prot · GE0997 · 1991-04-18 00:00:00 — Den heltdominerande delen av landstingsskatten förs istället över till , som betalarpatientens vård, oberoende av vårdgivare.Precis som med dagens landstingsskatt skallkostnaderna för sjukvårdsförsäkringen tas ut efterbetalningsförmåga och oberoende av risk. Var ochen -- även den som saknar inkomst -- kommer attomfattas av försäkringen och har rätt till god vård.Men genom att ansvaret för finansieringen avsjukvården skiljs från produktionen av sjukvården,kommer privat och offentlig sjukvård att verka pålika villkor.I avvaktan på den här försäkringslösningen har vimoderater föreslagit införandet av envårdgaranti, dvs. ett system som innebär att när detegna inte kan erbjuda vård inom rimligtid, skall vård hos ett annat landsting eller en privatvårdgivare bekostas av landstinget.I åtskilliga år har socialdemokraterna i dennakammare avslagit våra förslag. Men sedan en drygvecka tillbaka finns det ett avtal mellanLandstingsförbundet och omatt införa en sådan vårdgaranti med början den 1januari 1992 för ''vissa behandlingar''. Detta skerinte så snabbt som vi moderater skulle önska.Därför har vi föreslagit att en första etapp skallträda i kraft . Inte heller ärförslaget tillräckligt långtgående men -- det skallgärna medges -- detta är ett klart steg i rätt riktning.Men det finns ändå en viktig, och principielltbetydelsefull, skillnad mellan vårt förslag och detsom nu genomförs, och det är attöverenskommelsen mellan Landstingförbundetoch ses som ett slutsteg för attlösa ett akut problem. Det finns inga tankar om hurfrågan skall hanteras litet mera långsiktigt. Vimoderater menar att vårdgarantin är ett steg påvägen mot någonting annat och bättre, nämligeninförandet av en försäkringsmodell.Låt mig ställa en fråga till socialdemokraternastalesman i denna debatt:I det moderata förslaget ingår en lagfäst rätt tillvalfrihet, inskriven bl.a. i hälso- ochsjukvårdslagen. När socialdemokraterna nu hartänkt om beträffande vårdgarantin, så vore det enstyrka att också göra ett sådant tillägg till lagtexten.Är beredd att medverka till detta?På samma sätt menar vi också att valfriheten ärviktig för de äldre i samhället. Rätten att välja ärfundamental. Ofta är det personliga valet viktigastnär det gäller att ha sin egen läkare eller att kunnapåverka valet av hemsamarit. Det är viktigt attkunna välja någon som man känner förtroende för.Även valet av boende- och serviceform somsjukhem, ålderdomshem eller gruppboende ärviktigt. Många äldre vill bo kvar hemma i sinlägenhet. Andra vill ha det större mått av trygghetoch service som boende i eller i dengamla typen av ålderdomshem innebär. Behovet avmångfald ökar i skeden då bl.a. den fysiskabegränsningen sätter in. Därför börvalfrihetsprincipen, enligt vår mening, inte enbartskrivas in i hälso- och sjukvårdslagen utan också isocialtjänstlagen.Fru talman! I ett betydelsefullt avseende harsocialdemokraterna hamnat i minoritet i utskottet.Det gäller det s.k. , som drivs avorganisationen barn ochungdomar, RBU, och som sökt bidrag för sinverksamhet.För närvarande utgår stöd till tvåhandikapporganisationer, för kostnader för derasrekreationsanläggningar, nämligen och . I budgetpropositionen finnsemellertid inget förslag om bidrag också till är viktigt för de rörelsehindradebarnen och deras föräldrar, för fritidsaktiviteter ochnaturupplevelser och, inte minst, till rekreation ochavlastning för föräldrarna.Det finns andra handikapporganisationer som intehar något stöd för sina rekreationsanläggningar.1989 års handikapputredning behandlar bl.a. dennafråga, och utskottet utgår ifrån att utredningenöverväger det statliga stödet också till dessaanläggningar.Efter ett stort antal motioner har utskottetsmajoritet tillstyrkt ett bidrag till Mättingeprojektet.Det är beklagligt, som vi ser det, att utskottet intekunnat bli enigt i denna del, utan attsocialdemokraterna sett sig nödsakade attreservera sig mot detta stöd.En mindre randanmärkning i sammanhanget, somnaturligtvis borde