prot · GF0939 · 1991-12-05 00:00:00 — Av dessa var detöver hälften, närmare 180 000 kvinnor, som intebara ville driva eget utan också ha anställda.Här finns alltså en oerhört stor potential avkvinnokraft att ta vara på för en regering och ettsamhälle som tror på kvinnorna. Jag ser det somnågot mycket positivt för osskvinnor att monopolen bryts. Kanske kan jag lånafolkpartiets slogan och säga: Befria kvinnorna! Låtoss få arbeta inte bara inom offentliga monopolutan också inom en stor, fri sektor, där vi inte baraskall vara anställda och av nåd kanske få litet bättrelöner utan där vi också är med och påverkar på etthelt annat sätt än vad vi har möjlighet till . Jagser alltså den nya regeringens ambitioner att på etthelt annat sätt släppa fram olika alternativ inomvård, omsorg och skola, att ökaetableringsfriheten, ta bort hinder, kontroll,byråkrati och regler som någonting för kvinnornamycket positivt och efterlängtat.Anf. 44 Socialminister ():Herr talman! Låt mig börja med att på två punkterinstämma i det som säger.För det första delar jag helt hennes uppfattning omden stora betydelse det har haft för kvinnorsfrigörelse att vi ute på en marknad kanerbjuda äldreomsorg, barnomsorg och mycketannat, d.v.s. verksamheter för vilka kvinnor hadedet helt avgörande ansvaret -- och fortfarande hardet i många länder -- och tvingades utföra mycketomfattande arbetsuppgifter utan någon som helstersättning. Det är klart att den utveckling avvälfärdsstaten som har skett i underefterkrigstiden och i fråga om vilken många andraländer nu följer efter på samma sätt är heltavgörande för kvinnors frogörelse.För det andra vill jag ge rätt i att detinte finns några vetenskapliga bevis för sambandetmellan inslaget av privat verksamhet ocharbetsvillkor och lönevillkor. Att sådana bevis harvarit svåra att få fram beror i hög grad på att vi iSverige har haft en så könssegregeradarbetsmarknad, där kvinnor överväger mycketkraftigt inom de sektorer som helt domineras avden offentliga sektorn och där det alltså endastfinns ett mycket litet inslag av enskilda alternativ.Jag har letat så gott jag har kunnat bland denforskning som finns på området, men tyvärr hittarman inte så mycket. och ChristinaJonungs slutsatser är ett exempel. Jag hittade ocksåett annat exempel i min jakt efter vetenskap påområdet. Det är en forskare från som heterÅsa och som inte kan anklagas för att hasärskilt starka sympatier för den borgerligaregeringen eller för det parti jag företräder. Menockså hon drar precis samma slutsats, nämligen om det finns en enda arbetsgivare -- det somekonomerna kallar monopsoni -- kommer att fåsämre löner och sämre arbetsvillkor än om det ärmånga arbetsgivare som konkurrerar omarbetskraften. Det är ungefär så långt som jag troratt man kan komma. stödjer sig förövrigt på en stor amerikansk studie, som kommertill samma slutsatser. Men det är naturligtvis alltidosäkert om man utan vidare kan överföra slutsatserfrån till svenska förhållanden, eftersomförutsättningarna är helt olika.På senare år har det skett en kraftigdecentralisering inom offentlig sektor, även om detfinns mycket kvar att göra på den punkten. Dettahar skett mycket efter förebild från den privatasektorn. Man har naturligtvis upptäckt att denprivata sektorn ofta fungerar bättre, att den är mereffektiv och ger större möjlighet för dem somarbetar där att ta initiativ och få sina idéer prövade.Detta gäller inte minst inom den socialatjänstesektorn.När jag under mina som partiledare har restrunt och träffat personer som har erfarenhet avbägge sektorerna -- ofta handlar det om människorinom vård och omsorg, som har tagit steget överfrån offentlig sektor till privat sektor -- har jagmärkt att de anger samma skäl för attha tagit steget till den enskilda sektorn och för attde nu känner att de vill vara kvar där, nämligen inom den enskilda sektorn har störremöjligheter att påverka beslut och att man ofta därhar fått bättre materiella villkor.Jag skall erkänna att vi inom detta område har ensådan liten