bet · GF01TU22 · 1992-05-19 00:00:00 — Men då handlar det inte omavgifter i finansieringssyfte utan om avgifter för att styratrafiken till andra områden.En annan typ av förslag går ut på att statliga företag börsäljas ut, privatiseras, och att försäljningsintäkterna skall gåtill infrastrukturen. Det är också ett sätt att föra överresurser från den privata sektorn. Det skapar inga nya resurser.Privatisering innebär att staten byter aktier mot pengar, medande som köper aktierna -- hushåll och företag -- lämnar ifrån sigpengar. De statsintäkter som då uppstår kan användas tillinfrastruktur -- liksom de kan användas för alla andra tänkbaraoch önskvärda åtgärder som staten står för. De kan ocksåanvändas för att minska budgetunderskottet. Här gäller alltså,åter igen, frågan om prioritering. Det är inte självklart attintäkterna skall gå just till infrastruktur. Oavsett hur manväljer, måste de reala resurserna tas någon annanstans ifrån. Idet här fallet blir det från den privata sektorn. Vidare måsteman vara på det klara med att intäkter från privatiseringar ärengångsintäkter. De ger inte löpande, långsiktiga intäkter.Därför skall man akta sig för att finansiera löpande utgifter pådet sättet. Däremot kan man naturligtvis finansiera enskildaprojekt.Det finns förslag om att inrätta särskildainfrastrukturfonder, vilkas avkastning skulle gå tillinfrastrukturen. Typexempel är idéerna om att en del avAP-fonderna -- t.ex. löntagarfonderna -- skulle användas förinfrastruktursatsningar. Men, enligt vad jag har sagt tidigare,skapar inte heller det några nya reala resurser. Också här ärdet tillgängligheten vad gäller reala resurser och budgetlägetsom avgör om det är en rimlig metod för att föra över resursertill staten.Hur är det med möjligheterna att låna direkt i AP-fonderna,vilket också har föreslagits? Fonderna har inga likvida medelatt tala om. Om de skall kunna ställa upp med resurser måste dealltså sälja bostadsobligationer, vilket innebär att allmänhetenmåste öka sitt obligationsinnehav i motsvarande mån. Det medföratt resurser dras undan i den privata sektorn, precis som omstaten hade dragit in medlen direkt från allmänheten. Det finnsdärmed inget principiellt skäl för att gå just till AP-fonderna.Däremot kan det finnas ett konkret skäl, nämligen om man anseratt AP-fonden är en mycket duktig emittent. Poängen är attstaten i princip lika gärna direkt emittera"infrastrukturobligationer" eller "järnvägsobligationer",som hugade spekulanter kunde köpa.Oavsett vad man gör -- om man lånar via AP-fonden ellerdirekt -- så kommer det att kosta. Här är det viktigt att kommaihåg var vi började. Investeringarna är inte företagsekonomisktlönsamma. Investeringar i infrastruktur är en investering iPublic good. Därför måste staten stå för dem. Staten står fördem för att de är samhällsekonomiskt lönsamma. Men om statenskall kunna ta upp lån för den här typen av investeringar, måstestaten garantera långivarna en finansiell avkastning, dvs.ränta. Långivaren bryr sig sällan om vad staten lånar till.Huvudsaken är räntevillkoren och att staten garanterar lånen.Det medför för det första att upplåning drar resurser i form avräntebetalningar. För det andra är det svårt att se någrarationella skäl till att man över huvud taget skall öronmärkaupplåning. Däremot kan det finnas "irrationella" skäl till attett antal långivare vill låna ut till just infrastruktur ochinte till något annat.Sammanfattningsvis: Det finns en rad olika metoder -- vidsidan av de självklara med skattehöjningar och nedskärningar avandra utgifter -- för hur man kan föra över resurser frånallmänheten till staten. Några är kanske mera eleganta. Någragör prioriteringsproblemen mer synliga, t.ex. öronmärkta skatteroch öronmärkt upplåning. Men ingen av dessa metoder innebärnågot annat än att man för över resurser från andra områden.Ingen metod skapar nya resurser.Jag vill även säga något om en del speciella problem. Mångaförespråkar att statsbudgeten skall delas in i en driftsbudgetoch