ha uppmärksammats tidigare: Ihandlingarna sägs att detta är ett ''bidrag tilldriften'' av Mättinge. Eftersom anläggningen ännuinte är färdig, bör det rimligtvis vara ett bidrag tilluppbyggande av anläggningen. harbehandlat detta , och det hardelats ut ett rättelseblad. Jag ber härmed att få yrkabifall till förslaget på detta.Jag ber i övrigt, fru talman, att få yrka bifall tillreservation 1.Anf. 7 ():Fru talman! Om sjukvården i vårt land kan man istörsta allmänhet säga att hälsan tiger still, dvs. denfungerar och den är att lita på även när den utsättsför påfrestningar. Det beror naturligtvis på att demänniskor som arbetar inom olika nivåer har enmycket god utbildning och är djupt engagerade i sittvärv. Det visar sig också att flertalet av demänniskor som kommer i nära kontakt medsjukvården har ett stort förtroende för den. Dettaallmänna förtroende, som faktiskt finns ute blandallmänheten, motsvaras av en stor enighet här iriksdagen såväl när det gäller målen för sjukvårdensom när det gäller medlen för att uppnå målen.Det förtroendekapital som sjukvården i vårt landrent allmänt har, har sin grund i tvåomständigheter. Den ena är att den rentekonomiska satsningen på sjukvården i vårt land ärförhållandevis omfattande, och den andra är attresurserna skall fördelas på ett rimligt och rättvistsätt med hänsyn till både enskilda människor ochregioner. Det är viktigt att en sådan målsättningfinns både när myndigheter fördelar resurser ochsom grund för den enskilda människans förväntanpå och rätt till sjukvård.Eftersom så mycket fungerar bra märks det somfungerar mindre bra desto mer. Det finns köer, detfinns flaskhalsar, och det finns orättvisor när detgäller tillgängligheten till läkare och sjukvård ochsnedfördelning i fråga om möjligheten att hakontinuerliga kontakter med läkare.Vi tror att vägen att lösa dessa problem och ta bortskönhetsfläckarna går över en ökad flexibilitet, enöppning för alternativ och och konkurrens -- bådekvalitativ och prismässig -- mellan såväl offentligasom privata insatser. I allt detta har enenighet börjat uppnås. En offentlig finansiering ärett viktigt led i strävan att göra sjukvårdentillgänglig för var och en. Det är en grundtrygghetsom vi i anser omistlig och som är enomistlig del i en välfärd som vi i och för sig anserbehöver förändras och omprövas men inteförsämras. Vi vill anslå 1 000 miljoner som skall gådirekt till vården.Vid sidan av fritid och arbete har vi ett behov avatt bry oss om och ta ansvar för människorna i våromgivning. Det är inget som vi på politisk väg kantvinga fram. Däremot kan vi politiskt återgemänniskorna ett större ansvar, så att de socialanätverken åter kan knytas i de vardagliga bestyren.Ingen tror längre att statsapparaten ochkommunerna kan göra allt. Den alltmer utbreddaensamheten bland äldre kan inte avskaffas genombeslut uppifrån. Ensamheten motverkas bästgenom att anhöriga -- närstående som grannar,föreningsmedlemmar och arbetskamrater --motiveras att ta ansvar för varandra.Frivilliga organisationer och föreningar gör här insats. Detta frivilligarbete måste i störreutsträckning stimuleras och prioriteras. Det finnsen inbyggd dynamik i samhällsutvecklingen, sominnebär att olika kategorier av människorautomatiskt delas upp och lever helt skilda liv. Detmåste motverkas.Under 80-talet hade vi i en högkonjunktur,men i stället för att klyftorna minskade ökade deunder detta årtionde i stor utsträckning på grund avden socialdemokratiska politiken. Oavsett vilkavälfärdsindikationer som väljs -- det må varautbildning, sysselsättning, inkomster, bostad, hälsaeller fritid -- har skillnaderna mellan olika grupperökat. Alltmer av skattemedlen går till dem somredan har en god standard. har en mångmiljardrullning skett frånupprätthållandet av vardagssolidaritet, sjukvårdoch social service, till statens transfereringar.Resultatet har blivit att de starka har tagit resurserfrån de mest utsatta, de gamla, de svårast sjuka ochde socialt behövande.Många frågar sig därför: Står