prot · GE09124 · 1991-06-03 00:00:00 — Jag tror att det som människor egentligenbegär av sina politiska makthavare är attmakthavarna skall åstadkomma de strukturer sommöjliggör för den enskilda människan att ge ettmeningsfullt bidrag till skapandet av en bättrevärld.Om vi betraktar den förda miljöpolitiken idet perspektivet, måste vi konstatera att den är ettmisslyckande. Naturligtvis har det parti som utövatregeringsansvaret det största politiska ansvaret,men ett mycket tungt ansvar vilar enligt min meningpå de ekonomiska makthavare inom näringslivetsom ständigt protesterar vid varje försök att ställahårdare krav och införa strängare restriktioner.Ofta vinner dessa protester gehör inom denpolitiska högern.Alla vackra ord, utredningar och pappersmassorkan faktiskt inte dölja att vi inte har kommit särskiltlångt när det gäller att åtgärda miljöproblemen. Vihar uppnått en medvetenhet om att problemenfinns. Denna medvetenhet saknades för bara 20 årsedan, men så mycket längre har vi faktiskt intekommit. Ett enda exempel: Om utsläppen minskasi enlighet med de uppgjorda planerna, vilket inte ärsärskilt troligt, kommer markförsurningen i Europaenligt nya undersökningsresultat ändå attleda till kraftigt försurad mark på en yta som är fyragånger så stor som den . Det talas om mycketlåga pH-värden, bortåt 3,8, i många områden.Undersökningarna visar att utsläppen avsvaveldioxid på kort sikt måste reduceras med 60--. Nästan halva tar emot utsläppav försurande ämnen som är mer än vad naturentål.Jag vet naturligtvis att om man står tillräckligt längeoch ropar att vargen kommer, orkar ingen reageraden dagen vargen är här. Kanske är det därför somregeringen valt att i sin proposition måla med gladafärger och tala mycket om det som vi faktiskt haruppnått i vårt land och mindre om de oerhördaproblem som återstår. Men jag menar att vi inteheller kan ställa oss och sjunga Ingen rädder förvargen här, när vargen faktiskt nafsar ossi hasorna. Kanske nafsar den inte oss i hasorna i såhög utsträckning som den nafsar människor i tredjevärldens länder. Vi ser och hör i mediahur fruktansvärd situationen är i många länder.Den avskalade sanningen är att vi inte har lyckatsvända utvecklingen. Miljöfrågorna handlar om måloch vi har ägnat i utskottet åt att diskuteramål i termer av siffror och procentsatser. Men dethandlar också om medel. Vi har tyvärr inte iutskottet hunnit föra en ingående diskussion, somvi borde ha gjort, om de medel som numeradiskuteras alltmer, t.ex. miljöavgifter. Men jag kanse när jag studerar alla de motioner som innehållerförslag om miljöavgifter, att om man skulleanvända miljöavgifter på det sättet, kommer vi attfå en samhällsbyråkrati och ett regleringssystemsom överskrider allt vi har skådat. Vikommer dessutom inte att ha en aning om vilka desammantagna effekterna av alla dessa skildaavgifter skulle bli. Hur man skall användamiljöavgifter för att ge dem styrande effekter ochhur man skall återföra de medel man tar in viamiljöavgifter för att ge också dem en styrandeeffekt är någonting som jag å det djupaste beklagaratt vi inte har hunnit föra en ingående diskussionom. Det är detta som jag tycker är en av deviktigaste frågorna, som vi borde diskutera.Utsläppsrätter har tidigare tagits upp. Inte hellerdessa har vi egentligen hunnit diskutera. Vi har intei utskottet hunnit ta reda på vilka erfarenheter manhar gjort i de länder där man har börjat försökatillämpa utsläppsrätter. Jag är inte så övertygadsom om att resultatetalltid har varit positivt, därmed inte sagt att mantotalt skall döma ut den här metoden. Men vi skulleha behövt diskutera den mer genomgående.Inte heller har vi, trots den oerhörda mängd arbetevi har lagt ner på miljöpolitiken och trots deoerhörda papperskvantiteter vi har haft att försökata oss fram igenom, diskutera de viktigastemiljöfrågorna. Vi vet alla att en del av dembehandlas vid helt andra tillfällen i den härförsamlingen, t.ex. , som enligt minmening är en av de viktigaste miljöfrågor vi har attta