en kapitalbudget. Tanken är att eftersom investeringarna ärså stora när det gäller infrastruktur, skall man periodiserabetalningsströmmarna över tiden i en särskild kapitalbudget.Föreställningen är ofta att eftersom man bör kunna acceptera låntill investeringar kan det medföra ökade resurser tillinfrastrukturen. Vad skall man säga om det?Jag delar uppfattningen att man skall skilja mellan utgifterför konsumtion och investeringar. Jag tycker också att utgifterför investeringar kan lånefinansieras i högre grad än utgifterför konsumtion. Däremot är jag inte alldeles säker på att dettabäst låter sig göras tekniskt genom att man upprättar ensärskild kapitalbudget. Det kan ju också ske genom att manupprättar en balansräkning för staten, där man redovisar hurolika skulder motsvaras av reala tillgångar. Balansräkningen kandå redovisas som den årliga resultaträkningen.Det är möjligt att existensen av en sådan balansräkning förstaten skulle underlätta emissioner av obligationslån för attfinansiera infrastrukturen. Men detta förändrar på intet sättdet principiella resonemanget, som jag har fört tidigare.Uppdelningen i kapital- och driftsbudget innebär ju inte attdet totala utrymmet för statens utgifter ökar. Det skapas inteheller nya reala resurser. Däremot kan uppdelningen möjligenunderlätta en överföring av reala resurser från löpandekonsumtion till infrastrukturella investeringar. Det kan i bästafall underlätta prioriteringar.Inte heller en kapitalbudget eller en balansräkning är någotymnighetshorn. Också för infrastrukturinvesteringar som skallske över en kapitalbudget krävs att kriterierna omsamhällsekonomisk lönsamhet, lediga reala resurser ochprioritetsordning skall vara uppfyllda. Om de inte är det skallinvesteringen inte genomföras, oavsett om man har enkapitalbudget eller inte.Man måste i detta sammanhang utfärda en varning för att allatänkbara påtryckargruppr kommer att hävda att just deras projektgäller investeringar och därför kan lånefinansieras, vilket dekommer att tolka som att de inte behöver underkastasaffärsmässiga prövningar. Det gäller utbildning,miljöförbättrande åtgärder, arbetsmiljöinsatser,energisatsningar osv. Alla kommer att hävda att just det som desysslar med är en investering för samhällsekonomin och svenskafolkets bästa, och därför behöver det inte finansieras medlöpande intäkter. Inte heller med en uppdelad budget kan manundkomma prioriteringsproblemen.Hur är det med den öppna ekonomin? har vi antagitatt ekonomin är sluten och att inhemska satsningar i principskall finansieras inom landet. Avregleringar av valutan gör attinvesteringar i ett land inte längre behöver motsvaras av ettlika stort sparande i det egna landet. Man kan på nationell nivåspara mindre än man investerar, om mellanskillnaden täcks viakapitalimport. Hur påverkas mitt resonemang av det?I en sådan ekonomi får bytesbalanssaldot en annan innebördän vad det har haft tidigare. Jämvikt blir inte ettsjälvändamål. Vi kan leva med underskott -- under förutsättningatt det täcks av utlänningar på en avreglerad kapitalmarknad medfri räntebildning. Detta kanske föranleder någon att draslutsatsen att statens budgetbalans inte blir så viktig längre.Därmed skulle man kunna tillåta mycket större lånefinansieringav infrastrukturinvesteringar och låna utomlands.Detta är dock bara delvis korrekt. Alla de realabegränsningar som jag talat om tidigare gäller fortfarande. Barasamhällsekonomiskt lönsamma projekt bör genomföras. Man skallinte låna om de reala resurserna ansträngs så mycket attresultatet blir flaskhalsar och överhettning. Men därutöverförutsätter upplåning på de internationella marknaderna direkttill svensk infrastruktur att avkastningen på projekten är god,i ett internationellt perspektiv.Om det finns ett antal högavkastande projekt står självklartinternationell finansiering till buds. Men som vi redan harkonstaterat är den företagsekonomiska lönsamheten påinfrastruktursatsningar normalt så pass dålig att det är svårtatt locka privata