enskild sektor att det inte är säkert från denna erfarenhet kan generalisera till helasektorn. Men man kan heller inte blunda för att detfaktiskt ser ut på detta sätt. Min övertygelse -- omän grundad på svaga vetenskapliga bevis -- är konkurrens mellan arbetsgivare och störremöjligheter för dem som vill starta eget kommer attförbättra arbetsvillkoren och kanske ocksålönevillkoren.Ines Uusmann säger att kvinnor inte vill starta egetoch att de kanske inte heller vill arbeta för privataarbetsgivare. Detta tror jag helt enkelt inte är sant.Bara sedan vi lade fram propositionen om valfrihetinom barnomsorgen har jag märkt att det finnsmånga många kvinnor -- huvudsakligenförskollärare -- som vill starta eget inom dettaområde. Jag är alldeles övertygad om, att om InesUusmann och jag har en debatt , kommerjag att kunna rada upp många exempel på attkvinnor faktiskt har velat bryta sig loss frånoffentlig sektor och arbeta inom privat sektor. Jaghar heller aldrig hört talas om att någon sombedriver privat verksamhet inom dessa områdenhar svårigheter att rekrytera personal. Det finns många inom offentlig sektor som gärna tarsteget över till privat sektor.Men jag tror ändå inte att alla i det långa loppetskall ta detta steg, utan det viktiga är att det finns enmöjlighet för dem som vill pröva vingarna utanföroffentlig sektor. I den mån de når goda resultat trorjag att det också kommer att inspirera denoffentliga sektorn, precis som vi har kunnat se attdet redan nu har gjort på många områden. Baradebatten om lex Pysslingen, som startade i börjanav 80-talet, har betytt oerhört mycket förutvecklingen av den offentliga barnomsorgen underde allra senaste åren.Ines Uusmann säger också att vi skall erkännavarför vi vill privatisera, att det är grundat påideologi. Ja, det är klart att det är grundat påideologi. Men det är inte privatiseringen i sig somär den ideologiska grunden, utan det vi är ute efterär att öka mångfalden, öka valfriheten, ökamöjligheterna för dem som har idéer som kanskeinte passar inom den stora offentliga sektorn att fåpröva dessa idéer. I den meningen är det klart atthela vår strävan efter att tillåta, ibland rent avstimulera, enskilda alternativ är ideologisktgrundad. Jag är övertygad om att när vi under någraår har fått pröva detta kommer det att visa sig attdet är bättre inte bara för konsumenterna --patienter, klienter, gäster eller vad vi nu kallardem -- utan också för dem som är verksamma inomdenna sektor, oavsett om de väljer att ta steget ut iprivat verksamhet eller om de arbetar kvar inomden offentliga sektorn.Anf. 45 ():Herr talman! Det är vällovligt att socialministernerkänner att det inte finns några vetenskapligabelägg för att det skulle innebära bättre möjligheteroch bättre arbetsvillkor att bedriva vård ochomsorg på en privatiserad marknad. Det är bra.Den erfarenhet vi har från både privat och offentligsektor när det gäller dessa yrkesområden sägernämligen något helt annat.Ett område som i allmänhet sysselsätter kvinnor ärstädområdet. Jag tog också i min interpellation uppdetta exempel. På många håll inom den offentligasektorn har man faktiskt försökt privatiserastädningen därför att man säger att det på så sättblir billigare.Vad har det inneburit? Det har inneburit att deanställda fått lägre timersättning, större beting,alltså större städområden. Det har också lett till --och det finns belägg för detta --, att arbetsskadornaoch utslagningen har ökat, när man måste göra etttyngre jobb snabbare och dessutom får mindreuppskattning för det.Mot detta kan man ställa ett antal exempel frånkommuner och landsting, men också från staten. Vihar exempel ifrån , städerskorna pålänsarbetsnämnden, , de som städadeåt statens myndigheter där, och det finns exempelockså från . Arbetstagarna stannade kvarinom den offentliga sektorn, men fick ägna sig åt attgöra jobbet efter sin egen kunskap. De fick skaffasig egen utbildning och skaffa sig hjälpmedelutifrån sina egna erfarenheter. Det blir billigare,roligare jobb, mindre arbetsskador