ställning till. Den tog vi i jordbruksutskottet ossinte ens tid att bereda för räkning, så attriksdagen när beslutet om skallfattas kunde ha ett underlag som rörmiljöeffekterna av detta projekt. Ändå ärmiljöeffekterna de som har diskuterats mest. Jagtycker att det är skandalöst att vi under sken av attbehandla viktiga miljöpolitiska frågor inte hinnerbehandla de verkligt aktuella och viktigamiljöpolitiska frågorna.Inte heller energipolitiken, som också har viktigamiljöaspekter, har vi diskuterat i vårt utskott. Denfrågan kommer att bli föremål för diskussion enannan gång här i kammaren.Jag tror att det här sättet att spalta uppverkligheten, att ena dagen slå på stora trummanhär i och tala om hur oerhört viktigmiljöpolitiken är och diskutera sådanaprojekt som som om problemen intefanns, bidrar till att förstärka känslan avmaktlöshet, av obönhörlighet inför utvecklingen,som många människor i vårt samhälle känner.Att målet för kvävereduktionen inte uppfyllts harvi också konstaterat i utskottet. Men vi har inteheller där hunnit ha en ingående diskussion, som viborde ha haft, för att skaffa oss ett egetfaktaunderlag och verkligen tränga in i ochanalysera den här problematiken. Enligtvänsterpartiets mening beror det problemet i vårtland i mycket hög grad på vägtrafikens utsläpp. Detär därför helt otillräckligt att ha en diskussionenbart om hårda mål och inte diskutera hur vi skallnå dem, vilka medel vi skall använda när det gällertrafikpolitiken. Jag tycker att det borgerligablocket, åtminstone , som harföreslagit detta, vill slå blå dunster i ögonen påmänniskor, när man talar om att sätta mycket hårdakrav på en kvävereduktion som man, inästa mening säger att detta kommer att uppnåsdärför att tekniken kommer att bli så mycketbättre, motorerna kommer att bli så mycketenergisnålare. Därför kan vi fortsätta med den typav trafiksystem som vi har. Vi kan fortsätta att åkabil, för det kommer att lösa sig ändå. När mankonstaterar faktum faller de vackra blå illusionernaihop som en sprucken ballong, till en liten blå trasaoch det visar sig att de inte höll för verkligheten.Vi är över huvud taget ofta överens. Alla är överensom hur viktig miljöpolitiken är. Men när manskrapar på enigheten, visar det sig att den inte ärsärskilt djup. Jag tycker att det sätt som vi hanterarmiljöpolitiken på i vårt samhälle speglaravsaknaden av visioner av det samhälle man villbygga. Det speglar en sorts nyttomoral, där mansäger att det faktum att det blev på ett visst sättockså är ett bevis på att det var det enda riktiga.Det faktum att vi åker så mycket bil, att vi har ettsådant trafiksystem, skulle också bevisa att det ärdet riktiga.Men det finns alltid val. Vi måste göra degrundläggande valen och vi måste börja . Detfinns alltid olika tänkbara lösningar som avgör vilkaval vi kommer att ha . Det kommeraldrig att vara konfliktfritt att välja de lösningarna,precis som det aldrig var konfliktfritt när densociala välfärden växte fram i vårt land.Näringslivets toppar sade aldrig att nu har vi tjänattillräckligt med pengar, nu kan ni få ta resten ochgöra litet social välfärd för. Det var en utvecklingsom tvingades fram, för det fanns en vision om ettannat samhälle. Det fanns en politisk styrka och enkraft att arbeta i den visionens riktning. På sammasätt menar vi i att man måste semiljökampen som en förlängning av den kamp försocial välfärd som arbetarrörelsen en gång inledde.På samma målmedvetna sätt måstemiljöförbättringarna drivas fram, i konflikt meddem som har den ekonomiska makten.Arbetarrörelsens urspungliga kamp var i hög graden kamp för en bättre livssituation. Men det varockså en kamp för människans värdighet, för atthon skulle få utrymme att utveckla sin kreativitet,sin fantasi och sin mänskliga förmåga, samt för attalla människor skulle mötas av respekt. Vi nåddedet ena i övermått. Men vart tog den andradimensionen av kampen vägen? Jag vill påstå att viinom arbetarrörelsen i hög grad har förlorat vårsjäl. Konsumtionen kommer aldrig att vara