finansiärer i stor skala.Internationaliseringen lär inte ändra det förhållandet. Merkapital finns i och för sig tillgängligt, men det finns ocksåfler högavkastande projekt i andra länder att konkurrera med.Kan staten börja låna i utlandet? finns en norm somförbjuder staten att låna utländsk valuta. Den inrättades föratt staga upp kronans trovärdighet, och det finns en risk förkortsiktigt ökad misstro om den tas bort. På trorjag att lär försvinna. När har blivit medlem iEMS behövs den inte längre. Det finns då i princip inget somförhindrar staten att emittera obligationer. De kan varaöronmärkta för infrastruktur eller inte till utlandet, detspelar ingen roll. Däremot krävs det, om de här obligationernaskall finna köpare, att räntevillkoren är goda. Därmed är vitillbaka till frågan om kostnaderna och till alla andra åtgärdersom också behöver finansieras.Sedan finns naturligtvis alltid möjligheten att ettoplanerat inflöde av valuta från omvärlden kommer till stånd.Men det är inte något attraktivt alternativ. Det är precis detsom har skett . Osäkerhet om penningvärde ochvalutakurs driver upp räntorna. Den vägen lockas kortsiktigautländska placerare fram. Staten fortsätter dock att långsiktigtfinansiera sig på den inhemska marknaden. Vi vet att den härsituationen inte är hållbar. Dessutom strider den mot denuttalade strategin att uppfylla EG:s konvergenskrav när detgäller begränsning av budgetunderskottet.Slutsatsen är med andra ord att utlandsupplåning tillinfrastrukturinvesteringar mycket väl kan tänkas i framtiden.Det förutsätter tillräckligt höga räntor, och man kommer i allafall inte undan prioriteringsproblemen.Jag skall mycket kortfattat beröra konjunkturaspekter. Mångasäger att man bör sätta i gång större projekt , eftersomarbetslösheten innebär att reala resurser är lediga. Därmedminskar riskerna för överhettning.Jag delar uppfattningen att man kan sätta i gång flerprojekt än vad som var möjligt . Det har dockinte med finansieringen att göra, utan med tillgången på realaresurser. Jag delar uppfattningen. Försök sätta i gång flerprojekt.Även här måste man dock komma med en tråkig varning. Det kanbli överhettning när det vänder. Infrastrukturprojekt har långaledtider. Det dröjer innan projektering och beslut leder tillkonkret verkställighet. Det finns en risk för att projektende facto skapar flaskhalsar och blir inflationsdrivande om någraår. När ni projekterar måste ni därför ha flexibilitet. Närkonjunkturen vänder, måste man kunna dra ned på dessa projekteller på andra offentliga verksamheter.Eftersom jag vet hur svårt det är att fatta den typen avbeslut blir min slutsats tyvärr att man nog måste vara ganskavarsam med att sätta i gång större infrastrukturprojekt utifrånkonjunkturargument. De måste framför allt motiveras medlångsiktiga tillväxt- och avkastningsskäl. Konjunktur- ochsysselsättningsskäl kan påverka dimensioneringen på marginalen,men knappast mer.Avslutningsvis vill jag komma med några slutsaster. Jagkanske har låtit gnetig och gnällig. Låt mig för säkerhets skullavslutningsvis understryka att jag tror attinfrastrukturinvesteringar har stor positiv betydelse.Produktivitetsdelegationen tyckte sig kunna motivera satsningarmotsvarande 10--påjärnvägar och vägar. Däremot låg det inte på vårt bord attdiskutera varifrån resurserna borde tas.För egen del är jag övertygad om att huvuddelen avresurserna måste tas från andra offentliga utgifter. Det kommerman inte ifrån. De måste framför allt tas fråntransfereringssystemen. Det innebär att i slutändan får denprivata konsumtionen släppa till medlen. Jag tror inte att detfinns någon s.k. finansieringsmetod som gör det möjligt attfinansiera så stora projekt utan att ungefärligen motsvarandeneddragningar görs någon annanstans. Det är det jag har kommitfram till på det trista sätt som jag har redovisat. Däremot kanman försöka underlätta överföringen av resurser. Jag tror attdet är en poäng att upprätta en statens balansräkning. Möjligen,fast här är jag mera osäker, är det också en viss poäng attöronmärka vissa inkomster för infrastruktur. Det betyder att mankan emittera speciella infrastrukturobligationer och reserverabensinskattemedel. Men man skall vara klar över vad man då gör.Syftet med det här är ändå framför allt att underlätta att ryckapengar av folk. Det fungerar bara om det finns en speciellbetalningsvilja just för infrastruktur. Om man tror det skallman öronmärka medel. Men jag tycker att det är beklagligt.Egentligen borde man slippa det och klara det på vanligt sättutan öronmärkning av pengar.