prot · GE0987 · 1991-03-27 00:00:00 — Man måste naturligtvis se om sitt hus.Det finns dock en viktig fråga som varje företagareoch regeringen och bör ställa, nämligenhur lång den här lågkonjunkturen kommer att bli.Blir den , eller kanske tvåår?Frågan om rekrytering av ungdomar tillnäringslivet och andra områden är en väsentligtmer långsiktig fråga, och det finns här anledning attvarna för kortsiktighet i agerandet. Ungdomarna ärmycket rörliga -- de flyttar osv, -- och det är nog såatt industrin behöver ungdomarna mer än vadungdomarna behöver industrin. För att intemissförstås vill jag betona att jag liksom alla andraär medveten om att industrin är en välfärdsgrund.Men det gäller nu att titta på det häröverbryggningsskedet, så att man haren rekryteringsbas av väl utbildade och inskoladeungdomar.Jag vill fråga statsrådet: Hur högungdomsarbetslöshet tänker regeringen acceptera?Vi var i denna kammare enigaom att stödja ett gammalt centerförslag om attungdomar i de känsligaste åren alltid skulleerbjudas utbildning eller arbete -- icke kontantapengar. Ungdomarna skulle göra en insats för att fåsina pengar; de skulle vara med i samhället. StällerMona fortfarande upp på den grundsynennär det gäller ungdomarnas rätt till arbete ochutbildning?Jag vill också ställa frågan: Vilka medel tänkerregeringen arbeta med för att driva en sådanoffensiv linje?Jag vill avsluta med att säga att säger ettbestämt nej såväl till låt-gå-arbetslöshetslinjen somtill en extrem AMS-linje. Med kraftfullanäringslivssatsningar, infrastruktursatsningar,ordentliga satsningar på en bra utbildning,satsningar på regionalpolitikens område och enberedskap att ta tag i överhettningsproblemen närdessa uppstår, vilket ofta sker regionalt, är jagövertygad om att det går att förena en låg inflationoch ett stabilt penningvärde med målsättningen attvi i vårt land inte skall ha långtidsarbetslöshet förnågon grupp.Kersti kommer senare att ta upp inteminst de handikappades problem påarbetsmarknaden.Anf. 28 ():Fru talman! nås vi av den stigandearbetslösheten. höga varseltal när detgäller uppsägningar börjar nu omsättas i praktiken.1991 är redan ett svart år på arbetsmarknaden. Frånvänsterpartiets sida har vi varnat för den härutvecklingen. Behovet av att snabbt sätta inåtgärder för att motverka arbetslösheten har vuxitenormt.Priset för en hög arbetslöshet blir oerhört högt. Detär enskilda människor som drabbas, och vi vet attingen kan smita ifrån arbetslöshetens kostnader --varken de mänskliga eller de samhälleliga. Menföreträdare för marknaden vägrar medvetet att insedetta. Arbetslöshetens stålbad blir verklighet omde får bestämma. De förordar medvetet att ännufler människor skall ställas utanför produktionen --ju fler, desto bättre för landets ekonomi, hävdar de.Från sida vägrar vi att acceptera ettsådant synsätt.Människors vilja till arbete och egen försörjning ären viktig tillgång. blir varken bättre ellerrikare när fler människor slås ut frånarbetsmarknaden -- utan tvärtom, vi kommer att blifattigare.För del kan det aldrig handla om enpassiv anpassning till givna eller s.k. ödesbestämdaförhållanden. Den fulla sysselsättningen är yttersten fråga om vilja och förmåga att styrasamhällsutvecklingen. Därför behövs en kraftfullpolitik för att förhindra att arbetslöshetssiffrornarakar i höjden. I det redan allvarliga läget påarbetsmarknaden måste även beredskapsarbeteningå bland nödvändiga åtgärder.Regeringen bär det yttersta ansvaret för attarbetsmarknadspolitiken inte avrustas, något sommarknaden och vissa andra olyckskorparförespråkar.Marknadens företrädare vill inte göra något åt denväxande arbetslösheten. Den får bli vad den blir.Det blir följden om man anser att full sysselsättninginte är ett mål som måste upprätthållas. Enföraktfull inställning till människornas rätt och viljatill arbete präglar många bankekonomer,industriledare och vissa politiska företrädare, somflera medier låter uppträda som ''sanningssägare''.Det är upprörande att det förs