socialdemokraternaför en rättvis fördelningspolitik? När en rättvisfördelningspolitik uteblir är det de svaga gruppernasom drabbas först. Särskilt upprörande blir det närdet drabbar äldre, som under svåra förhållandenhar varit med om att lägga grunden för detnuvarande samhället.Samtidigt har stora förmögenheter skapats, vilkethar upprört rättskänslan. En klippekonomi hartillåtits grassera. De agerande har skott sig tillmångas förfäran men också till vissas beundran.Det parti som har haft ansvaret för ekonomin underdessa år, socialdemokraterna, är just nu föremål förräfst och rättarting av en av partiets egna f.d.rättare. Men nog borde rättarens egna fel, bristeroch underlåtenhetssynder också dras fram i ljuset,inte minst med tanke på den ekonomiskautvecklingen under 80-talet.Många pensionärer har så låg pension, att när deallra nödvändigaste utgifterna är betalda räckerpengarna inte till mycket mer. Detta är inte enrättvis fördelning av landets resurser. Från vår sidahar vi lagt fram ett förslag om en ny och förstärktgrundpension, som syftar till att undanröja dennaorättfärdighet.Det finns en annan brist i samhället som särskiltdrabbar de äldre, och det är äldreomsorgensotillräckliga utbyggnad på många håll. Det bordevara naturligt att ta till vara de resurser som hittillsinte utnyttjats i tillräcklig grad. Riksdagsbeslutetnär det gäller om- och nybyggnad av ålderdomshemöppnar nya möjligheter att erbjuda äldremänniskor en boendeform som länge harefterfrågats och saknats. Efterfrågan påålderdomshem är ett tecken på att äldre människorinte kan hänvisas enbart till eget boende i hemmeteller till långvård.Bristerna inom sjukvården är ett exempel på inte tar till vara de resurser som finns och demöjligheter som står till buds. De som är över 75 årkonsumerar av sjukvårdens resurser.Det beror ofta på att den s.k. vårdkedjan intefungerar. Boendeformer som ålderdomshem ochgruppboende saknas alltför ofta. De utgör en viktiglänk i omsorgskedjan mellan just hemboende ochlångvård.Tyvärr når information och kunskap om det nyasystemet och om intentionen bakomriksdagsbeslutet inte ut till kommuner och andraberörda. Detta är ett exempel på hur svårt det är attfå gehör för beslut även om besluten harfattats i enighet och särskilt om enigheten är ettresultat av att ett politiskt motstånd har brutits. Vistöter med jämna mellanrum på sådana frågor.Trots att fattar ett klart beslut tränger detalltså inte igenom. De instanser som är till för attföra vidare riksdagsbeslutet är tydligen inte alltidkapabla att göra det. Det är den slutsats man drarnär man gång på gång stöter på samma fenomen.Jag skall ta ett konkret och aktuellt exempel på attbeslut som vi har fattat här i faktiskt intetränger igenom och därmed inte får tillfälle attpåverka besluten ute i kommunerna. Följande stårskrivet i en skrivelse som politikerna i en kommunhelt fick från sina tjänstemän:Ålderdomshem bygger bl.a. på att kommunen stårför vissa inventarier och utrustning. Även det ärnedslitet och i behov av förnyelse. Ålderdomshemgår dock stick i stäv med socialtjänstlagensintentioner om normalisering ochsjälvbestämmande.Lagen tillämpas alltså på ett mekaniskt sätt och påmänniskor som är i behov av en vårdform somriksdagen i enighet har beslutat om. Det ärupprörande med en sådan tillämpning.Det finns i vårt land en värdefull tradition att hjälpadem som har det svårt, och det är viktigt att detarvet inte försvinner eller tunnas ut. Det finnsanledning att lyfta fram det när man alltföronyanserat kritiserar den offentliga sektorn. Detfinns mycket kritik av den offentliga sektorn som ärberättigad, men vi för vår del slår vakt om ettfungerande socialt skyddsnät, utan vilketvälfärdssamhället knappast längre gör skäl förnamnet.Den lilla världen, som det har talats om mångagånger, är naturligtvis ovärderlig för den som harfått en sådan. Problemet är bara att just de som bästskulle behöva ett sådant socialt skyddsnät --hjälpande och stödjande, förstående ochuppmuntrande, med hjälp att