Än en gång vill jag alltså understryka att det vi kallarfinansieringsproblem i grund och botten rör reala avvägningar.Vi bör hålla isär realt och finansiellt. Vad diskussionen bordeinrikta sig på är de reala problemen.Er uppgift som politiker, om jag får vända mig till er, äratt värdera realt och prioritera rätt. Vi vet att det är där somde stora problemen finns. Det är just för att vi inte har någrariktigt bra metoder för att värdera och prioritera den här typenav projekt som de ofta får stryka på foten i den internapolitiska kubbningen i riksdag och media. Då uppstår det somtycks vara finansieringsproblem.Fastna inte på det som kallas finansieringsfrågor! Försökinte trolla med knäna för att trixa fram finansiering. Ta uppden politiska och ekonomiska diskussionen om hur begränsaderesurser skall prioriteras mellan vägar och järnvägar å enasidan och pensioner, arbetsskadeförsäkring, bostadsfinansieringoch andra typer av utgifter å den andra.Är det svårt? Ja, men vem har sagt att verkligheten ärenkel? Och det är just för att göra sådana svåra prioriteringarsom vi har ett politiskt system.Rolf Clarkson (m): Tack, , för ett synnerligenintressant inledningsanförande. För min personliga del vill jagsäga att jag följde den abstrakta delen med stort behag ochnöje. Jag hade också förväntningar på den konkreta delen. Detblev dock litet motsägelsefullt. Där låg nästan aningen av enkritik mot den vishet som präglar politikernasställningstaganden.Debatten och utfrågningen skall gå vidare. Sven-GöstaSignell kommer att ställa den första frågan. Den kommer --liksom de följande från utskottets ledamöter -- att vara tydligoch kort. Jag ber att svararna kommer att vara om intekortfattade så i varje fall mycket stringenta.Sven-Gösta (): Herr ordförande! Inledningsvisvill jag ställa en fråga till regeringens representant,statssekreterare . Det särskildainfrastrukturanslaget har genom den socialdemokratiskaregeringens åtgärder tillförts . Därtill harockså gett mandat att planera för ytterligare 10miljarder kronor, utöver ordinarie statsbudget. Genom hittillsfattade beslut har tagits i anspråk av den socialdemokratiskaregeringen och av den borgerligaregeringen . Om de därmed igångsattaprojekten skall kunna slutföras krävs ytterligare 5 miljarderkronor. Därtill kommer också utfästelser till storstäderna på5,. Totalt krävs , varav10 miljarder kronor har anslagits. Hur avser regeringen attfinansiera de resterande 15 miljarderna?Per , : Jagtackar för frågan och skall försöka besvara den så kortfattatoch stringent som möjligt. Många komplicerade siffror nämndeshär, och jag vet inte om alla har riktigt grepp om dem.Jag skall visa en overheadbild med utvecklingen avinfrastrukturbyggandet fram till . När manlyssnar på debatten i media och från olika intressegrupperfår man nästan en känsla av att media och opinionen ligger litetefter. Redan för ett par insåg den dåvaranderegeringen och helt uppenbart att någonting måstegöras på infrastrukturområdet. Därför började man investera.Under 1980-talet låg snittet på ungefär 4 miljarder kronor.Under åren 1988, 1989 och 1990 ökade det litet, och har vi envolym på minst det dubbla och nästan det tredubbla. Man kan utanvidare hävda att signalerna om behovet avinfrastrukturinvesteringar för att bygga bort flaskhalsar ochskapa tillväxt har gått ut för länge sedan. Politiker är förnärvarande fullt sysselsatta med att genomföra dessagrundläggande idéer.Infrastrukturbyggande