fram förslagsom innebär att anslagen tillarbetsmarknadsutbildning och andrasysselsättningsskapande åtgärder skärs ned. Påflera håll vill man låta de arbetslösa själva betala enallt högre del av kostnaderna för arbetslösheten. Påannat sätt går det inte att tolka vissa borgerligaföreträdare. De vill kraftigt höja EG-avgifterna tillarbetslöshetskassorna. Dessa förslag kommer inteatt lösa några problem på arbetsmarknaden, om deskulle omsättas i praktiken. Men det innebär att ettorättfärdigt slag utdelas mot enskilda människoroch deras familjer, som redan har det svårt på grundav arbetslöshet eller hot om sådant.Därför vänder vi i oss emot dem somär beredda att acceptera arbetslöshet som ett medeli den ekonomiska politiken.Arbete åt alla är 1990-talets huvudfråga. Förarbetarrörelsen och är rätten till ettmeningsfullt arbete en viktig del av den generellavälfärdspolitiken. Regeringen har även klart uttalatatt arbetsmarknadspolitiken fortsättningsvisbegränsas till åtgärder för den enskilde individensom hotas av arbetslöshet eller som är arbetslös.Någon generell efterfrågestimulans för attförhindra arbetslöshet är inte aktuell enligt vadregeringen skriver i årets budgetproposition.Vänsterpartiet ställer sig naturligtvis positivt till deökade resurser till utbildning och rehabiliteringsom regeringen föreslår, men vi är starkt kritiska tillregeringens fortsatta högervridning, som innebäratt målsättningen arbete åt alla offras. Regeringenspolitik underordnas alltmer nyliberalismens synsättatt öppen arbetslöshet minskar inflation. Från dettahar regeringen inte tagit klart avstånd, och därförmåste man utgå från att det fortfarande gäller.Fru talman! Tillsammans med en rättvisfördelningspolitik och den generellavälfärdspolitiken är arbete åt alla den övergripandepolitiska målsättningen vid fördelning av landetsresurser.Det är viktigt att motverka ökad arbetslöshet ochatt redan nu ta itu med sårbarheten i det svenskanäringslivet i perspektivet av den lågkonktur vi nuupplever.Landets ekonomiska politik och statens insatsermåste inriktas på att bekämpa arbetslösheten.Förutom att den ekonomiska politiken på alla sättskall befrämja arbete åt alla är det nödvändigt attstatsföretag, löntagarfonder och regionalpolitikomvandlas till redskap för en arbetsskapandepolitik.Dagens arbetsmarknadspolitik bygger på sammaideologiska grundprinciper och har sammapolitiska målsättning som präglar hela denekonomiska politiken i övrigt.Som en aktiv och integrerad del av den allmännaekonomiska politiken arbetar man för att minskastrukturella obalanser enbart genom en anpassningtill de krav som industrin ställer.Det har skett en förskjutning iarbetsmarknadspolitikens roll och målsättning.Från att ha varit ett instrument för att bekämpakonflikterna mellan olika mål i den allmännaekonomiska politiken har den nu en annan roll.Tidigare fördes en arbetsmarknadspolitik för attmildra de negativa effekterna av den industriellaoch ekonomiska utvecklingen. prioriterar manenbart åtgärder som syftar till att underlätta ochpåskynda industrins strukturella omvandling heltpå arbetsköparnas villkor, vilket ytterligareförvärrar den regionala obalansen och ökarklassklyftorna i samhället. Det är i detta perspektivregeringens nyliberala politik skall ses.I den nya politiken från regeringen finns inte någonnämnvärd arsenal för att möta den storaarbetslösheten. Beredskapsarbeten ses numerasom ett hinder i den ekonomiska politiken. Deninsikten att människor som ställs utanför arbetslivetnågon månad snabbt passiviseras och kan slås utfrån arbetsmarknaden har blivit som bortblåst iregeringspolitiken.Det är därför bra att utskottet framför en annanuppfattning i sitt betänkande nr 11, där det betonasatt beredskapsarbete inte får underskattas:''Utskottet vill med det anförda understryka attberedskapsarbete måste kunna komma i fråga närdetta framstår som den mest ändamålsenligaåtgärden i det enskilda fallet.'' Denna del avutskottets betänkande ger ju en helt annan