bistå socialt,ekonomiskt och personligt -- saknar allt detta, ellerså är skyddsnätet mycket glest. Just därför är taletom den lilla världen, som är en följd av en riktig ochrimlig satsning på familjen och en konsekvens avfamiljens betydelse, en så stark påminnelse ocksåom behovet av en grundtrygghet, som måste finnasäven när den lilla världen inte existerar.Bristen på en rättvis fördelningspolitik finns påmånga områden, men den drabbar alldeles särskiltgrupper i vårt samhälle som är bortglömda. Dehandikappade har ofta en lägre bostadsstandard,sämre möjligheter till utbildning och svårare att fåarbete och sysselsättning. Det krävs större insatserför att ekonomiskt och på annat sätt hjälpa dehandikappade ut i arbetslivet och tillgodosebehovet av handikappbostäder.Ett uttryck för att majoriteten tycker att det ärangeläget att satsa på handikappade barn ochungdomar är den fråga som Per Stenmarck tidigaretog upp och som inryms i några motioner från bl.a.oss i , dvs. frågan om bidrag till RBUsrekreationsanläggning finns många människor som är utan all denvälfärd som vi andra har. De hemlösaalkoholisterna, de psykiskt sjuka, ungdomar i krisoch andra med svåra problem får inte alltid denhjälp de behöver. Det svenska välfärdssystemetutgår i väsentliga avseenden från arbetsmarknaden.Man måste ha arbetat för att komma in i systemet.Först då har man rätt att bli kompenserad vidsjukdom, vid barnafödande, handikapp ocharbetslöshet. De som bäst behöver trygghetkommer paradoxalt nog inte åt den.Hemlösheten är en av de allvarligaste socialarisksituationer som en människa kan möta. Attbryta hemlösheten är en av de viktigaste socialauppgifterna och en förutsättning för att de hemlösaskall få en chans till ett människovärdigt liv.Stadsmissionen och är exempel påorganisationer som har verkat bland människor påsamhällets skuggsida ochsom därför har stor erfarenhet av sådant arbete. Isamband med en skilsmässa, någon nära anhörigsdöd, arbetslöshet eller liknande uppkommer frågorsom: Vad är det för mening med mitt liv? För vemsskull lever jag? Flykten till missbruket består oftaså länge sådana frågor förblir obesvarade.Nu liksom under tidigare decennier är de hemlösaglömda av samhället. De har inte minskat i antal.Många tecken tyder tvärtom på att de blir fler ochfler. Dessutom har antalet hemlösa kvinnor ökat.Undersökningar som har gjorts visar också attnutidens hemlösa är allt yngre. Det är oftamänniskor som aldrig har fått fotfäste i samhället.Vi anser att problemet med de hemlösa är av dendimensionen att det bör lösas på samma sätt somflyktingfrågan, där ett statligt åtagande möjliggörför kommunerna att gripa sig an uppgiften. Vi icentern föreslår därför i en kommittémotion att detskall satsas 3 milj. kr. på de hemlösa i första hand iStockholm, och . Pengarna skallfördelas till de ideella organisationer som arbetarför de hemlösa. Denna satsning skall ske i avvaktanpå en varaktig lösning av problemet.De kristna samfundens nykterhetsorganisationerhar genom sin organisation nått mycket godaresultat i sina stödjande och vårdande insatser vidalkohol- och drogförebyggande arbete. Även bedriver ett väl dokumenteratarbete bland alkoholmissbrukare. Vi anser att justbidraget till sådana nykterhetsorganisationer börhöjas.Vår omhuldade välfärdspolitik har skapat en bild avatt samhället skulle kunna ta hand om oss alla, mendet är inte sant, och det har väl heller aldrig varitsant.Liksom glädjer vi i oss åtdagens beslut i socialutskottet att de s.k. § 12-hemmen återigen skall övergå till statligthuvudmannaskap. Vi har från sida imånga år motionerat i den frågan.Fru talman! Grundtrygghet skall förenas medmångfald, idérikedom och ansvarstagande hos alla,såväl inom den offentliga sektorn som inom defristående alternativen. Detta skapar nyamöjligheter till alternativ i vård och omsorg. RosaÖsth skall senare i debatten tala omfamiljepolitiken, men jag vill ändå nu understrykadet glädjande i att regeringen efter enträgetmotionerande från bl.a. oss i ger rätt till