meddela föreskrifter om hur de olikaverksamheterna skall delas in i avgiftsgrupper ochavgiftsklasser med hänsyn till kontrollbehov och omsättningeller årsarbetskraft. Verket meddelar även föreskrifter omavvikelse från bestämmelserna om avgiftsklass.Tillsynsmyndigheten bestämmer vilken avgift som enligt verketsföreskrifter skall betalas för varje avgiftspliktig verksamhet.Vad gäller andra avgifter enligt livsmedelslagen i ärenden omtillstånd, godkännande eller liknande samt för uppföljning avprov som har lett till anmärkning meddelas föreskrifter avLivsmedelsverket.Den kommunala nämndens beslut enligt förordningen fåröverklagas hos , vars beslut i sin tur fåröverklagas hos kammarrätten.Utskottets bedömningKontroll och inspektion av vissa verksamheter ingår ibland somett led i en myndighets tillsyn. I princip skall dennaverksamhet bekostas av de avgifter som tas ut i samband meddenna. Mot denna bakgrund kan utskottet inte ställa sig bakomett sådant uttalande som motionärerna yrkar. Motion K512avstyrks därför.10. Tidsfrister vid myndigheters inkrävande av uppgifter m.m.MotionenI motion 1991/92:K515 yrkar m.fl. (nyd)tillkännagivande till regeringen av vad i motionenanförts dels, yrkande 1, om att rättssäkerheten kräver enstarkare ställning för medborgaren gentemot myndigheter,dels, yrkande 2, om att en myndighet som inkräver en uppgiftfrån en medborgare klart måste ange anledningen till attuppgiften behövs inom och dels, yrkande 3, omatt en myndighet bör vara skyldig att ange den senaste tidpunktdå ett beslut eller svar kan vara att förvänta från myndigheten.Vidare yrkas tillkännagivanden av vad i motionen anförtsdels, yrkande 4, om att en skyldighet bör införas förmyndighet att inte låta ett ärende ligga obehandlat över sexmånader, dels, och yrkande 5, om att en myndighet inte skalläga rätt att avkräva uppgift från medborgare men att önskemål från myndighetens sida fårframföras om snabbare svar.BakgrundFörvaltningslagen (1986:223), som 1987 ersatte den äldreförvaltningslagen, bygger på den gamla men innebar också fleranyheter. Nya regler gavs om bl.a. myndigheternasserviceskyldighet, samverkan mellan myndigheter och en snabb ochenkel handläggning.I 7 § förvaltningslagen stadgas numera att varje ärende därnågon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbt ochbilligt som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Vidhandläggningen skall myndigheten beakta möjligheten att självinhämta upplysningar och yttranden från andra myndigheter, omsådana behövs. Myndigheten skall vidare eftersträva att uttryckasig lättbegripligt och även på andra sätt underlätta för denenskilde att ha med den att göra.Enligt förarbetena till den nya förvaltningslagen (prop.1985/86:80) uttrycker bestämmelsen en bärande tanke bakom dennya lagen: att ärendehandläggningen skall vara så enkel, snabboch billig som möjligt utan att säkerheten eftersätts. Samtidigtklargörs att det är den enskildes intresse av enkelhet som skallstå i centrum och att förenklingssträvandena måste sträcka sigöver myndighetsgränserna och också omfatta myndigheternas språk.Bestämmelser om myndigheternas kommunikationsplikt finns i17 § förvaltningslagen. Ett ärende får inte avgöras utan att densom är sökande, klagande eller annan part har underrättats om enuppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honomsjälv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, omärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild.Kommunikationsplikten får underlåtas då kommunikationsåtgärderär uppenbart obehövliga, om det kan befaras att det annarsskulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendeteller om avgörandet inte kan uppskjutas. Vidare fårkommunikation underlåtas vid tjänstetillsättning m.m., underförutsättning att det inte är