bild änden som regeringen ger i sin budgetproposition.Vänsterpartiets och socialdemokraternasuppgörelse i skatteutskottet om att avdela 600milj.kr. till arbetsmarknadspolitiska åtgärder, bl.a.beredskapsarbete, skulle ses som en insats för attregeringen i arbetsmarknadspolitiken skulle kunnafå instrument för att hävda rätten till arbete.Vad händer i fortsättningen med dennauppgörelse? Det skulle vara intressant att få veta avMona vart medlen tog vägen. När skallmedlen tas fram? Är uppgörelsen ingenting värd?Vänsterpartiet anser attarbetsmarknadsutbildningen är en del av densamhälleliga vuxenutbildning. Den bör användasför att stödja dem som har den svagaste ställningenpå arbetsmarknaden. Den bör sättas in för attuppfylla fördelningspolitiska och sociala mål.Utifrån den grunden kan en politik formuleras förarbete åt alla i följande huvudpunkter:1. Näringsliv och arbetsliv skall utformas på ennationellt självständig grund inriktad motinternationell solidaritet. Produktion, tjänster,service och kommunikation skall utformas isamklang med social nytta, en bra miljö, regionalbalans och med en icke kommersiell inriktning. Ettmänniskovärdigt arbetsliv krävs utan utslagningoch klassklyftor och med en demokratiskmaktutövning.2. Att i samhällets regi upprätta ett nationelltnäringslivsprogram, ett program som tar sikte påatt ge industrin en nationell bas med en ny struktur,som industriarbetet ges ett nytt och merkvalitativt innehåll.Utifrån detta program kan kraftfulla satsningar skei infrastrukturen för att kunskap, transporter ochövriga kommunikationer skall bli verktyg i enarbetsskapande politik.3. En allmän arbetstidsförkortning ingår i enpolitik för arbete åt alla och den kan motverkautslagning och även förbättra människors socialalivsvillkor.4. Arbetsmarknadspolitiken måste reformerasoch inriktas på att skapa bestående arbeten.Genom arbetsmarknadspolitiken skall ävenregionalpolitik och ekonomisk politik ge arbete åtalla. Ansträngningar och stimulanser bör sättas inför att vi skall få en del av förtidspensionärernatillbaka till arbetslivet. Dessutom skall man iarbetsmarknadspolitiken på ett kraftfullt sättmotverka dagens könssegregerade arbetsmarknad.Ökade satsningar bör ske i informationen omyrkesval, en omvänd ''prao-inriktning'' m.m.Vänsterpartiet anser att varje arbetslös är ettnederlag för samhället. Risken är uppenbar att delångtidsarbetslösas skara ökar. Även förhandikappade, kvinnor och ungdomar kan enökning av långtidsarbetslösheten befaras. Vi gickfrån då det fanns ungdomslag tillinskolningsplatser. Vad hände med dessainskolningsplatser, som man då sade skulle vara ettinstrument för att på nytt få ut ungdomen iarbetslivet? har kommunerna ansvar för deunga, men man har inga pengar. Vad händer medde ungdomar som kommer ut och skall försöka fåett arbete på en sviktande arbetsmarknad, närockså kommunerna står utan möjlighet att hjälpadem?Regeringen brukar tala om att man skall gå på tvåben. Det tycker jag är en självklarhet. Men fråganär vad man skall göra för att gå på två ben. Mantalar om att inflationen utgör det största hotet omarbetslöshet. Den ekonomiska politiken inriktasenbart på att bekämpa inflationen. Det finnsförslag, som vi har fört fram och som kan bli meraktuella . Jag skulle vilja höra omnågon kan förklara på varför man inte fortsättermed det ROT-program som fanns en gång i tiden.Det finns möjligheter för byggnadsarbetare att fåarbete. Våra skolor behöver rustas upp. Där skullemånga av de byggnadsarbetare som börjar bliutslagna av arbetsmarknadsskäl kunna få arbete.Kommunernas vattennät är i stort behov avupprustning. Det finns alltså många åtgärder somskulle främja och trygga bra arbete för många somnu kommer att stå utanför arbetslivet.Med detta, fru talman, vill jag yrka bifall tillreservationerna 2, 4, 26 och 31 till betänkande nr11.Anf. 29 ():Fru talman! Jag tänker nu passa på atthär i kammaren dra upp huvudlinjerna för hur vi imiljöpartiet de gröna ser påarbetsmarknadspolitiken. Det