bet · GG01SfU6 · 1992-12-03 00:00:00 — 347).Mot bakgrund av det anförda och till att en proposition medförslag om husläkarsystem väntas anser utskottet attde ovan nämnda motionsyrkandena inte bör föranleda någon åtgärdfrån sida. Vad särskilt angår yrkandet i motion Sf265om försök med försäkringsbaserad sjukvård finner utskottet attdetta är en fråga som det bör ankomma på kommittén och då iförsta hand expertgruppen att ta ställning till.Utskottet avstyrker med det anförda bifall till motionerna1991/92:Sf227, 1991/92:Sf255 yrkande 1, 1991/92:Sf256 yrkandena2--5 och 7, 1991/92:Sf265, 1991/92:Sf288 yrkandena 1 och 3--10samt 1991/92:Sf290.Privata vårdgivares anslutning till försäkringenSom inledningsvis nämnts finns särskilda regler förprivatpraktiserande läkares och sjukgymnasters rätt att anslutastill sjukförsäkringen.I motionerna 1991/92:Sf209 av och (), 1991/92:Sf210 av och (),1991/92:Sf250 av (), 1991/92:Sf282 av OlleSchmidt (fp) berörs möjligheterna för ett flertal grupper avvårdgivare, som exempelvis barnmorskor, legitimeradesjuksköterskor, dietister och arbetsterapeuter att föras upp påförteckning hos försäkringskassa, så att de skall kunna arbetainom ramen för den allmänna försäkringen.I motionerna 1991/92:Sf255 yrkande 2 av och (nyd) och 1991/92:Sf288 yrkande 2 av IanWachtmeister och (nyd) behandlas bl.a. frågor omfri etableringsrätt för läkare.Även de nu nämnda frågeställningarna ryms inom ramen för denpågående översynen av hälso- och sjukvårdens finansiering ochorganisation. Utskottet vill också erinra om att det iregeringsförklaringen uttalats att etthusläkarsystem skall införas för att säkerställa allamedborgares rätt att välja en egen läkare och attetableringsfrihet kommer att införas stegvis. Motionerna1991/92:Sf209, 1991/92:Sf210, 1991/92:Sf250, 1991/92:Sf255yrkande 2, 1991/92:Sf282 och 1991/92:Sf288 yrkande 2 bördärför lämnas utan åtgärd av riksdagen.Motionerna 1991/92:Sf217 av och (), 1991/92:Sf241 av och (), 1991/92:Sf257 av m.fl. (v) i dennadel, 1991/92:Sf261 av m.fl. (s) och1991/92:Sf285 yrkande 1 av () tar upp frågor omrätt till ersättning från försäkringen för psykoterapeutisk ochpsykologisk utredning och behandling.I överenskommelsen om ersättningar för frånsjukförsäkringen har parterna enats om en särskild ersättning omhögst för att göra det möjligt förhuvudmännen att genom avtal med legitimerade privata vårdgivareöka tillgången på psykoterapeutisk behandling till rimligakostnader för de försäkrade. Med hänsyn till den allmännakostnadsutvecklingen har beloppet ökats med 1,5 miljoner kronor.i förhållande . Enligt propositionen har praktiskttaget alla huvudmän utnyttjat denna möjlighet tillresursförstärkning, som infördes år 1990.Psykiatriutredningen har i sitt slutbetänkande (SOU 1992:73)Välfärd och valfrihet funnit att de nuvarande villkoren för attfå tillgång till psykoterapi inte är acceptabla. Utredningen harframhållit att denna behandlingsform måste jämställas med andrasjukvårdande behandlingar när det gäller tillgänglighet och attdet är helt oförenligt med principerna för svensk hälso- ochsjukvård att överlåta den fulla kostnadstäckningen på denenskilde. Utredningen föreslår att frågan löses i två steg. Påkortare sikt skall legitimerade psykoterapeuter, även sådana sominte är läkare, efter ansökan förtecknas hos försäkringskassansom enskilda vårdgivare. Landstingen kan reglerabehandlingsvolymen och därmed kostnaderna genom att tecknavårdavtal med terapeuterna. För att patienten, som skall erläggasedvanlig patientavgift, skall bli mottagen enligt dessa villkorkrävs remiss från specialistkompetent psykiater inom psykiatrin.Kostnaderna skall avräknas på sedvanligt sätt från ersättningenfrån staten till sjukvårdshuvudmännen, och den nuvarandesärskilda ersättningen föreslås i fortsättningen ingå i dettotala beloppet från staten till landstingen. I ett längreperspektiv föreslår utredningen att psykoterapins finansieringskall anpassas till de beslut som kan väntas fatta medanledning av förslag från