statsbidrag för barnomsorg i egenregi. Det är det senaste exemplet på att ettsocialdemokratiskt nej har blivit ett ja när det gällerbarnomsorg. Det är bra. Det finns en organisationinom kyrkan som fungerar över hela landet, och påmånga håll kan kyrkan göra en insats förbarnomsorgen och tillföra den ett inslag av djup,allvar och andlighet, som allt fler människor i vårtsamhälle -- både unga och äldre -- tycks insebehovet av.Med detta vill jag yrka bifall till reservationerna 3,5, 17 och 47.Anf. 8 ():Fru talman! När man lyssnar på anförandena idebatten -- åtminstone när man lyssnar på DanielTarschys och kanske också på Per Stenmarck -- fårman intrycket att detta är någon form avvalupptakt. Många vackra ord sägs om valfrihet,om skydd för svaga grupper, om mångfald och omatt det skall bli guld och gröna skogar.Daniel Tarschys talade om att man ville föra överresurser från vuxna friska människor med arbete tillsjuka och handikappade, det som är det glömdaSverige. Han talade också om socialdemokraternasom överger barrikaderna. Såsom varandevänsterpartist och hyllande också detutomparlamentariska arbetet och ganska oftastående på barrikaderna vill jag påstå att det överhuvud taget är ganska tomt på barrikaderna nu förtiden. Jag hade också varit gladare om DanielTarschys talat om att föra över pengar från vuxnafriska människor med arbete och mycket hög lön tillvuxna friska människor som har väldigt låg lön. Detfinns ju en skillnad inte bara mellan sjuka och svagautan även mellan rika och fattiga.Det pågår en utveckling i som innebäratt dessa gränser suddas ut. Försvaret för de svagagrupperna -- som enligt min uppfattning omfattarfler än dem som inbegriper ibegreppet det glömda -- håller på atturholkas på alla upptänkliga sätt. Jag vill påstå attde borgerliga partierna går i spetsen för detta.Tyvärr är inte heller regeringspartiet så dåligt på attdelta.Det verkar också som om skulle havarit på bio och sett en valfilm i vilken det sägs attSverige är fantastiskt. Det finns en klar tendens hosmånga att stämma in i en hallelujakör och säga attdet är marknadsekonomierna som skall råda bot påde brister som ändå finns i det svenska samhället.Jag har naturligtvis mycket svårt att förstå detta.Om man tittar på de s.k. utvecklademarknadsekonomier som finns, företrädesvis iVästeuropa, kan man enligt min mening se att desociala välfärdssystemen där inte är särskiltgenerella, och de ger inte heller ett sådant stöd tillde svaga grupperna som ni säger er tala om. Därfinns inte den omfördelningseffekt som ni säger ervilja uppnå. Jag har därför svårt att förstå varför nitror att den ensidiga marknadskapitalism som niförespråkar verkligen skulle ge det skyddet tillsvaga grupper.Det finns en blind tro på att en i traditionella termermätt ekonomisk tillväxt automatiskt leder till attalla får det bättre. Internationellt men också iSverige kan vi se att en ökad ekonomisk tillväxt,mätt i de traditionella termerna, inte allsautomatiskt ger en bättre standard, en bättreomfördelning eller ett ökat skydd för svagagrupper.Tvärtom är det faktiskt så att klyftorna ökar. Äveni dagens ökar klyftorna mellan dem som hardet bra och dem som har det dåligt. Skyddet försvaga grupper försämras i själva verket.Löneskillnaderna ökar. Det finns en rad tendensersom går åt precis samma håll. Klyftorna i samhälletökar. Vi får en ganska välbeställd medelklass ochen överklass, men människorna i det som mantraditionellt kallar för underklass får det alltsåsämre.Så ser det ut också i demarknadsekonomidominerade länder som manofta anför som exempel på länder därsocialpolitiken sköts på ett bra sätt.Den motion som har skrivit till dethär betänkandet handlar mycket om att försvaraden generella välfärdspolitik som har byggts upp iSverige , inte minst avarbetarrörelsens organisationer, och som vi i dagkan se hotas från många håll, framför allt från deborgerliga partierna, som inte klart säger ut att manvill förändra den generella välfärdspolitiken -- detär väl bara det somsäger