nog. Vikommer aldrig att kunna döva den längtan vi harinom oss efter någonting bortom bergen, som DanAndersson skrev. Vi kommer aldrig att kunnamätta denna längtan med konsumtion, för denhandlar i grunden om någonting annat. Denhandlar om att vara delaktig i skapandet av enbättre värld, inte bara var och en för sig själv, utanför oss alla, en värld som inbegriper solidaritetockså för människorna i de fattiga länderna ochsom inbegriper framtiden.Men vårt samhälle erbjuder inte så mångamöjligheter för människorna att uttrycka dennalängtan. Hur skall vi kunna hävda denna längtanmot t.ex. en reklam- och marknadsföringsbudgetsom i detta samhälle tangerar 30 miljarder ?Vi kan som vuxna, när vi betraktar barnens värld,se att barnen blir utsatta för reklam och lurade konsumtion som egentligen inte ger demnågonting. lanseras nya leksaker som finnsi tusentals olika varianter. Men varför genomskådarvi det inte när det gäller vuxenvärlden? Varför servi inte att vi är utsatta för precis sammamekanismer? Varför orkar vi inte motstå dem? Jagtror att det är här det politiska ansvaret kommer in,ansvaret att formulera bärkraftiga visioner som görmänniskor delaktiga i det grundläggande arbetetför en bättre värld.Det är mycket i det som rör miljöpolitiken som nuär i stöpsleven i vårt samhälle; lagstiftning, detinternationella samarbetet. På många områden harvi i utskottet kunnat konstatera att det sägs att denena eller den andra frågan just nu utreds ellerbearbetas inom kommitté. Detta gör det också svårtatt komma till klara ställningstaganden imiljöpolitiken.Utredningar kan naturligtvis vara banbrytande. Dekan leda till att vi slår in på nya vägar. Men det kanockså vara så, att man när det gäller dessautredningar egentligen bara lägger locket på.Under en tid för man undan en viktig diskussionfrån dagordningen och sedan blir det aldrig någotklargörande beslut.Jag känner en viss oro för att det som kommer atthända med de många miljöfrågor som förnärvarande behandlas i olika kommittéer är just detsenare. Jag är alltså orolig för att utredningarnakommer att urvattnas och förvanskas och för att dealdrig kommer att leda till den brytning med dettasamhälle som vi nu måste få till stånd för att detskall vara möjligt att bearbeta miljöproblemen.Den grundläggande uppgift som vi står inför är attvi bryter med denna maktlöshet, denna kollektivaansvarslöshet. Det gäller att få till stånd envändning, så att det i stället blir ett gemensamtansvarstagande, en solidaritet, inför framtiden.Det är bl.a. därför, men också maktfrågorna ärviktiga, som vi i har motionerat omen utökad talerätt i miljöärenden såväl för enskildasom för organisationer.Det är också därför som vi har krävt större resurseroch ett mera intensivt arbete frånnaturvårdsverkets sida när det gäller att informeramänniskor. Kunskapen om miljöproblem utgör juockså en del när det gäller detta med att skaffa sigmakt över hanteringen av miljöproplemen.Det är också därför som vi har krävt attkemikalieinspektionen skall få utökade resurser.Dessutom behövs det en tuffare lagstiftning. Närman från kemikalieinspektionens sida ger sig påmyggmedel är det inte utan att människor känneratt man då verkligen silar mygg och sväljerelefanter. Väljer man den typen av områden därföratt det är lättare att rå på dessa än det är att rå påde riktigt stora makthavarna?Det är också därför som vi har krävt utökadefackliga befogenheter, och då inte bara när detgäller den inre arbetsmiljön utan också när detgäller den yttre miljön. Att vara arbetare, t.ex. påen fabrik där en produkt tillverkas som är skadligför miljön, och att stå i fabriken dag ut och dag inoch tillverka denna produkt utan att ha sådan maktatt man kan ifrågasätta tillverkningen, det ärverligen detsamma som att ta ifrån människanhennes grundläggande möjligheter att vara medoch förbättra miljön.Mot den bakgrunden vill jag gärna säga, fru talman,att jag känner mig djupt upprörd över att vi inte harfått något gehör för den motion där det krävsutökade fackliga