prot · GE09128 · 1991-06-10 00:00:00 — Vi har angivit trenyckelord för utveckling, nämligen tillgänglighet,kvalitet och samverkan.I en reservation som är gemensam för oss ochmoderaterna har vi uttalat oss för ett förslag omhusläkar/familjeläkarsystem. Utskottsmajoritetensäger sig enligt vad jag kan förstå i princip inte hanågonting emot förslaget, men ändå vill man inte tasteget att begära ett förslag från regeringen. Ändåfinns det nu tämligen konkreta, utarbetademodeller för husläkare, familjeläkare, eller vadman nu vill kalla det, som man i det här fallet bordekunna utgå från. Jag yrkar bifall till reservation nr4 i betänkande nr 21.Det andra förslag som behandlas i betänkandetgäller finansiell samverkan mellan hälso- ochsjukvården och socialförsäkringssystemet. Mot dethar vi inget att erinra, eftersom det motsvarar vadvi har fört fram i flera motioner. Det vore närmastoförsvarligt att inte ta till vara desamordningsvinster som man kan göra i det härsammanhanget och som det finns långt utarbetadeplaner för. Inte minst viktigt är förstås det man kanvinna i vårdkvalitet, snabbare rehabilitering, osv.Socialutskottets betänkande nr 22 handlar omprioriteringar i hälso- och sjukvården, något somverkligen är i brännpunkten just . Ingen lärförneka att det här rör sig om mycket svåra frågorsom måste belysas från en rad synvinklar: etiska,medicinska, sociala, ekonomiska, m.m. Ändå --eller just därför -- måste vi ta itu med dem ocksåfrån politiska utgångspunkter. Även om vi sompolitiker inte kan eller bör lägga oss i den rentmedicinska bedömningen måste vi vara beredda attta vårt ansvar för den vårdideologi i vid mening somtillämpas i vårt land. Därför är det nu i full enighetsom utskottet föreslår ett tillkännagivande tillregeringen om att fördjupade övervägandenomkring prioriteringsfrågorna måste ske.Det är flera faktorer som leder till att de härfrågorna blir alltmer angelägna att få grepp om. Jagskall avstå från att försöka mig på en uppräkningoch nöja mig med att konstatera att klyftan mellankraven på sjukvård å ena sidan och resurserna å denandra tydligt ökar. Då gäller det, som vi framfördei en partimotion från , att i varje enskilt fallsöka finna rätta avvägningar mellan devårdsökandes behov och önskemål, den medicinskakunskapen och de resurser som står till buds. Detkan te sig näst intill omöjligt att väga den enesvårdbehov mot den andres, att göra ett urval. Ändåmåste vi som sagt på djupet och bredden diskuteradessa prioriteringsfrågor. Om vi inte tar tag i de härfrågorna och redovisar förhållandena, är risken attmisstanke uppstår om att det förekommer en doldprioritering. Det skapar inte det förtroende för vårhälso- och sjukvård som vi alla strävar efter.Det tredje betänkandet handlar om vissabehörighets- och utbildningsfrågor inomtandvårdsområdet. Vi har i inte ansett ossha anledning att gå emot huvuddragen i förslaget.På en punkt har vi, liksom ochfolkpartiet liberalerna, en avvikande mening, somvi har begränsat till ett särskilt yttrande. Det gällerbehovet av barntandläkare.Även om det i princip kan vara riktigt att riksdageninte bestämmer vilka specialiteter som behövs,finns det ändå, menar vi, fall där det är viktigt attriksdagens mening kommer till uttryck. Det gällerexempelvis krav på att det skall finnasbarntandläkare. Bevisligen betyder barns tidigamöten med tandläkare mycket för deras framtidatandhälsa.Fru talman! Jag ber härmed att få yrka bifall tillreservation nr 4 till socialutskottets betänkande nr21 och i övrigt till utskottets hemställan.Anf. 39 ():Fru talman! Först vill jag tala med anledning avbetänkande SoU18, Vissa tandvårdsfrågor, som tarupp ett förslag om att ge legitimation tilltandhygienisterna. har iutbildningsutskottet behandlats frågan omlegitimerad tandsköterska, dvs. alla tandsköterskoroch tandhygienister skulle utbildas tilllegitimerade tandsköterskor. Efter behandling avgymnasiebetänkandet beslutades iriksdagen om en fortsatt tandsköterskeutbildninginom