och eneffektivare städning.Dessa områden kan inte översättas hur som helst,men det är områden där kvinnors kunskap är väldokumenterad. De områden som kvinnor finns påär -- litet rått sagt -- förlängningen avhushållsarbetet. Det gäller vård och omsorg ochden typ av jobb som städerskorna representerar.Jag vill gå över till den sista delen av min fråga.Socialministern säger att regeringen inte kommeratt ägna sig åt inkomstpolitik, och det är vällovligt,tycker jag. Socialministern vill uppmärksamma,analysera och försöka undanröja orsakerna tilllöneskillnaderna.Riksdagen beslutade , i samband med att viantog en ny jämställdhetslag, att vi skulle utredalöneskillnaderna och försöka få fram en nyarbetsfördelning. Vi skulle titta på kvinnors ochmäns löner generellt i samhället. Hur har det gåttmed den utredningen?Anf. 46 ():Herr talman! Jag är själv sjuksköterska och hararbetat som sådan innan jag övergick tillannat arbete inom den offentliga sektorn ochsedermera till politik.Det är klart att jag med liv och lust ägnat mig åt mittarbete. har jag frågat mig om jag inteskulle ha kunnat göra ett lika bra arbete somanställd på den privata sektorn eller om jag hadedrivit eget. Och jag är ganska övertygad om att jagskulle det. Men det har inte varit en chans för osskvinnor, som var intresserade av vård och omsorgom andra, eller av utbildning, utan då har man avtradition ''tillhört '', som det brukar ståpå de små klädesplaggen, eller hamnat inom andradelar av den offentliga sektorn.Jag ser det som mycket positivt att man nu äntligenbryter detta monopoltänkande.Förra sommaren arbetade jag på långvården påsjukhuset i . Jag arbetade somvårdbiträde, för det var länge sedan jag var aktiv isjukvård. Jag tyckte att flickorna hade många braidéer. Jag frågade: För ni inte fram dessa idéer, så attvi kan förverkliga dem? ''Snälla du'', sade de, ''vi har gett upp för längesedan! Först skall vi till avdelningsföreståndaren,hon skall till klinikföreståndaren, sen skall manvidare till lokala direktionen, sedan centraladirektionen, till förvaltningsutskottet och möjligentill landstingsmötet. Så vi har gett upp. ''Det var litet dystert, men så var det.Med detta vill jag säga att jag tror det är mycketpositivt att vi bryter ned verksamheten till småenheter, till små organisationer, där vi kan seframför oss massor av kvinnor som kan starta egnasmå enheter. Där är vi inne på vad betonat som värdefullt, nämligenarbetsvillkoren. Jag är alldeles övertygad om attkvinnor får bättre arbetsvillkor i de små enheterna:på det lilla sjukhemmet, där det är kortabeslutsvägar, där människor är synliggjorda, därvar och en känner sig betyda någonting. Dethandlar väldigt mycket om att människorna ärviktiga.Jag tror också att arbetsvärdering är mycket viktigi detta sammanhang. Där ser jag EG och EGs synsom en mycket positiv faktor. EGs målsättning omlika lön för likvärdigt arbete är oerhörtbetydelsefull. Detta har delvis också, äntligen,influerat vår jämställdhetslagstiftning.Vi måste komma dithän att det är lika viktigt medvårdbiträdets insatser som det är med förslagsvisgatuteknikerns.Jag ser den framtida inriktningen mot ett ökatjämställdhetsarbete som mycket väsentlig.Anf. 47 Socialminister ():Herr talman! Att det inte finns vetenskapligastudier på detta område beror naturligtvis på, somjag sade, att det inte har funnits så mycket attstudera eftersom vi haft en så könssegregeradarbetsmarknad, som vi har i Sverige.De erfarenheter pekar på äringalunda entydiga. Man kan på grundval av detlilla vi vet möjligen dra litet olika slutsatser på olikaområden, så långt kan jag vara med.Det finns också perioder när det har varitförmånligare för kvinnor att arbeta inom offentligsektor, t.ex. under skeden av mycket starkexpansion. När barnomsorgen byggdes ut som allramest kan man möjligen ha känt attdetta var positivt när arbetskraft skulle rekryteras.Men i mer etablerade sektorer tror jag fortfarandeatt den slutsats som och drog i sin studie är korrekt.Förmodligen kommer vi inte