befogenheter, där det krävsmöjligheter för de anställda inom industrin ochandra verksamheter att påverka inte bara sin egenarbetsmiljö utan också vad som produceras, där dettalas om hur detta påverkar den yttre miljön samtdär det talas om hur det kommer att fungera närprodukten en gång skall hanteras som avfall.I maktperspektivet tycker jag att också frågan omden internationella anpassningen t.ex. till EGkommer med i bilden. Enligt min mening visar manfrån svensk sida ofta en sorts uppgivenhet. Någonhar sagt, och det tycker jag är bra sagt, att Sverigei själva verket är mera EG-anpassat än vad mångaEG-länder är. Även här tycker jag mig märka entydlig attitydskillnad mellan den politiska högernoch den politiska vänstern. Den politiska högernsäger gärna att vi måste ansluta oss till EGs system,med hänvisning till den eller den anledningen.Moderaterna har här t.ex. föreslagit att Sverigeskall invänta EGs system för miljömärkning och attvi sedan skall ansluta oss till detta. Men det äruppenbart att inte hanterar den sakenpå det sättet. I västra finns det sedan längeett miljömärkningssystem. Man har ett märke meden blå ängel. I många av har man inteansett sig hindrade av att EG arbetar på ett system.Man har inte ansett sig hindrade i det egna arbetetatt gå snabbare fram. Jag tycker att EG-anpassningen misstänkt ofta används som ett skälför att fördröja det egna svenska arbetet när detgäller att åstadkomma större miljöambitioner.När det gäller de globala perspektivet -- som ju äroerhört viktigt, eftersom det inte är möjligt att lösamiljöproblemen inom ett lands gränser -- handlardet naturligtvis om det som jag har talat mycketom. Vi måste alltså ställa om vår egen konsumtion.Men vi måste också bidra till en utveckling när detgäller teknik och kunnande i andra länder.Självfallet handlar det också om att vi måste arbetaför skärpta internationella konventioner och för attkraven på övervakningen av dessa uppfylls.Men i mycket hög grad handlar det också omhandelspolitik. Det är en aspekt som vi hardiskuterat alldeles för litet. Vi i anseratt det i då den internationella handeln ökarär nödvändigt att miljödiskussionen i dettasammanhang får en väsentligt större tyngd. Vimenar att har ett stort ansvar när det gälleratt driva på den diskussionen.Jag sade tidigare att det kan finnas en stor enighetkring miljöpolitiken. Naturligtvis finns det också endjup enighet om det nödvändiga med att vidtaåtgärder beträffande miljöproblemen. Men detfinns också en skenbar enighet, och denna borde vii utskottet ha hunnit diskutera mera. Man användersamma begrepp. Men egentligen avses helt olikasaker. Substitutionsprincipen är ett sådantexempel. För ett parti, , innebär dethär begreppet att det är samhällets myndighetersom har ansvaret för informationen om vilkaprodukter som är bättre eller sämre och om vilkasom bör bytas ut. Men enligt oss i vänsterpartietinnebär detta begrepp självfallet att ansvaret fulltut vilar på den som producerar eller importerar enprodukt. Det är denne ansvarige som själv skall setill att en produkt byts ut. Det faktum attnaturvårdsverket och kemikalieinspektionen nu fårarbeta väldigt mycket med det s.k.begränsningsuppdraget är ju ett bevis på att dennaprincip långt ifrån har kommit att tillämpas.Ja, det är mycket som vi i jordbruksutskottet intehar hunnit diskutera. Jag måste instämma i denkritik som har framförts i det här sammanhanget.Om propositionen inte hade varit utformad somden är och om man hade låtit bli att ta upp såoerhört många viktiga frågor , skulle vi isjälva verket ha haft mycket större möjligheter attarbeta med miljöpolitiken. Miljöfrågornasbetydelse kan ju inte mätas utifrån tjockleken på debuntar som föreläggs , utan den måstemätas i förhållande till hur ofta miljöperspektivetfinns med i de diskussioner som vi för i sambandmed riksdagsarbetet. Tyvärr är det fortfarande så,att miljöfrågorna föses undan och buntas ihop föratt sedan behandlas i ett sammanhang. Därigenomfår man alltför litet tid för