gymnasieskolan. Det inrättades en treårigtandsköterskeutbildning i gymnasiet inomvårdutbildningsprogrammet.För närvarande anser jag inte att tandhygienisternabör ges legitimation. Anledningen är att det är svårtatt ställa diagnosen karies. Det står så här ibetänkandet: ''Förslaget ger tandhygienisternamöjlighet att självständigt ställa diagnos ochbedöma sjukdomsutveckling, bl.a. med hjälp avröntgen, och innebär att tandläkare ochtandhygienist i större utsträckning än hittillssamverkar vid diagnostik, terapiplanering ochprognosbedömning speciellt för patienter somkommer som s.k. saneringspatienter.Tandhygienisternas kompetensområde föreslås inteomfatta konserverande behandling, dvs. ''En tandhygienist behöver ändå kunna ställadiagnosen kariesfri. I dagens Svenska Dagbladetfinns en artikel betitlad Barntandvården skärs ner.Parollen i lyder nu: ''Friskare'' --observera ordet friskare -- ''och nöjda patientermed mindre vård till lägre kostnad för patienter ochsamhälle''. Från en gång till en gång förändras tandläkarbesöket för barnen.Besöken hos tandläkaren tas alltså över avtandsköterskorna. Mellan tre och ålder serbarnen överhuvud taget inte till någon tandläkare,om inte tandsköterskan eller tandhygienisten sägerifrån att ett tandläkarbesök behövs, dvs. I övrigt ställer de diagnosen attdet inte finns karies. ''kan vi hämta hem denhälsovinsten i minskade vårdkostnader'', sägertandvårdsdirektören i . ''Den förbättrade tandhälsan är resultatet av år avomfattande åtgärder, där barn efter barnkontrollerats noga. mattas allså denkontrollen'', konstaterar man. Men det tror intetandvårdsdirektören gör så mycket. Effekterna blirinte dramatiska, säger han.Tror tandvårdsledningen att barnen har fått förmycket vård förut? Har de fått onödig vård?Meningen är att de skall bli friskare patienter medmindre vård och lägre kostnader. Jag tycker attdetta luktar tulipanaros. Man drar in på barnenstandvård och det skall ändå inte märkas.Resurserna skall koncentreras till de barn som ärsjuka, säger en utredare. Men hur får man reda påvilka som är sjuka, när barnen inte får en diagnos,kariesfri eller inte sjuka, hos en tandläkare? Dåmåste den som tittar på barnen ställa dendiagnosen.De överblivna pengarna skall satsas på uppsökandevård till vuxna patienter; äldre, handikappade ochinvandrare. Skall barnen betala det med färretandläkarbesök? Behöver barnen inte den formenav tandvård? Tror politikerna att barnatändersköter sig själva? Nej, här slår man blå dunster iögonen på föräldrarna. Man verkar tycka att barnständer är så bra att man inte behöver vara sånoga med dem längre. Spara i stället på de vuxnastandvård. De vuxna kan säga ifrån om något gårgalet. Det kan inte barnen. Detta kan miljöpartietinte acceptera.Anledningen till att det är så svårt att ställadiagnosen karies är att det är särskilt svårt attbedöma hur ett kariesangrepp utvecklar sig imjölktandsbettet och i det unga permanenta bettet.Det kräver faktiskt att tandläkaren har praktiskerfarenhet av att bedöma när ett kariesangrepp kanbehandlas enbart profylaktiskt och när det är dagsatt borra upp hålet. Dels är bedömningen beroendeav patientens förmåga att sköta sin förebyggandevård, dels på tandemaljens uppbyggnad ochmotståndskraft hos just den patienten. Vissapatienter kan gå med början till hål , utanatt det händer något speciellt med denkariesangripna tanden. Andra patienter kan ha ettmycket litet kariesangrepp, men kan hålet ha vuxit sig så stort attmjölktanden inte går att laga, utan den får dras ut.Man kan nämligen aldrig rotfylla en mjölktand, såsom man gör med en tand som skall behållas livetut.Har det någon betydelse om man drar utmjölktänderna för tidigt? Ja, det har det. Mångagånger drar luckan efter en för tidigt utdragenmjölktand ihop sig, så att när den nya tanden, somskall ersätta mjölktanden, kommer fram, finns detingen eller för liten plats för den. Resultatet blirofta att man får tandreglera patienten för att fåtillbaka