Utredningen om hälso- och sjukvårdensfinansiering och organisation.Mot bakgrund av det anförda anser utskottet att beredningen avPsykiatriutredningens förslag bör avvaktas innan utskottet görnågra uttalanden med anledning av motionerna 1991/92:Sf217,1991/92:Sf241, 1991/92:Sf257 i denna del, 1991/92:Sf261 och1991/92:Sf285 yrkande 1.Patientavgifter och högkostnadsskyddDen statliga regleringen av patientavgifterna inom den öppnahälso- och sjukvården slopades fr.o.m. ochvarje sjukvårdshuvudman bestämmer numera inom sitt område hurhöga avgifter som skall tas ut. Ändringen omfattar även de tillförsäkringen anslutna privatpraktiserande läkarna ochsjukgymnasterna.Rätten till läkemedelsförmåner regleras i lagen (1981:49) ombegränsning av läkemedelskostnader, m.m. Förmånerna utges i formav antingen kostnadsfrihet eller prisnedsättning för läkemedeleller skydd mot höga kostnader för läkemedel och sjukvård.Prisnedsättningen på läkemedel görs till den del det sammanlagdapriset för läkemedlen överstiger med tillägg för 10kronor för varje läkemedel utöver det första. Även s.k.specialdestinerade livsmedel omfattas av prisnedsättningen förden som är under 16 år.Som en följd av avregleringen av patientavgifterna i den öppnahälso- och sjukvården ändrades högkostnadsskyddet i lagen ombegränsning av läkemedelskostnader m.m. från ett egenkostnadstakbaserat på antal vårdbesök och läkemedelsinköp inom entolvmånadersperiod till ett egenkostnadstak för de försäkrade påhögst under en motsvarande period.Varje sjukvårdshuvudman har möjlighet att tillämpa ett lägrebelopp för högkostnadsskyddet. Enligt propositionen visar enredovisning från att nästan samtligahuvudmän i likhet med alltjämt tillämpar ettegenkostnadstak på 1 000--även om några huvudmänhöjt sitt tak år 1992.Sedan en höjning av högkostnadsskyddet fr.o.m. den 1 januari1993 aviserats i 1991/budgetproposition behandladesfrågan av socialförsäkringsutskottet i det av godkändabetänkandet /92:SfU13. Utskottet hade ingen erinran mot ensådan höjning men föreslog ett tillkännagivande till regeringenom att möjligheterna för en sjukvårdshuvudman att själv beslutaom en lägre beloppsgräns borde ändras så att staten inte bordebära några kostnader för ett sådant beslut. Härigenom beräknadesen årlig besparing på kunna göras på statensutgifter för läkemedelskostnader. I propositionen framhålls attparterna gemensamt utrett möjligheterna att hitta enadministrativt enkel lösning för de sjukvårdsområden varshuvudmän kan komma att besluta om ett lägre tak än dethögkostnadsskydd på som föreslås för år 1993.Parterna har emellertid inte funnit någon sådan lösning utan istället enats om att i princip behålla den nuvarande ordningen,som de utgår ifrån att samtliga sjukvårdshuvudmänkommer att följa en rekommendation från ochfastställa egenkostnadstaket till . Huvudmännenkommer också att informeras om sina möjligheter att kombineraett sådant beslut med andra beslut om t.ex. avgiftsnedsättning iandra situationer och/eller periodisering av skyddet avseendevårdavgifter exempelvis eller kvartal. Enligtöverenskommelsen skall sådana kompletteringar inte medföra någonbetalningsskyldighet för huvudmännen till staten.Föredragande statsrådet utgår från att sjukvårdshuvudmännenkommer att följa rekommendation. Om så inteskulle ske avser han att förelägga ett förslagtill lagändring som innebär att staten och den försäkrade inteskall behöva bära några kostnader i de fall en sjukvårdshuvudmantillämpar ett lägre kostnadstak än 1 600 kronor.Frågor om höga kostnader vid sjukdom och högkostnadsskyddettas upp i några motioner.I motion 1991/92:Sf226 yrkandena 1 och 2 av () m.fl. begärs ett tillkännagivande om behovet av att utredaom högkostnadsskyddet kan bytas mot eller kompletteras med ett30-dagarsbaserat högkostnadsskydd som inte får medföra totaltsett ökade kostnader för individen. I motion 1991/92:Sf252 avBerith m.fl. (v) begärs i yrkande 4 etttillkännagivande om införande av ett familjekort och i yrkande 6ett tillkännagivande om att även