fråga om prövning i högre instansefter överklagande.I det förslag till förvaltningslag som presenterades i enutredning (SOU 1968:27) sades bl.a. följande avseendetidsfrist för part vid kommunikation (s. 163).Fristen för avgivande av yttrande bör givetvis bestämmas såatt skäligt rådrum ställs till förfogande. Vad detta betyder idagar räknat blir beroende av materialets omfattning ochinnehåll, sakens beskaffenhet samt tidstillgången.JO har (1988/89 s. 333) vid behandling av ett ärende gällandebl.a. svarsfrist gjort ett liknande uttalande och då ävenpåpekat att en inverkande faktor naturligtvis är ärendetsbrådskande karaktär.I samband med behandlingen av regeringens förslag till nyförvaltningslag behandlade (KU1985/86:21) bl.a. motioner som gällde tidsfrister iärendehandläggningen m.m. (s. 8). Motionsyrkandena omfattadebl.a krav på att den enskilde skulle få underrättelse omplanerad handläggningstid och handläggare inom myndigheten, attbestämda tidsgränser inom vilka ärenden skall behandlas ochbeslutas skulle utsättas samt att myndighet alltid skall ange endag då beslut i ett färdigberett ärende senast kommer attlämnas. Vidare framställdes yrkande om att regeringen borde få iuppdrag att göra en översyn av de tidsgränser som myndigheternakan ålägga den enskilde för infordrande av uppgifter etc. isyfte att öka den enskildes möjligheter att hävda sin rätt motdet allmänna.Utskottet redogjorde för den uppmärksamhet som problemet medlånga handläggningstider tidigare fått (s. 10) och pekade på attförvaltningsrättsutredningen i sitt förslag till nyförvaltningslag (SOU 1983:73) inte tagit in någon regel omsärskilda tidsfrister utan att förslaget i stället byggde på attärendebehandlingen skall ske så enkelt och snabbt som möjligtutan att säkerheten eftersätts. De frågor om särskildaunderrättelser och tidsgränser som aktualiserades i motionernasyntes inte ha närmare övervägts i förvaltningsrättsutredningeneller vid beredningen av utredningens förslag iregeringskansliet.Utskottet ansåg att det med hänsyn till de skiftandeförhållanden som råder inom förvaltningen torde vara vanskligtatt i förvaltningslagen införa några mera preciseradebestämmelser om underrättelseskyldighet rörandehandläggningstider eller tidsfrister i handläggningen. I vissatyper av ärenden, t.ex massärenden, kan det t.o.m. tänkas att enextra hantering med att sända ut underrättelser i ett stortantal fall skulle kunna bli en belastning i verksamheten somskulle kunna ge upphov till ytterligare fördröjningar ochdessutom föranleda ökade kostnader. När det gällde fastatidsgränser för handläggningen på utredningsstadiet kunde detenligt utskottet inte uteslutas att sådana skulle kunna innebärarisker för rättssäkerheten, om myndigheterna skulle avstå frånatt företa utredning för att kunna iaktta uppställdatidsfrister.Utskottet framhöll att 7 § sista meningen i nuvarandeförvaltningslagen innehåller en bestämmelse av innebörd attmyndigheterna på olika sätt skall underlätta för den enskildeatt ha med dem att göra. torde det enligt utskottetinte vara förenat med större olägenheter att sändaunderrättelser om beräknad handläggningstid och att ange någoneller några personer inom myndigheten till vilken den enskildekan vända sig med sina förfrågningar i ett pågående ärende.Enligt utskottets mening var det då naturligt att den enskildefick en underrättelse. Om en mera fixerad tid för handläggningenkunde anges var det enligt utskottets mening naturligt att ävendenna uppgift togs in i en underrättelse.Utskottet ansåg slutligen att frågan om handläggningstidernanoggrant borde följas av regeringen mot bakgrund averfarenheterna av den nya förvaltningslagen. Inom ramen för ensådan granskning borde beaktas de synpunkter om underrättelseroch tidsgränser som framförts i motionerna.