längre på dennapunkt. Vi gör olika bedömningar av vilka effekterdetta kommer att få.Om det nu är så att kvinnor inte vill arbeta privat,inte vill driva t.ex. dagis i egen regi, då kommer vimycket snabbt att se att det inte dyker upp någrasådana dagis. Jag är övertygad om att sådana dagiskommer. Då tror jag att det beror på att de kvinnorsom startar eget -- en och annan man kanske ocksåkommer att göra det -- upplever att de får bättrearbetsvillkor, får ut mer av sitt engagemang och sinentusiasm och skaparlust ifall de startar eget i ställetför att vara anställda i offentlig regi. Jag kan inte troatt några kvinnor medvetet drar på sig sämrearbetsvillkor och jobbar privat bara för atttillfredsställa mig som socialminister eller deborgerliga partierna i . Jag tror att detänker på sin egen situation.Snart nog kommer vi att få se om jag gör en riktig bedömning på den punkten.Sedan måste jag ställa frågan till omvad hon drar för slutsatser av sitt resonemang. Honstår här i talarstolen och hävdar att inom denoffentliga sektorn presterar man bättre, får bättrebetalt och får bättre arbetsvillkor. Den enda rimligaslutsatsen av det är att allt skall in under denoffentliga sektorn, får då blir det bättre för alla,både dem som arbetar där och dem som skallutnyttja de tjänster och varor som produceras idenna sektor. Det tycker jag är en ganskahalsbrytande slutsats. Jag är helt övertygad om attkonkurrens är nyttigt. För att det skall bli en rejälkonkurrens behövs många alternativ, i det här falletbåde offentliga och privata alternativ.Till sist måste jag erkänna att den fråga som InesUusmann nu ställde till mig om utredningen omarbetsvärdering, kan jag inte svara på. Detta lyderinte under , utan förmodligenunder arbetsmarknads- eller möjligenkulturdepartementet. Jag utgår ifrån att InesUusmann kan ställa den frågan till någon ansvarigminister och få ett bättre svar än jag kan ge.Anf. 48 ():Herr talman! Om kvinnor inte vill arbeta på enprivat vård- och omsorgsmarknad kommer vi attmärka det, säger socialministern.Ja, det är jag övertygad om att vi kommer attmärka. Jag har redan hört många kvinnor som finnsi barnomsorgen, som just nu är oroliga förkvaliteten på en privatiserad vård- ochomsorgsmarknad. Risken är stor att det blir enojämn kvalitet, särskilt med tanke på den nyssframlagda propositionen på barnomsorgsområdet.Av tradition har vi kvinnor svårare än många mänatt skilja på det betalda och det obetalda arbetet.Vi går oftare in med känslor. På det sättet blir viibland litet sämre på att driva fackliga krav. Vi gårinte alltid in och säger: Det här gör jag inte om jaginte får betalt. Vi resonerar i stället så: Jag måste ialla fall ta hand om ungarna även om det inte precisger ersättning varje minut. Detta märker vi inteminst inom redan i dag.Jag tror alltså att den här oron finns, och den harockså kanaliserats bl.a. tillKommunalarbetareförbundet, som är denorganisation som barnskötarna vänder sig till.Så till frågan om vilka slutsatser man skall dra avdetta. Jag är ute efter att få socialministern ochregeringen att sluta att argumentera som omprivatisering av vård och omsorg handlade omarbetsvillkor. Det handlar inte om att förbättraarbetsvillkoren för de kvinnor som finns längst nedi vårdhierarkin. Det handlar om helt andra saker.Sluta därför, kära regering, att använda deargumenten, för det är dimridåer! Det håller jagfast vid.Gullan är en underbar debattör, även omhon är oerhört demagogisk och hennes uttalandenkanske inte alltid är så väl underbyggda. När detgäller små enheter delar jag hennes uppfattning,men sådana kan man mycket väl ha också inom denoffentliga sektorn.Anf. 49 Socialminister ():Herr talman! Låt mig bara säga att jag är heltövertygad om att mångfald inom alla sektorer ledertill ökat kvalitet. Jag skall gärna åka runt med InesUusmann om ungefär och titta på några av deprivata daghem som då har startats. Jag är säker påatt hon inför åsynen av dessa kommer att låta sigövertygas om att det inte innebär någonkvalitetsförsämring utan kanske t.o.m. enkvalitetsförbättring.På den sista punkten som tog upphar vi olika uppfattningar. Vi vill öka mångfaldenoch öka möjligheterna för enskilda att ta initiativoch bedriva verksamhet, inte bara för att ökamångfalden för konsumenterna, nyttjarna ochbrukarna av social service, utan också för att skapabättre arbetsvillkor och bättre möjligheter för demänniskor som arbetar inom den här sektorn.