sjukresor skall omfattas avhögkostnadsskyddet.Kenth Skårvik (fp) begär i motion 1991/92:Sf213 att ungdomarsom av läkare anses behöva fortsatt specialdiet på grund avsjukdomen phenylketonuri även efter skall kunna fålivsmedelsrekvisitioner fram till dess läkaren anser att dentotala sjukdomsfaran för patienten är över. I motion1991/92:Sf274 av m.fl. (s) begärs etttillkännagivande om att frågan om rättvisa förmånsregler förolika grupper av kroniskt sjuka skall snabbehandlas.Som framgår ovan har sjukvårdshuvudmännen enligt den träffadeöverenskommelsen möjlighet att kombinera högkostnadsskyddet meden periodisering exempelvis eller kvartal, vilket kankomma att tillgodose syftet med motion Sf226. Utskottet vill iövrigt erinra om att samtliga de frågor som tagits upp imotionerna ligger inom ramen för (S1990:4) arbete. Kommittén har till uppgift att överväga ochlämna förslag till de förändringar i förmånssystemet inomsocialförsäkringen som är påkallade för att uppnå bättrerättvisa mellan olika grupper av försäkrade som har betydandekostnader för läkemedel, förbrukningsartiklar, vård och annanbehandling samt resor till följd av sjukdom eller handikapp.Utskottet anser, i likhet med vad utskottet uttalat vid tidigarebehandling av sådana frågor som tagits upp i motionerna, attresultatet av detta arbete bör avvaktas. Utskottet vill ocksåerinra om att frågan om högkostnadsskydd även ligger inom ramenför det arbete som pågår med en översyn av hälso- ochsjukvårdens finansiering och organisation. Motionerna Sf213,Sf226, Sf252 yrkandena 4 och 6 och Sf274 bör på grund av detanförda inte föranleda någon åtgärd.I motion Sf252 yrkande 5 av m.fl. (v) begärsockså ett tillkännagivande om att ersättning för medicinskfotvård skall utges enligt AFL och ingå i högkostnadsskyddet. Imotionen framhålls att regelbunden fotvård är nödvändig förmånga, särskilt för diabetiker, men för även handikappade ochpensionärer som för sin hälsa måste anlita fotvårdare.Motionärerna framhåller också att utgifterna för fotvården harkommit att bli betungande till följd av skattereformenskostnadsökningar.Utskottet har stor förståelse för att kostnader för medicinskfotvård kan vara betungande om vården inte tillhandahålls inomden offentliga sjukvården eller kostnaderna kan täckas avhandikappersättningen. Utskottet är också övertygat om att sådanfotvård är viktig för att förebygga allvarligare skador som kanförorsaka extra lidande för patienten och leda till ökadekostnader för sjukvården. Det är emellertid i första hand enfråga för sjukvårdshuvudmännen att se till att vården finnstillgänglig för de patienter som har ett medicinskt behov avden. Utskottet förutsätter att de problem som tagits upp imotionen uppmärksammas av den pågående utredningen om hälso- ochsjukvårdens finansiering och organisation och anser att ävenyrkande 5 i motion Sf252 nu kan lämnas utan åtgärd.I samma motion, 1991/92:Sf252, begärs vidare i yrkande 7 etttillkännagivande om att förslag skallinväntas innan förändringar görs i avgiftssystemet och i yrkande8 att de s.k. 0-direktiven för samma utredning skall slopas.Genom tilläggsdirektiv (dir. 1992:65) har Merkostnadskommitténfått möjlighet att lägga fram angelägna förslag utan attfinansieringen av dessa skall begränsas av de allmännakostnadsdirektiv som gäller för statliga kommittéer. MotionSf252 i denna del (yrkande 8) är sålunda tillgodosedd. Utskottetavstyrker även i övrigt bifall till motionen såvitt nu är ifråga (yrkande 7).Fr.o.m. har sjukvårdshuvudmännen hand om debiteringoch uppbörd av avgifterna för sjukhusvård försjukpenningförsäkrade, varför den tidigare ordningen med avdragfrån sjukpenning m.fl. ersättningar för sjukhusvård har upphört.Däremot kommer administrationen av pensionärernas avgifter vidsjukhusvård att ligga kvar på försäkringskassorna även under år1993.Regler om avdrag på pension för avgifter för sjukhusvård finnsintagna i 2 kap. 12 § AFL. För en person med ålders-eller förtidspension får sjukhusvård tas en avgift ut som utgören