utrymmet, något som blir både dyrt ochlångvarigt. Därför är det så viktigt att ställa rättdiagnos vad gäller barns kariesangrepp. Dennaförmåga att ställa rätt diagnos är något som dennyblivne tandläkaren bara kan lära sig genomerfarenheten av att borra upp kariesangrepp,känna med sonden var dentinet, tandbenet, är hårtoch se hur det ser ut i botten av hålet. Dendiagnosen kan inte någon som inte borrat upp hållära sig. Så här står det i betänkandet:''Tandhygiesternas kompetensområde föreslås inteomfatta konserverande behandling, dvs. utförandeav tandfyllningar.'' Borra kommer således intetandhygienisterna att få göra.Man kan inte ställa diagnosen karies bara genom atttitta på och bedöma en röntgenbild. Det krävsockså klinisk erfarenhet. Det vet varje tandläkaresom har varit med en tid.Naturligtvis kan alla se ett hål när detta har blivittillräckligt stort. Det kan ju varenda förälderupptäcka som tittar i sitt barns mun. Men då är detkanske inte längre möjligt att rädda tanden. Baraen tandläkare kan ställa diagnosen kariesfri. Mångakan ställa diagnosen karies.Likadant förhåller det sig när det gällerförebyggande vård för att undvikatandställningsfel. Genom att en rutineradtandläkare, som har ägnat sig åt att diagnostiserafelaktiga tandställningar i bettet, även imjölktandsbettet, slipar tandytorna kan manundvika att patienten får gå med tandställninglängre fram. Det är en förebyggande vård som sparbåde mycket pengar och onödigt lidande. Men enförutsättning är då att tandläkaren får titta ipatientens mun. Att göra det är försällan när det gäller barn. Barn mellan tre och femår skall ju tandläkaren över huvud taget intekontrollera.Att följa en patient och därmed lärakänna patientens kariesbild, dvs. hur snabbtpatientens hål utvecklar sig, är både intressant ochsvårt. Det behövs faktiskt tandläkarexamen ochpraktisk erfarenhet för att man skall kunna göradet. Många som inte har sysslat med tandvård rentpraktiskt tycker att det väl inte är någon störrekonst att göra det. Men det är just vad det är. Detär en av anledningarna till att man hos olikatandläkare kan få olika uppgifter om hur många hålman har. Det har hänt att tandläkare, trots sinutbildning, har gjort olika bedömningar av enpatients kariesbild. När det gäller en vuxenmänniskas tänder kan man göra olikabedömningar, och det händer inte särskilt mycketom man väntar med att åtgärda ett hål. Men när detgäller mjölktandsbettet eller ett ungt permanentbett kan förändringar ske mycket snabbare än vadman kan tro.Skulle vi få tandhygienister som pånågot för mig ännu okänt sätt kan friskförklarapatienter resp. säga till när tandläkare bör kallas in,anser jag att en så skicklig person borde hatandläkarlön. Det handlar om en av de svårastediagnoser som en tandläkare har att göra.Det här är en fråga om patientens säkerhet ivården. Det är absolut inte en fråga om att behållatandläkarprivilegier.Tandläkaren, tandhygienisten och den assisterandetandsköterskan utgör ett tandvårdsteam. Ingen avdessa kan undvaras. Ingen av de här personernakan alltså ersätta en annan, för då skulle vårdeninte fungera.Framför allt: Spara inte in på den förebyggandevården och låt inte barnen komma i kläm -- förspariverns skull -- för det kan bli dyrt i längden!Dessutom skulle det bli så ,att barnen bara fårträffa tandläkaren när det skall borras eller närtänder skall dras ut. Hur skall man då kunna byggaupp ett förtroende för tandläkaren och en vilja hosbarnet att gå till tandläkaren utan fruktan för enbesvärlig behandling? Vi skall väl inte ha det somtidigare, dvs. att man bara går till tandläkaren närdet gör ont.Sedan får vi inte glömma bort att det också kostarpengar att göra ''icke-hål''. Om vi glömmer bortdet, är vi snart tillbaka i kariesträsket.Fru talman! Jag yrkar bifall till reservation 1 isocialutskottets betänkande 18.Sedan vill jag säga några ord om specialisttandvårdför barn. När det gäller specialistvården vill vi imiljöpartiet inte att