Överläggningen var härmed avslutad.6 § Svar på interpellation 1991/92:38 omåtgärder mot spelberoendeAnf. 50 Socialminister ():Herr talman! har frågat mig omregeringen är beredd att förorda att det planeradefolkhälsoinstitutet tar fram ett program för attförebygga spelberoende. harockså frågat mig om regeringen är beredd att sättaen åldersgräns för deltagande i spel med de snabbaspelformerna, som visat sig vara mest riskabla.Vidare frågar om regeringen ärberedd att lämna ett ekonomiskt stöd för denverksamhet som och verka för ett ökat antal vårdplatser förspelberoende.Aktörerna på spelmarknaden är de två statligabolagen och , det av hästsporten ägda AB Trav ochGalopp (ATG) samt folkrörelserna. Folkrörelsernahar av den totala spelmarknaden ochfinansierar därmed en stor del av sin verksamhet.Ett motiv bakom statens roll på spelmarknaden ärbehovet av insyn och kontroll i verksamheten. Istatens uppgift ingår också att se till attspelverksamheten bedrivs i ändamålsenliga formeroch att den inte får oönskade sociala konsekvenser.En annan självklart viktig aspekt på verksamhetenär att den tillför statskassan betydande inkomster.Under det senaste decenniet har det skett en snabbutveckling av spelandet i . Ett stort antal nyaspelformer har lanserats. Den tekniskautvecklingen har medfört att sådana spelformersom betraktas som snabba spel har ökat. Dessa spelkännetecknas av att eventuella vinstutbetalningarsker relativt snabbt efter inköpet eller insatsen.Konkurrensen mellan de olika aktörerna påspelmarknaden har bidragit till att en,internationellt sett, relativt omfattandespelverksamhet har utvecklats i . I takt meddenna utveckling har spelandets socialakonsekvenser kommit att uppmärksammas alltmer.En arbetsgrupp inom harunder innevarande år lämnat förslag till hur statligaspel och lotterier skall organiseras (Ds 1991:51).Arbetsgruppen framlägger i sitt betänkande förslagtill en tydligare gränsdragning mellan spelbolagensverksamhetsområden för att minska konkurrensenmellan de olika bolagen. Därmed förutsätts attmarknadsföring och utbud av nära besläktadespelformer kommer att minska. Arbetsgruppensbetänkande bereds inomfinansdepartementet.Det finns all anledning att vara observant på desociala risker som är förknippade med spel. I vissaextremfall kan spelandet utvecklas till ett beroendesom kan påminna om beroende av t.ex. alkohol ochnarkotika. Detta är också anledningen till att vi har en s.k. länkorganisation för spelberoende.Jag vill vidare nämna att socialvetenskapligaforskningsrådet har beviljat medel till ettforskningsprojekt om spelandet i Sverige.Resultatet av forskningen kommer att presenterasunder våren 1992.Karin fråga om regeringen är beredd attförorda att det blivande tar framett program för att förebygga spelberoende vill jagför dagen inte ta ställning till. Frågan omfolkhälsoinstitutets inriktning och organisationutreds av en särskildorganisationskommitté, och jag är inte beredd attföregripa dess arbete. Men jag finner det naturligtatt både och socialstyrelsenuppmärksammar frågor om spelberoende inomramen för sin löpande verksamhet.Vad gäller frågan om en åldersgräns för deltagandei de snabba spelformerna saknas underlag försäkra bedömningar rörande behovet av en sådangräns. Jag hoppas att den forskning som pågår kange oss en tydligare bild i bl.a. detta avseende.Att det har kommit till stånd en s.k.länkorganisation för spelberoende kan ses som ettuttryck för att det finns ett behov av stöd och hjälptill människor som hamnat i spelberoende. Jag kanemellertid inte utlova ett särskiltorganisationsbidrag till denna