tredjedel av de allmänna pensionsförmånerna räknat per dag,dock högst per vårddag. I propositionenföreslås att avgiften höjs till högst den 1 januari1993, men att i de fall den pensionsberättigade inte fyllt 40 åravgiften skall sättas ner till hälften för de första 30 dagarnaav varje vårdtillfälle. Vidare föreslås att avgift inte skalltas ut för utskrivningsdagen, eftersom det för personer som vidupprepade tillfällen fått sjukhusvård med korta vistelsetiderblivit kännbart med avdrag för både inskrivningsdag ochutskrivningsdag.Vad särskilt avser förslaget om att förtidspensionärer under40 år endast skall betala halv avgift under de första 30 dagarnaav varje vårdtillfälle erinrar föredragande statsrådet om attden tidigare regeringen i anslutning till sitt förslag att slopadet avgiftsfria året för förtidspensionärer utfäste atterforderlig kompensation för detta skulle lämnas.Merkostnadskommittén har därefter prövat möjligheterna tillkompensation i första hand genom handikappersättningen.Kommittén har analyserat problematiken, men kommit fram till atthandikappersättning inte är en lämplig form för att lösa denna,och i en skrivelse har kommittén meddelatregeringen detta. Frågan har därefter beretts inomSocialdepartementet, varvid alternativa lösningar som skisseratsinom kommittén övervägts. Föredragande statsrådet har bedömt attdet finns starka skäl att knyta kompensationen tillvårdutnyttjandet så att den utges endast när förtidspensionärenhaft utgifter för sjukhusvård. Det är vidare enligt honomrimligt att kompensationen riktas till yngre förtidspensionärermed hänsyn till denna grupps särskilda behov av medel förrehabilitering och till att gruppen rehabiliteringsbaraförtidspensionärer som regel har korta men återkommandevårdperioder.Utskottet anser att införandet av en stel åldersgräns där deförtidspensionärer som faller under den får väsentligt bättreförmåner än de övriga inte är någon lämplig metod att kompenseraborttagandet av det avgiftsfria året för förtidspensionärer.Utskottet kan därför inte biträda förslaget i denna del, mentillstyrker i övrigt förslagen om avdrag försjukhusvårdsavgifter.Utskottet behandlar i detta sammanhang också motion1991/92:Sf223 av m.fl. (s). I motionenframhålls att det är av stor vikt att missbruk av rätten tillsjukvårdsersättning för utlandssvenskar stävjas mot bakgrund avatt sjukförsäkringen har stramats åt för personer bosatta iSverige, och motionärerna begär ett tillkännagivande härom.Utlandssvenskar har enligt gällande bestämmelser ingen rätttill sjukvårdsersättning från försäkringen, utan avtal harslutits mellan landstingen och staten om avgifter för patienterfrån denna grupp. Vid akut öppen och sluten vård betalas vanligapatientavgifter. I övriga fall betalas för den som inte har sinasjukvårdskostnader i täckta på annat sätt sex gångerinomlänspatienternas avgifter vid öppen vård och tio gångersjukpenningavdraget vid sluten vård.Utskottet avstyrkte bifall till en motsvarande motion i det avriksdagen godkända betänkandet 1991/92:SfU3. Utskottet framhöllatt det delade motionärernas uppfattning att missbruk av rättentill sjukvårdsersättning bör stävjas i den mån det förekommer,men ansåg att detta var en fråga som det ankom påsjukvårdshuvudmännen att beakta. Utskottet vidhåller dennauppfattning och avstyrker bifall till motion 1991/92:Sf223.Läkarvårdstaxans konstruktionI läkarvårdstaxan (1974:699) finns bestämmelser om vilketarvode en läkare har rätt till vid patientbesök. Enligt 13 §läkarvårdstaxan utgör arvodet för läkarvård ersättning församtliga åtgärder vid ett rådfrågningstillfälle. Arvodena vidpatientbesöken är enligt 7 § taxan uppdelade i grupper. Förgrupperna 4--7, som avser rådfrågning hos läkare medspecialistkompetens när vissa särskilt krävande undersökningareller behandlingar är påkallade, fastställerRiksförsäkringsverket efter samråd med enförteckning.I motion 1991/92:Sf237 av () begärs attbestämmelserna i 13 § läkarvårdstaxan skall revideras för attundvika missbruk.Utskottet har