barntandläkarspecialiteten ochbarntandläkartjänsterna försvinner. Barn är intestora människor i litet format. Barn är barn, ochmed god vård blir barnen så småningomsamarbetsvilliga vuxna patienter. Men det kräveratt barnen blir väl omhändertagna som just de barnsom de är och som har behov av justtandvårdspersonal som begriper sig på barn.Det får inte bli så, att barnen blir ett slags patientersom man sätter in mellan viktigare och merfordrande vuxna patienter, vilka dessutom ger ettstörre utbyte penningmässigt såväl kommunens ochlandstingens synvinkel som tandläkarens synvinkel.Spara alltså inte på barnen! Och framför allt: Sparainte in på vården av handikappade barn ochungdomar! Jag tycker att det vore otillständigt attgöra något sådant. Dessa grupper har nog av besväri sina liv ändå. De skall inte behöva utsättas fört.ex. tandbehandling under narkos om det kanundvikas genom specialistbehandling. De skall intebehöva göra långa resor -- de har ju redan besvärmed att förflytta sig -- bara för att vi skall spara inpå barntandläkarspecialisterna. Det är grymt attspara in på den bästa vården just bland de mestutsatta grupperna.Jag yrkar bifall till reservation 2 i socialutskottetsbetänkande 18.Skall det sparas i tandvården, spara då in på devuxna patienterna! De kan i alla fall säga ifrån omvården blir av alltför låg kvalitet.Vad gäller socialutskottets betänkanden 21 och 22vill jag framhålla att jag inte har något att invändamot utskottets bedömningar, utan jag stödjerframlagda förslag.Anf. 40 () replik:Fru talman! Jag skulle inte drömma om att ta uppen diskussion med omdiagnosfrågor eller praktiska frågor inomtandvården. Jag måste ändå säga att jag är litetförbluffad över indignation överatt man kan spara in på tandvården för barn.Internationellt sett är det ju så, att barn börjar få enbättre tandhälsa. I har det skett endramatisk förbättring av barnens tandhälsa. Ombarn inte behöver så pass mycket tandvård som detidigare har behövt, skall man väl inte tvinga barnatt gå till tandläkaren för att få sina tänderuppborrade. Det kan väl ändå inte vara meningen.Om man iakttar en förbättrad tandhälsa hos barn,måste det väl vara ett rimligt antagande att vi intebehöver använda lika stora resurser förbarntandvård som vi tidigare behövde. I stället kanvi nu använda resurserna för andra mycket viktigabehov inom tandvården och inom andra delar avhälso- och sjukvården.Anf. 41 () replik:Fru talman! Självfallet, , önskarjag inte att barn skall gå i onödan till tandläkaren,tandhygienisten eller tandsköterskan. På denpunkten är vi fullständigt eniga.Men tycker väl ändå inte att det ärrätt att ta ifrån barn möjligheten att bli bedömdasom kariesfria.Anf. 42 BO ():Fru talman! Med utskottets förslag om attåstadkomma en plattform för prioriteringar ochetik i sjukvården vidtas åtgärder i en isjukvårdsdebatten viktig fråga, där det ärnödvändigt att få en lösning.I dag kommer också att besluta omförsök med kommunalt huvudmannansvar förprimärvården. Det är en annan viktig fråga, somhar varit föremål för diskussion och intresse och därdet nu är möjligt att få en intressantförsöksverksamhet som grund för framtidaställningstaganden.Före sommaren behandlar också fråganom den ekonomiska regleringen i den s.k.äldrereformen. Här flyttas positionerna fram påminst tre viktiga områden:För det första gäller det visionen omsjälvbestämmande och valfrihet i äldreomsorgen.För det andra handlar det om det kommunalabetalningsansvaret. Problemet med personer som ionödan ligger kvar på våra sjukhus skallundanröjas.För det tredje gäller det nya tidsbegränsadestatsbidrag om 5,5 miljarder för att möjliggöra enombyggnad när det gäller särskilt boende för vårdoch omsorg.Riksdagen behandlar således tre frågekomplex, därbrister kommer att undanröjas. Härmed blir det enförbättring vad gäller människors rätt till en godhälso- och sjukvård. kan det konstaterasatt det pågår mer av förändringar i sjukvården änsom återspeglas i debatt och media. En