är den gröna vägenmot ökad frihet i arbetet. När jag förberedde på dethär anförandet började jag med att skriva att varjemänniska har rätt till ett arbete. Ögonblickligenhörde jag en massa frågor. Om vi har rätt till ettarbete, visst har vi då också skyldigheter med detarbetet, t.ex. att det ger bra och hållbara produkter,att det inte tär onödigt mycket på våra resurser, ochvad menar vi med ett arbete? Ja, vi kan ju i varjefall skilja på förvärvsarbete -- som lönearbete ellerkooperativt arbete -- och informellt eller ideelltarbete. Kontentan av mina funderingar blev i allafall att jag ändrade meningen till:Varje människa i arbetsför ålder har rätt till avlönatarbete, men lönearbetet har inte rätt till varjemänniska.Vad menas då med det? Jo, lönearbetet skall intevara så tungt och långt att vi inte också orkar medannat arbete: hemarbetet, sport- ochfriluftsarbetet, arbetet i Röda korset, syföreningen,barnpassningen. Slutsatsen blir naturligtvis: Arbeteär inte enbart förvärvsarbete. Ingen behöver varaarbetslös. Nej, ingen behöver vara arbetslös om vimed arbete också menar det obetalda arbetet.Förvärvsarbete är nödvändigt under stor del av vårtliv för att täcka våra behov, men allt lönearbete ärinte bra för miljö och människor.Konsekvenserna av ett arbete -- särskilt då avlönearbetet -- för miljö, individ och samhälle måsteanalyseras och värderas.Har vi en till vår tid anpassad syn påförvärvsarbete? Nej, den moderna synen har inteträngt igenom. Varför består gamla hierarkiskastrukturer i arbetslivet? Varför består denauktoritära människosynen, den förhållandevisdåliga jämställdheten och den instrumentella synenpå arbetskraften? Varför tror vi fortfarande på enevig tillväxt i produktion och konsumtion, i soporoch regnskogsdöd, som ändå drabbar ossmänniskor till slut. Nej, inte sist, för vi hör ju tillnäringskedjornas topporganismer, ochtopporganismerna hör inte till världens tåligastevarelser.Lönearbetet har blivit en stelnad ideologi. I allatider har arbetet varit något smutsigt och ovärdigtför de högre klasserna, förutom de manligt värdigasysselsättningarna jakt, krig och politik. Såsmåningom fick arbeten som handel och hantverkhögre status och har -- i varje fall i teorin --den allmänt accepterade idén om allas lika värdeföljts av alla arbetens lika värde. -- Utvecklingengår mot det bättre!Men slentrian får inte göra oss blinda förförvärvsarbetets negativa följder, som ligger iavigsidorna av:-- att det finns kontroll av produktion ochmänniskor,-- att det finns marknader för produkter ocharbetskraft,-- att det finns ett kapitalintresse och ettlöneintresse,-- att det finns partsförhållanden och-- att det finns regler och lagar.Allt har en positiv och en negativ sida.Skall vi lönearbeta ännu fler timmar? Skall viproducera och konsumera ännu mer i vårt mättaland? Produktionen av varor stiger ständigt om intelönearbetstiden förkortas. prognoser kommer denmateriella produktionen att öka till år2000. För att nå detta mål krävs en ökning avantalet lönearbetstimmar och avproduktiviteten . Oförändrad materiellproduktion skulle medföra att lönearbetstidenkunde sänkas och att produktivitetenkunde ökas med . Det finns alltsåutrymme för förändringar.För arbetsgivaren betyder den kortare arbetstidenatt den reella lönen kan ökas . Detförutsätter dock att kapitalkostnaden perarbetstimme inte ökar genom kortare arbetstidtotalt.Är arbetslöshet frihet eller plåga? Jag lyssnade påSonja Rembo. Eftersom jag har skrivit detta, sägerjag nästan motsatsen -- men inte helt. Arbetslöshetkan för en del företagsamma människor fungerasom en puff mot större frihet från lönearbete ochmot nya utmaningar. Men vi vet att förvärvsarbeteär viktigt för de flesta människor. De känner sigutanför, olyckliga och obehövda utanförvärvsarbete. Vi vet också att ungdomar som gårarbetslösa är särskilt sårbara. De blir deprimerade,t.o.m kroniskt skadade, när arbetslösheten vararlänge. Därför är arbetslinjen viktig, men med denkan vi inte lösa