begärt yttrande över motionen frånRiksförsäkringsverket. Vidare har ,och yttra sig. Efter detta har en särskild utredare tillkallatsi för att göra en översyn av läkarvårdstaxan.Utredningen har antagit namnet , som framhåller att det synsätt som råttalltsedan läkarvårdstaxans tillkomst är att patienter inte skallbetala särskild avgift för flera sjukdomar vid ettrådfrågningstillfälle och att inte mer än enförsäkringsersättning skall utgå vid ett behandlingstillfälle,hänvisar till det pågående utredningsarbetet. vill avvakta resultatet av utredningsarbetetoch tar inte ställning till motionen, medan den tillstyrks avFörsäkringskasseförbundet och läkarförbund.Specialisttaxeutredningen har redovisat sitt uppdrag ibetänkandet (SOU 1992:118) Arvoden för vård hosprivatpraktiserande läkare. Den arvodeskonstruktion som föreslåsi betänkandet innebär att de vårdinsatser som är medicinsktmöjliga att meddela vid ett och samma besök innefattas inormalarvodet. Utredaren anser att frågan om ersättning förflera skilda åtgärder vid ett och samma besök förlorat sinaktualitet i och med den föreslagna ersättningsmodellen.Enligt utskottets mening bör resultatet av beredningen avSpecialisttaxeutredningens förslag avvaktas och motion1991/92:Sf237 påkallar inte någon åtgärd från sida.Motionen bör därför inte föranleda någon åtgärd.Ersättning för glasögonAFL innehåller inte någon bestämmelse som ger rätt tillersättning för kostnader för glasögon. Sjukvårdshuvudmännen haransvaret för att tillhandahålla hjälpmedel för handikappade ochde har i samband med överenskommelser om ersättning frånsjukförsäkringen åtagit sig att tillhandahålla glasögonkostnadsfritt eller till nedsatt pris till barn och ungdomarunder . Dessutom lämnas utan kostnad glasögon ellerkontaktlinser som hjälpmedel till starropererade personer.Kurt och () framhåller imotion 1991/92:Sf204 att personer som genomgått starroperationmed insättning av lins oftast även har ett behov av läsglasögon.Motionärerna anser att ersättning borde lämnas frånförsäkringskassan för särskilda läsglasögon och begär etttillkännagivande härom.Motionsyrkanden om en glasögonersättning inom den allmännaförsäkringens ram har under en följd av år avslagits avriksdagen på förslag av utskottet (se /92:SfU3).Utskottet har därvid inte ansett att några andra grupper än desom erhåller bidrag från sjukvårdshuvudmännen börkomma i fråga för ett generellt samhällsstöd för anskaffande avglasögon. Utskottet vidhåller denna inställning och avstyrkerbifall till motion 1991/92:Sf204.TandvårdsförsäkringenDen allmänna tandvårdsförsäkringen, som infördes ,ingår i sjukförsäkringen. De grundläggande bestämmelserna omtandvårdsförsäkringen finns i 2 kap. 3§ AFL. Försäkringenomfattar tandvård som meddelas vid folktandvårdsklinik,odontologisk fakultet eller annars genom det allmännas försorgeller lämnas av tandläkare som är uppförd på en av den allmännaförsäkringskassan upprättad förteckning. Ersättning utges enligtgrunder som regeringen fastställer efter förslag avRiksförsäkringsverket. Grunderna är intagna i tandvårdstaxan(1973:638). Försäkringen omfattar inte tandvård åt försäkrad sominte fyller minst under det år behandlingen påbörjas.I tandvårdslagen (1985:125) anges att varje landstingskommunskall erbjuda en god tandvård åt dem som är bosatta inomlandstingskommunen. Även i övrigt skall verka för engod tandhälsa hos befolkningen. I lagen anges vidare attfolktandvården skall svara för dels regelbunden och fullständigtandvård för barn och ungdomar t.o.m. det år då de fyller ,dels specialisttandvård för vuxna och dels övrig tandvård förvuxna i den omfattning som bedömer lämpligt. Sedannågra år tillbaka är barn- och ungdomstandvården fullt utbyggd.Barn- och ungdomstandvården, som enligt ovan inte omfattas avtandvårdsförsäkringen, skall vara avgiftsfri för patienten.I motion 1991/92:Sf214 anför () attmed den utformning dagens regler för offentlig tandvård har,inträffar det att dessa bidrar till att försena reglering avbarns tänder. Det gäller