förklaringär att kritikerintresset är större än sakintresset idiskussionen om hälso- och sjukvården i Sverige.En annan förklaring är att media är mer inriktadepå slumpvis utvalda människor. Sedan upphöjs denhär slumpmetoden och mediernas rapporter till ensanning beträffande tillståndet i hela hälso- ochsjukvården.Jag upprepar vad jag har sagt tidigare, eftersom jagblir alltmer övertygad på den punkten. Det gällermedias olyckliga fixering vid 08-perspektivet.Stockholm är inte . Mitt hemlän, , hardelvis en annan verklighet.Vi socialdemokrater i utskottet kommer attfortsätta att värna den svenska sjukvårdsmodellengentemot ropen på stora skattesänkningar ochäventyrliga privatiseringar. Vi gör detta iövertygelsen om att vård på lika villkor för allamänniskor, oavsett ålder och bostadsort, bästgaranteras genom demokrati, solidaritet och engemensam finansiering. är vi pådrivandei arbetet på en förändring av vårdens styr- ochorganisationssystem. Vi driver på för att få enklarare ansvarsfördelning mellan politik ochförvaltning. Vidare har vi introducerat ettutvärderingsinstrument som SBU utvecklar under1990-talet. Socialdemokraterna i socialutskottetoch regeringen i sin politik står för dimensionenmoral och solidaritet. Utan en politisk uppbackningav den dimensionen tror vi inte att de gamla ochsjuka får ett gott liv.Nu sprider sig frågetecken mellan människorna.Hur mycket kan kommuner och landsting klaramed prioriteringar och skattestopp? De äldre måstefå tydliga signaler om att samhället skall tryggaderas ålderdom. Det gäller för övrigt också barnoch anhöriga, som inte skall behöva stanna hemmafrån sina arbeten för att ta hand om sina gamlaföräldrar. Sådana brister i trygghetssystemet får viinte utveckla. De måste täppas till så att alla kan fåvård på lika villkor.Mot bakgrund av denna oro som finns hos bådeallmänhet och personal inom vården anordnad desocialutskottet en utfrågning om etik ochprioriteringar i hälso- och sjukvården. Ett enigtutskott gör nu ett tillkännagivande och enbeställning till regeringen om en plattform för etikoch prioriteringar. Detta är ett viktigt besked tillallmänheten och personalen inom vården.Jag tror inte att människorna i vårt land kommer attacceptera ransonering av livsviktig sjukvård. Omdet utvecklas nya behandlingsmetoder som gör digoch mig bättre, vem kommer då att acceptera enransonering som innebär att vi får nej ochstopptecken? Jag tror inte heller att människorna ivårt land kommer att acceptera åldersprioteringar,att du och jag i arbetsför ålder kan få viktig vårdmen våra föräldrar som finns inom vård och omsorginte skulle få rätt till sådan vård. Däremot kan vi iSverige med utvärderingsresultat som grund börjaprioritera mellan behandlingsmetoder, mellanolika terapier och tekniker. Här finns en nyutvecklingsväg att trampa upp. Det har utskottetpåpekat i sitt betänkande.De långvarigt sjuka och de människor som har s.koglamorösa sjukdomar behöver prioterasframöver. Jag tror att man måste söka moribarametoder i användandet av livskvalitet för den härgruppen av sjuka. Det är en viktig beställningutskottet här gör. Det är också en viktig signal tillhandikappade och äldre om att livskvalitet skalluppvärderas i den svenska hälso- och sjukvården.I bl.a. statens medicinsketiska råd finns olikakunskaper och intressen företrädda. Här kanbidrag till ämnet etik och vård komma.Etikdebatten behöver fördjupas. Den är i dagenligt min mening mest präglad av högtid ochetikett. Den behöver blir mer av vardag ochfilosofiskt teori som vägledning i bl.a. frågor ommänniskovärde. Då förstår man att etik ocksåkostar pengar. Då förstår man att kds tillförpolitiken kristendom och inte etik. Då måste manbesvara logiska frågor om stora skattesänkningargår ihop med utbyggd vård till allt fler äldre.Fru talman! Vi behandlar också förslag omkommunalt huvudmannaansvar för primärvårdenoch betalningsansvaret för s.k. klinikfärdigapatienter. Det ger nya möjligheter i den