problemet när det växer utöverbudgetens möjligheter. Vi måste därutöver hittaandra vägar. När arbetslösheten av olika orsakerstiger utöver det normala, kan det vara värt attundersöka om man skulle kunna dela det betaldaarbete som finns genom att sänka lönearbetstiden.Det kan ske genom att ge människor större frihetatt välja lönearbetstid.Fru talman! kommer vi till kärnpunkten: Ärkortare arbetstid ett motmedel mot arbetslöshet?Rent teoretiskt -- ja! Vi delar solidariskt pålönearbetet. I praktiken kommer svårigheterna.Jobben och de arbetslösa finns inte på sammaplatser. Utbildning och jobb passar inte ihop osv.Men om vi antar att åtminstone en tredjedel, vilkettroligen är lågt räknat, av den minskadelönearbetstiden vid en arbetstidsförkortning på deav föreslagna första tvåtimmarna resulterar i nya arbeten,motsvarar detta cirka 50 000 nya arbetstillfällen.En lönearbetstidsförkortning kommer därför att geett betydande bidrag till att den befarade ökningenav arbetslösheten kan hållas låg.Kostnaden för dessa 50 000 nya lönearbetstillfällenbestår i lägre lön, motsvarande de -- och skattebortfall förstås.Om lönearbetstiden förkortas kommer ocksåbehovet av pengar för arbetslöshetsersättning ocharbetsmarknadspolitiska åtgärder att minska meduppskattningsvis 500 milj.kr. under budgetåret1991/92.Miljöpartiet har som mål att ge alla människorlaglig rätt till 6 timmars arbetsdag eller med förhållandevis sänkt lön. Meddenna rätt ökar flexibiliteten och man kan anpassalönearbetstiden efter sin livssituation.Vi föreslår en minskning med en veckotimme år1992 och ännu en . Det är ettganska flexibelt instrument, som ändå kan få storeffekt, eftersom den nya troligen kommeratt följas på de flesta områden. Möjligheten attavtala om andra lönearbetstider finns naturligtviskvar. De betyder att lönearbetstidenminskas . Om arbetstagarorganisationernainte är beredda att sänka utgående veckolön ikronor, innebär det att man intecknar avutrymmet för lönehöjningar till kortare arbetstid.Det är naturligtvis ett problem i dagens situation,när lönerna ökar alldeles för mycket. För attkompensera kostnaderna för den kortarearbetstiden, men också för högre energiskatter,föreslår i en motion kraftigt sänktaarbetsgivaravgifter.Riksdagen bör också återta beslutet om den sjättesemesterveckan. -- och med oss mångaandra -- prioriterar en förkortad veckoarbetstidframför en längre semester.Återstående avkostnadsökningen ger -- fördelade --. Eftersom det ungefärligenmotsvarar produktivitetsökningen inomnäringslivet , skulle det vara möjligt attmed bibehållen men ej ökad lön behålla företagenskostnadsläge oförändrat. De anställda skulle då fåen ökad reallön, men inte i form av pengar ilönekuvertet, utan som kortare arbetstid.Till detta kommer naturligtvis dynamiska effekter.Förutom att bidra till att vi solidariskt delar detlönearbete som finns, får vi andra dynamiskaeffekter av den kortare arbetstiden. Tidspressen,stressen, minskar och vi får större möjligheter att taframtiden i egna händer med ökad egenkontrollöver miljö och framtid. När vi lönearbetar mindreproduceras mindre mängd varor. Det gynnaråterbruk och spar miljö, med mindre sopmängd,sparad energi och sparade råvaror. Rätten till vårtid blir verklighet.För dem som har förlorat sitt arbete kan nyalönearbetstillfällen skapas -- sådana arbeten som inte räknas som lönsamt, såsom ytterligareinvesteringar i miljövänlig infrastruktur,miljöanpassad utbildning och utvecklingbeträffande varsam teknik och energi, m.m. Jagskall här bara gett ett exempel. Om vårtvattensystem och vårt avloppssystem -- de är så illadäran att kommunikationerna dem emellanblir allt livligare -- repareras i samma takt somhittills har varit fallet, kommer arbetet att vara klartom . Men vilket utmärkt arbetstillfälle attundvika hälsokatastrofer vore det då inte om kontingent av arbetskraft sattes in för attarbeta med att ersätta de gamla dåligaavloppsledningarna med nya system!För att arbetslösheten inte skall överstiga drygt 