barn med tidig tandutveckling som intenått fram i kön i den offentliga vården. Eftersom en tidigtpåbörjad tandreglering är skonsammare, väljer många att självakosta på en tidig behandling. Motionären anser att det beskrivnaförhållandet inte är bra utan att det stöd som utgår förtandvården bör följa patienten, i synnerhet när det gäller allspecialisttandvård för barn.I en intern beredning inom skall en särskildsakkunnig göra en översyn av tandvårdsförsäkringen. Förslag ifrågan skall redovisas snabbt, så att en reformeradtandvårdsförsäkring kan träda i kraft den 1 juli 1993.I uppdraget erinras beträffande barn- och ungdomstandvården omatt regeringen avser att lägga en proposition till föratt öka inslaget av anbudskonkurrens inom kommuner och landstingoch att i ett stort antal landsting . pågår ettutredningsarbete med syfte att införa en "tandvårdspeng" förbarnen och ungdomarna. I utredningsarbetet bör enligt uppdragetingå att även följa i vilken utsträckning landstingen inför ettsådant system och vilka kvalitetssäkringssystem landstingenutvecklat för barn- och ungdomstandvården och om de ärtillfredsställande utformade med utgångspunkt från de mål ochkrav som finns angivna i tandvårdslagen.Den i uppdraget omnämnda propositionen har förelagtsriksdagen. I proposition 1992/93:43 Ökad konkurrens i kommunalverksamhet föreslås ett tillägg till 5 § tandvårdslagen sominnebär att landsting får sluta avtal med någon om att utförauppgifter som folktandvården svarar för, dock inte uppgifter sominnefattar myndighetsutövning. Utskottet vill även erinra om attregeringen senast i regeringsförklaringen den 6 oktober 1992uttalat att fri konkurrens skall införas även inombarntandvården.Utskottet anser att motion 1991/92:Sf214 är tillgodsedd medvad som ovan återgivits och utskottet avstyrker bifall tillmotionen.Den 1 juli 1991 (SFS 1991:947) infördes bestämmelser omlegitimation av tandhygienister. har meddelatföreskrifter om kompetenskrav och behörighet förtandhygienister. En legitimerad tandhygienist är behörig attsjälvständigt arbeta som tandhygienist, medan övriga somuppfyller kompetenskrav som tandhygienisterendast skall arbeta under ledning av en legitimerad tandläkare.En tandhygienist kan inte anslutas till försäkringskassan.Den privatpraktiserande tandläkare som har en tandhygienist påsin mottagning får på den tandvårdsräkning (samlingsräkning) sominges till ta upp arvode för avtandhygienisten utfört arbete. Av tandvårdsräkningen skall detframgå om en åtgärd utförts av en tandhygienist.En legitimerad tandhygienist som inte är verksam hos entandläkare får träffa överenskommelse med en eller fleratandläkare om att tandläkaren på sin samlingsräkning tillförsäkringskassan tar upp de åtgärder som hygienisten vidtagit.Tandläkaren skall lämna uppgift till på avhonom anlitad tandhygienist.I motion 1991/92:Sf266 begär () etttillkännagivande om att regeringen skall lägga fram förslag sommöjliggör anslutning av tandhygienister till den allmännaförsäkringen eller beslutar om försöksverksamhet i avvaktan påresultatet av den nya . Enligtmotionären leder nuvarande regler till att någon ersättning förtandhygienistens arbete inte kan utbetalas av försäkringskassanförrän patienten är slutbehandlad av såväl tandläkare somhygienist. Detta har gjort tandhygienisterna ekonomiskt beroendeav tandläkarna. Motionären pekar också på att patienter sombehandlas av tandläkare som inte har tandhygienist anställd harsvårare att få hygienists tjänster. Motionären anser också atttandhygienister -- som arbetar mycket självständigt-- skulle få ökade möjligheter att göra egna prioriteringar ochstörre möjligheter att ta emot patienter från tandläkare sominte har tandhygienist anställd.Utskottet förutsätter att de problem som motionären tar uppkommer att behandlas vid översynen av tandsvårdsförsäkringen ochmotion 1991/92:Sf266 påkallar därför inte någon åtgärd frånriksdagens sida.Tandvårdsförsäkringen betalar hela kostnaden för sådanbehandling som anges i 9 § tandvårdstaxan.