svenskasjukvården. Det kostar uppskattningsvis 3miljarder kronor, om jag minns rätt, att ha våragamla på medicin- och kirurgkliniker i brist påutbyggd äldreomsorg. Det ger sämre livskvalitet tillde äldre. bildas onödiga och besvärandeköer. Med betalningsansvaret och ÄDEL-reformen kan nu detta fel rättas till. Åter är dettaen viktig signal till personalen och allmänheten. Felkan rättas till genom politiska beslut.Fru talman! I de här viktiga sjukvårds- ochäldreomsorgsfrågorna finns ingen ordentlig samsynmellan de tre borgerliga partierna. Jag har efterjuluppehållet intresserat mig för hur samsynenkommer att utvecklas inom den s.k.högeralliansen. I sjukvårdens principfrågor omprivat eller offentlig vård, skattefinansiering ellerförsäkringssystem samt storleken påskattesänkningarna/skattetrycket råder oenighet.Det har inte varit någon samsyn på dessa frågor isocialutskottet . Jag förstår att det ärenkelt att formulera en vag utvecklingsväg. Denenkelheten står de borgerliga för i fråga omsjukvården. Det är svårare att skriva sig sammanoch uppträda gemensamt i vardagsfrågorna. Densvårigheten har de borgerliga inte gemensamtklarat av. Verkligheten är nog den stora stötestenenför de borgerliga.Det är angeläget, som jag ser det, att de partier somstår för solidaritet och rättvisa i sjukvård ochsocialpolitik blir tillräckligt starka under 90-talet.Solidaritet och rättvisa behöver de sjuka, äldre ochhandikappade.Fru talman! Jag yrkar bifall till hemställan ibetänkandena SoU19, 20 och 21 och avslag påsamtliga reservationer.Anf. 43 () replik:Fru talman! Får jag för det första ställa en fråga tillBo Holmberg, som allra sist i sitt inlägg talade omde partier som står för rättvisa och solidaritet: Vilkapartier avses? För det andra, fru talman, var BoHolmberg bekymrad över att de borgerligapartierna i socialutskottet inte kommit överens isjukvårdsfrågor. Det är riktigt att det finns hospartierna litet olika idéer om hur sjukvården skallutvecklas. Det äger sin riktighet. Men den bästatesten på hur dessa partier lyckas komma överensfinner vi kanske inte i socialutskottet utan på detpraktiska arbetsfältet. Gå ut och se hur det ser ut ikommuner och landsting. Jag tror att Bo Holmbergfinner väldigt många landsting där de borgerligapartierna samarbetar ganska bra och finnerpraktiska lösningar på sjukvårdens problem. Omjag får föreslå 08-området så har där bedrivits enaktiv sjukvårdspolitik av de tre borgerliga partiernabåde i regeringsställning och i opposition undersenare år.Jag blir litet bekymrad när jag hör talet om att detbara är i som problemen finns.Resten av landet är helt problemlös. Där fungerarsjukvården till allmän belåtenhet. Det är inte denbild jag får när jag åker runt i landet, talar medsjukvårdspolitiker från olika delar av landet ochläser tidningar från olika delar av vårt land.Tvärtom får jag en bild av att det överallt i vårtland, på väldigt många håll, finns köer i sjukvården,finns brister och svårigheter att samordna mellankommuner och landsting, finns friktioner isamarbetet, som ytterst drabbar de gamla, sjukaoch handikappade. Jag tycker att tanken att manskall ha sämre vård om man har ett vissttelefonnummer borde överge.Anf. 44 PER STENMARCK (m) replik:Fru talman! började med attkonstatera att inte är . Det ärriktigt i många avseenden, och det skall vi varatacksamma för. Här är onekligen sjukvården i rejälkris. Det är annorlunda hos . Det är också annorlunda, kan jag säga, iMalmöhus län där jag kommer ifrån. Köerna är imånga avseenden avsevärt kortare. Det skall vivara väldigt tacksamma för. Till stor del styr där denhögerallians som talar om i mångaolika sammanhang.Jag tycker att ochsocialdemokraterna i denna fråga intar enförstelnad attityd. Landstingen sköter detta bäst,inga privata lösningar på egentligen något endaområde. Det är väldigt litet av nytänkande. Jagtycker att i väldigt stor utsträckningblundar för den verklighet som faktiskt är enrealitet för många människor i vårt land.