rent ut att vi inte kan hålla på med den utanatt vi skall ge pengar till dem som behöver, punktoch slut; en generell välfärdspolitik är intetidsenlig.Men det pågår en nedrustning och en diskussion omen annan finansiering, en diskussion omprivatisering, ökande egenfinansiering, osv., somkommer att leda fram till att vi får ett differentieratutbud också inom vård och omsorg, om denpolitiken skulle få gehör. Det finns all anledning attvara mycket oroad för att den skall få det i det valsom vi kommer fram till i september.Vi menar att det fortfarande behövs en starkmotvikt till den kapitalistiska marknadsekonomin,som i sin tillväxtiver faktiskt ges ökad socialutslagning. En ensidig ekonomisk tillväxt geryrkesskador, hälsoproblem, missbruk,förtidspensioneringar, osv. Därför behövs det enmotvikt till detta, en politisk motvikt och enmotvikt i form av en offentlig sektor som generelltkan ges stöd till de grupper som annars blirutslagna.Det ekonomistiska och mycket resultatinriktadetänkande som breder ut sig på alla områdeninom vård och omsorg gör att man ser mer tillkvantitet och kostnader än till kvalitet och välfärd.Jag tycker att det är oerhört tydligt inom densociala sektorn, inte minst på socialtjänstensområde. kan vi ute på socialbyråerna se hurman sitter och räknar pengar. Man skall ha fram ettbudgetunderlag, man skall ha budgetbeslut, ochsedan skall man göra en budgetuppföljning. Mångasocialsekreterare är fullständigt överhopade avuppgifterna att på olika sätt räkna pengar.Innehållet i arbetet, möjligheten att vara ute påfältet, det förebyggande arbetet, det som enligt vadvi i socialutskottet på våra möten brukar varaväldigt överens om att man måste satsa på och somär det enda samhällsekonomiskt riktiga att satsa på,har man helt enkelt inte tid att utföra.Den skattereform som socialdemokraterna ochfolkpartiet kom överens om har dessutom bidragittill ett ökat bidragsberoende, till ökade köer förekonomiskt bistånd på socialbyråerna. Flera talareföre mig har talat om pensionärerna, och dettalades mycket som det i går. Jag tror därför inte attvi behöver föra den debatten här . Men vimåste kunna konstatera att det är beklämmande attdet i dagens , med det relativa välstånd somvi har, skall vara nödvändigt för människor att gåpå och vända ut och in inte bara på sinafickor utan också på sitt innersta för att få mat fördagen och för att kunna betala hyran. Det är ettfattigdomsbevis som är otidsenligt och oanständigti det samhälle som är.Jag kan inte se att den ekonomiska politik som i dagförs ändrar detta faktum. Det finns inte något partisom är villigt att se till att den sociala sektorn fårmer pengar. Medlen skall omfördelas inomramarna, säger man, vilket i praktiken harinneburit och innebär att man ute i kommuner ochlandsting tvingas att ställa nödvändigaserviceområden mot varandra: Kultur ställs motfritid, fritid ställs mot socialvård, barnomsorg ställsmot teaterföreställningar och liknande. Det är enfullständigt absurd situation. Man har helt kommitbort från att socialpolitik och social omvårdnad väländå måste handla om att tillgodose människorsbehov och inte bara om att se till att siffrorna skallgå ihop på slutet!Vi har en växande andel äldre människor i vårtsamhälle. Vi gör framsteg på sjukvårdens område.Skall vi vara tvungna att skära någon annanstansbara för att kunna tillgodose de växande behoven?Måste det ena behovet slå ut det andra? Det är juen fullständigt vansinnig situation.Jag menar att vi måste fortsätta medomfördelningen, vi måste fortsätta att försvara detgenerella välfärdssystemet, och det måste innebäraatt de som har mer pengar måste vara med ochbetala till de växande behoven. Vi kan inte säga attvi skall lösa alla problem inom befintliga ramar.En social välfärd måste också innefatta mer än baradet man kan få på eller på sjukhuset.Förutom att vi vill ge nya pengar till vård- ochomsorgssektorn menar vi att man måste sätta stoppför nedskärningspolitiken. Man måste försvarasamhällsservicen, också i glesbygd.