länkförening.Möjligheterna att bevilja organisationen stöd inågon annan form får prövas av ellerav det kommande folkhälsoinstitutet.Huruvida det finns behov av ett ökat antal särskildavårdplatser för spelberoende är också oklart. Bådeinternationella studier och de preliminäraresultaten från den aktuella svenskaundersökningen visar att spelberoendet är närabesläktat med t.ex. alkohol- och annatdrogberoende. Det är också mycket vanligt att deolika typerna av missbruk sammanfaller. Även omdet kan vara motiverat att utveckla speciellabehandlingsprogram för spelberoende bör viöverväga om inte behandlingen kan tillgodosesinom ramen för missbrukarvården och denpsykiatriska vården.Jag är väl medveten om de sociala problem som kanuppkomma i anslutning till spelverksamheten. Jagvill också understryka att staten genom sittomfattande engagemang inom området har ettsärskilt ansvar att förebygga och motverkaverksamhetens negativa sociala effekter.Anf. 51 ():Herr talman! Jag ber att få tacka socialministernför svaret på min interpellation. Anledningen tillden är dels det ökade antalet spelformer somständigt introduceras i landet, dels det svagaintresset från samhällets sida att ge resurser till dengrupp som drabbats av spelberoende, ellerspelmissbruk. Man kan också säga att det är ettsjukligt spelbegär, en s.k. impulskontrollstörning.Jag beskrev i min interpellation en del av de s.k.farliga spelformer som bedrivs och som enligt allaprognoser kommer att resultera i ett ökat antalspelberoende under den närmaste framtiden.Fortfarande saknas varningssignaler frånspelbolagen eller från staten som ägare avspelbolagen. drivs föreningsrörelsenatt bekosta sin verksamhet med diskutablaspelformer i en allt hårdare konkurrens med destatliga spelformerna.Varför har vi då tillåtit bingospel medpenningvinster, när vi har förbjudit spel medenarmade banditer? Känner socialministern tillvilka summor pengar man kan spela bort i en dag-och kvällsöppen bingohall? Det kan röra sig omtiotusentalet kronor. för den som deltar under ettantal timmar.Besök gärna en bingohall! Där saknas socialgemenskap. Det finns visserligen en spänning iluften, men det mest tydliga är uppgivenheten,tristessen. Allt fler, främst kvinnor, medspelberoende träder fram och beskriver sin lastorsakad av bingon. Det är en ångestdrivande lastmed stor skuldkänsla. Tack vare att allt flertidningar tar upp problematiken inser många att debehöver hjälp med sin beroendesituation. Var fårde då den hjälpen?Kunskapen är ofta bristfällig hossocialförvaltningarna. Beskedet att ''sluta baraspela så blir det bra'' är inte alls ovanligt.Spelberoende är lika svårt att klara på egen handsom alkoholberoende. Här krävs det utredning avsocialtjänstpersonal, domarkår, kronofogdar,vårdpersonal och andra som kommer i kontakt medmänniskor som söker hjälp.Jag har under de år som jag har aktualiseratproblemen runt spelandet fått åtskilligatelefonsamtal med rop om hjälp. Förvånansvärtmånga som varit och är aktiva inom främstlagsporter har hört av sig. Stora skulder och svårångest inför det beteende de inte kan förhindra harvarit kännetecknande. Jag har även fått åtskilligabrev med rop på hjälp.Socialministern hänvisar också tilllänkorganisationen. Jag är glad att den har kommittill -- jag var med vid dess start för ett antal årsedan. Tyvärr hade inte samhället engagerat sigspeciellt mycket i dess tillkomst. Med frivilligainsatser och små ekonomiska möjligheter försökerdenna länkförening sopa rent efter spelmarknaden,en spelmarknad som ger närmare 5 miljarderkronor i intäkt. Rimligtvis borde en mindre andelav denna inkomst kunna gå tillbaka för att täckakostnaderna. Men tyvärr finns ännu inte dennavälvilja. Förhoppningsvis kan kommunbistå med något anslag för den verksamhet sombedrivs just här. Det handlar om en ansökan om ca800 000 kr.Det här är ett landsomfattande problem. Än merproblematiskt blir det. Det är få statligaverksamheter som är så väl decentraliserade somjust spelandet. ''On line'' kan hela svenska folketsatsa.