är självfallet en samhälleligangelägenhet. Man kan egentligen inte komma till rätta med dethär genom kreativa finansiella lösningar. Det är inte dengrundläggande lösningen. Det måste finnas ett samhällsekonomisktresursutrymme för att man skall klara av infrastrukturbyggandetunder de närmaste åren.Vi konstaterar för vår del -- om man skall hänvisa tillnågot slags analys av vilken nivå det kan vara fråga om -- attproduktivitetsdelegationen gjorde en del beräkningar. Den komfram till att man bör ligga någonstans mellan 10 och 15miljarder kronor. Det är rimligt utifrån situationen i Sverige.Det här kan man naturligtvis diskutera, men det är i alla fallnågonting att utgå ifrån. Jag kan då konstatera attinfrastrukturbyggandet under nästa budgetår kommer att ligga påungefär 12--13 miljarder kronor.Sven-Gösta fråga om hur vi finansierar detta ärnaturligtvis mycket berättigad. Denna overheadbild visar volymenunder nästa budgetår. Det är en beskrivning av hurinfrastrukturinvesteringarna /93 fördelar sig på olikatyper av beslut. Vi har till att börja med de ordinarieanslagen. Sedan finns ca för investeringar itrafikens infrastruktur enligt det speciella paket som dennuvarande kommunikationsministern presenterade i mars månad.Detta var egentligen en omstrukturering inom20-miljardersplaneringsramen. Det var således inte fråga omnågra nya pengar. Det har kommunikationsministern aldrig hävdat.Detta var en omstrukturering inom den ramen för att i praktikenfå i gång vissa investeringar snabbare än vad som var tänkt frånbörjan.Det har kommit ytterligare några förslag. Det senaste är ettförslag som är lagt till i kompletteringspropositionenpå . Det är ett förslag, och vi utgår frånatt kommer att ta det. Ovanpå detta liggerstorstadsförhandlingarna som pågår. Vi hoppasnaturligtvis på att de skall kunna slutföras så att även deinvesteringarna kan resultera i beslut.Enligt våra analyser av planeringsramen på 20 miljarderkronor som har fattat belsut om, kommer det att finnasett finansieringsbehov framöver. Enligt våra beräkningar kommervi att behöva tillskjuta detta speciella anslag -- jag talar omdet speciella infrastrukturanslaget och planeringsramen på20 miljarder kronor -- pengar än vad som vartänkt från början. Skälet till att vi måste skjuta framfinansieringen är det speciella paket somkommunikationsministern lade fram på 4 miljarderkronor. Om jag minns rätt hade vi behövt tillföra ungefär 3miljarder kronor till det anslaget /95. Men numåste vi redan inför höstens budgetbehandling och /94 tillföra ytterligare föratt klara de beslutade utbyggnader som regeringen och riksdagenhar fattat beslut om. Det betyder således ett ytterligarefinansieringsbehov på än vadsom var sagt från början. Det är svaret på den fråga somställdes. Vi utgår naturligtvis från att vi kan lägga fram dethär i nästa budgetproposition.Lars Svensk (kds): Stora förhoppningar har i tidigareriksdagsbeslut knutits till att näringsliv, regioner ochtrafikföretag skall vara med och betala samhälletsinfrastruktur. Mot bakgrund av det anförande som vi har fåttlyssna till nu som var så fullt av tråkiga varningar, somtalaren själv sade, skulle jag vilja fråga: Är det verkligenrealistiskt att räkna med att näringsliv och kommuner kan ellervill vara med och bekosta infrastrukturen?Per , : Det äruppenbart att det finns realism bakom dessa förhoppningar. Vihar ett antal exempel på kommuner och landsting som harbidragit. När det gäller , ochOstkustbanan har kommunerna visat framfötterna. Västkustbananhar varit utpekad som ett sådant här projekt. Där harHallandskommunerna varit litet försiktigare. Men vi harförhoppningar att även kunna driva de förhandlingarna ochsamtalen till konkreta lösningar. Det finns realism bakom detta.Det är dock självklart att kommuner och landsting har precissamma problem som staten har. Staten har ett kraftigtbudgetunderskott. Kommunerna har problem med sin ekonomi. Dethandlar om att omstrukturera i budgetarna från konsumtion tillinvesteringar.Under 