miljöfrågorna iförhållande till den tid som avsätts för andradiskussioner här i kammaren.De många yrkandena och reservationerna ärnaturligtvis i hög grad ett uttryck för ett missnöjemed förslagen i propositionen. Men de är också,det vill jag påstå, ett uttryck för att det saknas enhelhetssyn -- en brist som kommer sig av att vi hartvingats hantera miljöfrågorna på det här sättet.Jag hoppas, fru talman, att aldrig meraskall behöva uppleva att ett ärende påmiljöpolitikens område är utformat på detta sätt.I detta mitt första anförande i den här debattenyrkar jag bifall till reservationerna 4, 47 och 50.Men givetvis står vi i bakom alla dereservationer som vi har varit med om attunderteckna. Vi kommer dock inte att yrka bifalltill alla på grund av tidsbristen. Våra andraföreträdare kommer senare i debatten attåterkomma till olika områden. De kommer då attyrka bifall till de reservationer som vi finner att detär särskilt viktigt att lyfta fram.Avslutningsvis, fru talman, vill jag säga följande.Naturligtvis kan man gripas av en känsla avuppgivenhet inför de oerhört storamiljöproblemen. Om jag skulle våga mig på attgöra en alldeles oerhört förenklad indelning avmänniskorna -- det är då inte fråga om ett försök attgöra en ny klassanalys -- i förhållande tillmiljöproblematiken, måste jag säga att jag tyckermig finna å ena sidan pessimistiska optimister ochå andra sidan optimiska pessimister. De senare ärfullkomligt övertygade om att vi i rasande taktnärmar oss undergången. Men de senare äroptimistiska i den meningen att de ständigt finnerbekräftelser på denna sin undergångsteori. Denförra kategorin därmot, som jag själv gärna villräknas till, dvs. de pessimistiska optimisterna, äralla vi som tror att människan kan förändra dennavärld, att människan kan få bukt medmiljöproblemen, och som vet att detta äroerhört svårt att åstadkomma.Tanken på att alla miljöproblem som vi står inför äreffekter av det mänskliga handlandet ledernaturligtvis till en kollektiv känsla av skam. Menden leder också till att vi ser en strimma av hopp.Om miljöproblemen vore effekter av opåverkbaranaturkatastrofer, skulle det kanske finnas skäl förden allra mest grundläggande pessimismen. Men vivet ju att miljöproblemen är orsakade avmänniskan. Då måste vi nästa sekund ha klart föross att människan kan åtgärda detta. Dessutom vetvi att tekniken, kunnandet och resurserna finns.Vidare finns det nu också en medvetenhet, någotsom ännu är ganska nytt. Det som återstår för ossoch som inte är lätt men som är möjligt är att samlaallt detta och göra det till den bärande grunden förvårt fortsatta arbete för att förändra detta vårtsamhälle och för att förändra världen.Anf. 7 () replik:Fru talman! tillhör destimulerande debattörerna här i . När hontalar om personligt ansvar och om engagemang iolika frågor, får man ibland en känsla av att hon ären sann konservativ. Men någon mening efteråtkommer det tal om starka politiska beslut, och dåmanas ändå bilden av socialismen fram. Med tankepå partitillhörighet tror jag nogatt det är en mera korrekt bild.Vad socialismen har lyckats åstadkomma påmiljöområdet har vi utomordentligt tydligaexempel på. var inne påsvavelutsläppen i olika delar av . I södradelarna av är nedfallet svavel perhektar. Vårt högsta värde ligger på mellan 20 och 30kilo. I det området vet vi att barn föds medmissbildningar och sjukdomar som är direktmiljörelaterade. Det finns oerhörda effekter avmiljöproblemen i det området. Vi kan konstateraatt det är en direkt följd av valet av ekonomisktsystem. Därför måste jag säga att jag tycker att detär oansvarigt att ändå i den politiska debattenframföra tanken att man vill ha ett annatekonomiskt system. Det är den friamarknadsekonomin som ändå på något sätt harlyckats tackla miljöproblemen och som ändå visarpå möjligheter att fortsätta att tackla miljöproblempå ett rimligt sätt. Detta är möjligt genom denekonomisk-tekniska utveckling som sker inommarknadsekonomin. Man kan förstärka effektengenom ekonomiska stimulanser och