2 %måste AMS genom en konventionell lösning fåytterligare , dvs. utöver dedrygt 11 miljarder som redan har avsatts ibudgetpropositionen. Men nettokostnaden blir''bara'' , eftersom de föreslagnaåtgärderna kommer att innebära att kontantstödettill arbetslösa minskar med --detta enligt AMS.Det gröna förslaget tål att jämföras med detkonventionella. Men det måste, naturligtvis, finnasnackdelar med vårt förslag, kan någon tycka. Ja,det tar att genomdriva vårt förslag,eftersom hindren bl.a. är att det handlar om ettförstelnat tänkesätt, att det måste genomförasstegvis och att det måste totalplaneras och prövas.Så vill jag avsluta anförandet med att deklarera attjag ställer mig bakom samtligareservationer i arbetsmarknadsutskottetsbetänkanden 11 och 12. Jag nöjer mig dock med attstödja reservationerna 1 och 10.I detta anförande instämde ().Anf. 30 ():Fru talman! Vi har att behandlaarbetsmarknadspolitik, arbetslivsfrågor ocharbetslivsforskning. I det här anförandet skall jag taupp arbetsmarknadspolitiken. För ordningens skullyrkar jag redan nu bifall till hemställan iarbetsmarknadsutskottets betänkande 11 ochavslag på samtliga reservationer som har fogats tillbetänkandet. kommer senare attkommentera betänkande 12.I betänkande 11 ger utskottet sin bild av denverklighet som vi har att göra med. Den bildenredovisar både de starka sidorna och de svårighetersom vi har att brottas med.Först och främst skall vi glädjas åt att vi lever i ettav världens bästa länder vad gäller välfärd ochfördelningen av välfärden. Vidare skall vi notera attännu fler människor har kommit ut påarbetsmarknaden . omfattasarbetskraften av av männen och av nästan83 % av kvinnorna. Det ger oss en internationelltopposition. Att så många som 4 577 000 personeri vårt land har arbete och egen inkomst är någotsom vi skall vara glada och stolta över. Den siffrangäller genomsnittet . Men det har skett enviss minskning. var nämnda antal4 536 000. Det är det näst största antal personer iarbete som någonsin har noterats för enfebruarimånad. Det står också helt klart att vårarbetslöshet om internationellt settär utomordentligt låg siffra.Utskottets betänkande är värt ett studium.Utskottet väjer inte för problemen. I betänkandetframhålls det att det centrala stabiliseringspolitiskaproblemet är inflationen. I längden är det nämligeninte möjligt att trygga sysselsättningen medprisstegringar som sker snabbare än i omvärlden.Reservanterna -- alltså , ,och -- är, som framgår avreservationerna 1 och 3, ytterst hovsamma i sinkritik. Det är i och för sig en förnuftig linje. Om vitittar i facit, ser vi att det inte hos något avoppositionspartierna är värnet av ekonomin somhar varit det mest framträdande draget. Så fortregeringen har lagt fram ett förslag som innebär attekonomin skulle stabiliseras har det samlade svaretfrån oppositionen blivit nej.Full sysselsättning -- arbete åt alla -- förutsätter ensund ekonomisk utveckling. Inflationen måstehållas nere. Några ljuspunkter är attvi börjar se utfallet av stabiliseringsavtalen. Dethandlar alltså om låga lönekostnadsökningar samtom att oljepriser och räntor har gått ner. Vi har medandra ord börjat tämja inflationen! Till den fördaekonomiska politiken har man tilltro både härhemma och utanför våra gränser.Efter det att utskottet lagt fast sitt betänkande hardet kommit en ny prognos från AMS. Enligt denprognosen kan arbetslösheten komma att uppgå till4,. Nedgången i konjunkturenhar drabbat arbetsmarknaden snabbare och merdjupgående än vad tidigare konjunkturnedgångarhar gjort, säger man vid AMS. Såväl antaletarbetslösa ungdomar som antaletlångtidsarbetslösa kan förutses öka kraftigt enligtAMS. kommer vi att fåkonjunkturinstitutets rapport. Därmed får viytterligare kunskaper om vad det är för insatsersom krävs.I samband med utskottets ställningstagande sade viockså att osäkerheten var stor om hur djupkonjunkturavmattningen skulle bli och att detdärför kunde bli nödvändigt attompröva inriktningen av arbetspolitiken.