1980-talet har det satsats oerhört mycket påkonsumtion och litet på investeringar. måste det ske enomstrukturering.Den nuvarande regeringen har påbörjat ett sådant arbetegenom att t.ex. lägga fram förslag om att minska subventionernatill boendesektorn. Det är ett uttryck för att man frånregeringens sida inser att den svenska boendestandarden är en avvärldens högsta. Den är på en nivå där det inte är rimligt attbygga mer. måste resurser styras över från t.ex.boendesektorn till infrastrukturen.I kommuner och landsting finns konsumtionsinriktadeverksamheter som bör stå tillbaka till förmån för investeringari olika typer av infrastruktur. Det är inte bara fråga om vägaroch liknande. Det finns även annan infrastruktur i kommunerna.Det finns de facto ett intresse för dessa frågor och förmöjligheterna att finansieringen sker även via kommuner ochlandsting.När det gäller de tunga frågorna som järnvägar och vägar ärdet naturligtvis staten som har huvudansvaret. För Mälar-ochSvealandsbanan svarar kommunerna för av investeringarnaoch staten för resten. När det gäller det kommunala bidraget ärdet i det stora hela egentligen fråga om småpengar.När det gäller näringslivets medverkan sade isitt anförande att det endast finns ett fåtal projekt som kanvara intressanta för privat kapital. är det projektsom vi arbetar intensivt med på departementet. ser det ut somom vi skall kunna finna en lösning även där. Deninfrastrukturinvesteringen kan åtminstone delvis finansieras medprivat kapital.Lars-Gunnar Tannerfors, : Svaret är ja påfrågan om näringslivet kan vara intresserat. Låt mig visa ettexempel, nämligen Ringen runt . Näringslivet hararbetat intensivt i ett projekt. År 1986presenterades de första idéerna, och 1990 lades fram ettkomplett förslag till Dennisförhandlarna. Det gick ut på attnäringslivet var berett att bygga, finansiera och ta ansvaretför Ringen med eget kapital framåt utan statligagarantier.Frågan har diskuterats . Den inledande talarentalade om prioriteringar. , 1992, , kan mankonstatera att det paket som presenterades av denna grupp, somutgjordes av ett antal företag, var rejält och togs väl emot avDennisförhandlaren. Det har inte hänt något med det materialetfram till , trots att det 1990 fanns finansiärer.Den idé som näringslivet presenterade är instoppad iett behandlingsärende. Ärendet rinner nu ut i sanden. Istorstadsförhandlingen har det skett en blandning av kompotten,dvs. näringslivet presenterade ett projekt som har blandatsupp med en mängd andra projekt. På så sätt har frågan runnit uti sanden. Allt har blandats i samma gryta. Om projekt skallgenomföras i samarbete med det privata näringslivet, skall dessaprojekt hållas isär. Det måste stå klart vad som skall komma utav projektet, och näringslivet måste ges möjligheter att drivaprojektet på affärsmässiga villkor.Magnus , : Efter finns det inte så mycket att tillägga. Det är självklartatt näringslivet inte kan delta i projekt annat än i mycketbegränsad utsträckning. Det illustreras mycket klart av detfaktum att det kommer in ca frånlastbilstrafiken i form av skatter. Det motsvarar av denuvarande statliga utgifterna för underhåll och investeringarinom vägsektorn. Lastbilarna svarar för 5--av trafikarbetetoch 20--av vägkostnaderna. Trafiken finansierar i mycket hög utsträckning väginvesteringar och underhåll.Per , : Även om jag i stort settinstämmer i ekonomiska, teoretiska grundsyn -- de flestaav oss har ju haft samma lärobok -- tycker jag att vi inte skallglömma en sak, nämligen trögheten i systemet och tidsaspekten.Man måste ha respekt för att politikerna inte kan görasnabba kast i realekonomin. Det är inte så enkelt att det endastär att säga till politikerna att de skall flytta resurser frånsjukvården rätt in i vägbyggandet.Det låter bestickande att använda teoriboken på det sättet.Men verkligheten är en helt annan.Det måste skapas ett finansieringssystem som gör det möjligtatt se till tidsaspekten. Systemet skall också vara långsiktigtbärkraftigt.