olika typer avåtgärder.Annika var också inne på vårt miljömålnär det gäller vägtrafiken. Man kan bara ge detmycket enkla exemplet att skulle alla bilar hakatalytisk avgasrening, hade vi redan nått detmiljömål som är uppsatt. Det visar ändå att detligger väl inom våra möjligheter att uppnå demiljömål som är angivna i den reservation somAnnika hänvisade till.Anf. 8 () replik:Fru talman! Egentligen uppskattar jag väldigtmycket försöket att bygga på den mera ideologiskadelen av miljödebatten. Det är någonting som jagtycker att vi tar oss alldeles för liten tid med.Jag har ingen annan mening än när detgäller de fruktansvärda konsekvenserna av deekonomiska system som har tillämpats i Östeuropa.Men jag har naturligtvis en annan mening när detgäller det ideologiska perspektivet. Vi kan hålla påså här och lägga tyngder i varandras vågskålar. Jagkan säga att skövlingen av regnskogarna iAmazonas minsann inte är någon följd av ensocialistisk planhushållningsekonomi utan av enohämmad kapitalism, som också innebär attfackföreningsledare såsom Chico Mendes, försökerförena kampen för bättre sociala förhållanden medkampen för regnskogarna i , mördas.Åtskilliga hundra personer har mördats i den delenav världen.Jag tror egentligen, fru talman, att vi inte gagnarvare sig miljön eller den ideologiska debattengenom att på det här sättet hålla på att läggatyngder i varandras vågskålar för att försökakomma fram till vems elände som är störst. Vad vimåste inse är att det finns en politisk tomhänthet . Det finns ingen renodlad marknadsekonomisom klarar miljöproblemen. Det finns inte hellernågon renodlad planhushållningsekonomi somklarar miljöproblemen eller många andra problem.Vad vi har att försöka trassla oss fram i är ettekonomiskt system, som visst kräver ett starktsamhälle -- det är jag alldeles övertygad om.Miljöavgiften, som är väldigt förtjustai, är uppenbart ett ingrepp i den friamarknadsekonomin, ingenting annat. Vi måstetrassla oss fram i ett samhälle, som försöker bevaramarknadsmekanismer och förena dem med ettstarkt samhälle, som sätter ramar och gränser. Mentill syvende og sidst står vi inför den fråga som ärgrundläggande för oss alla: Var går gränsen för hurmycket vi egentligen skall producera? Kan viacceptera ett samhälle, som i sig har som mål attständigt öka produktionen? Eller måste vi inteförsöka ta steget över till ett samhälle, där man inågon mening bevarar resurserna och ocksåförsöker sätta upp andra mål och försöker få dessamål att tränga in i det på marknadsekonominbaserade samhället? Annars kommer vi aldrig attkunna lösa problemen.Det här tycker jag är en viktig diskussion. Vi bordeegentligen föra en sådan diskussion i mycket störreutsträckning för att se i vilken mån den kan föra ossframåt och hjälpa oss att utveckla medlen för atttackla miljöproblemen.Anf. 9 () replik:Fru talman! frammanar bilden aven tillväxt, som är hämningslös, som hela tidensyftar till att åstadkomma nya produkter, flerprodukter och som innebär ett ökat avfallsproblem.Det här är faktiskt en felaktig beskrivning av denutveckling som vi ser . Tillväxten ide flesta av industriländerna har enmycket kvalitativ inriktning. Det är förutsättningenför att vi skall få råd att satsa på katalytiskavgasrening av bilarna. Det är förutsättningen föratt vi skall kunna lösa alla de miljöproblem som vistår inför. Jag är helt övertygad om att tillväxtenunder 80-talet har varit inriktad på just dessaområden. kommer det att bli så iännu högre grad. Men förutsättningen för att detskall kunna ske är att vi ger styrsignaler på det sättsom talade om. Här har vipolitiker ett ansvar att ge stimulanser, införamiljöavgifter i vissa fall och använda andrastyrmetoder för att så att säga kompensera för demiljöeffekter som ekonomin åstadkommer. Detskall vi göra, det är rätt. Dock är jag helt övertygadom att den tillväxt som är så räddför i själva verket kommer att ta helt andra banor ien mycket mer miljövänlig riktning.Vi ser möjligheter att i stort sett lösa varjemiljöproblem.