prot · GF0939 · 1991-12-05 00:00:00 — Det har ingen betydelse om man släpper utdem på eller på . Då är dettrafikens omfattning som skall prövas.Slutligen kan jag tyvärr inte utdela någon julklapptill , inte i den här formen i alla fall.Fru talman! Vi får nog sammanfattningsviskonstatera att bollen i frågan om framtidför närvarande ligger hos ochdess fullmäktige.Anf. 26 ():Fru talman! Då är det ju,kommunikationsministern, av stor betydelse vilkasignaler som utgår från det här huset och frånkommunikationsministern. Min uppfattning är,som jag redan sagt, att det inte går att lägga nedBromma flygplats, varken nu eller . Detberor på det system som vi faktiskt har skapatgenom att tar en annan trafik än den somfinns på . tar en trafik som maninte kan ta på . är en mycket braflygplats, där delar jag , tack vare funktionen som nav. Det göratt vi kan nå många kommuner och platser i landet,i och i världen i övrigt. behövs föratt inte skall belastas onödigtvis.Jag undrar om inte frågan om värdeminskning avbytesmarken och ersättningsfrågan skulle kunnalösas i samband med att man diskuterar etteventuellt bolag. Det finns ju ett intresse för attöverta ansvaret för i form av ettbolag. Därmed skulle man få ett pilotprojekt somlåg i linje med vad luftfartsverket har föreslagitäven för andra flygplatser ute i landet. Jag vill alltsåföreslå att kommunikationsministern tittar pådetta.Oskar förnekande av planerna påbyggnation på tycker jag är mycketegendomligt. Även om det kanske inte finns enfärdig plan, så finns det i alla fall uttalanden frånsocialdemokratiska ledamöter i Stockholmskommunfullmäktige. Man reserverade sighäromdagen och sade att man ansåg att helaBrommafältet skulle bebyggas. Då får det platsmed många bostäder, mycket trafik och mycketmiljöförstöring, precis det som sig vilja bespara Brommaborna.Det är litet typiskt för socialdemokraterna att mantar på sig att ta hand om människor. OskarLindkvist gör sig till tolk för människorna iBrommaområdet, men de föredrar flyget framförbilar som har kommit i anslutning till ettbostadsområde som dessutom har dåliga vägar.Anf. 27 ():Fru talman! Jag skall först säga några ord till GörelBohlin. Hon säger att man har uttalat sig motbostadsbebyggelse och för flygtrafik ute iBrommaområdet. Bakgrunden är den attmoderaterna hade ett informationsmöte där medungefär 40 deltagare, av vilka en del varsocialdemokrater och motståndare till de åtgärdersom föreslogs. Det är alltså den opinionsbildningsom talar om när hon säger helavästerort och hela Brommaområdet. Det är heltandra nivåer på den befolkningsmängden än detantal som deltar i moderata samlingspartietsmöten.Sedan fick revidera sitt tidigarepåstående om att det inte finns några planer på hurmånga bostäder som skall byggas på , attdet inte finns någonting utarbetat. Det finns olikasynpunkter på vad man kan göra. I iStockholm har man sagt ifrån att man faktiskt självavill bestämma vad man skall göra på . Detvar också inne på. Det är enkommunal angelägenhet som inte harnågonting med att göra. har,som alla andra kommuner, rätt att själv bestämmaöver sin egen kommun. Det gäller även Brommaflygfält, och det tycker jag är alldeles självklart.Nu har vi fått klart besked i den här debatten attkommunikationsministern har svängt om. Det finnsingenting kvar av svaret på fråga. Nuhar vi fått klart för oss attkommunikationsministern inte ser någon lösningpå de här frågorna. Det finns inget alternativ tillBromma att diskutera. Det har naturligtvis en storbetydelse för flyget i . Han medger också har fått ställa mycket hårda krav frånkoncessionsnämnden och säger dessutom att detfinns vissa utsläpp i luften, men att de sker litet varsom helst. Det gäller inte bara , och dåfår man naturligtvis stå ut med dem. Jag tror attkommunikationsministern från sitt politiskautgångsläge skulle göra människor en stor tjänst omhan ägnade sig mer åt miljöfrågorna ochmänniskors välbefinnande. Jag tycker att det ärviktigare för en kommunikationsminister att ägnasig åt frågor som hur folk trivs på sina arbetsplatseroch i sina bostäder och hur familjerna kan trivastillsammans utan att störas av en ständigflygverksamhet med tillhörande utsläpp i luften ochrisker för olycksfall -- sådana har tyvärr ocksåinträffat i flygverksamheten på -- än attägna sig åt avveckling av flygtrafik.Talmannen anmälde att anhållit atttill protokollet få antecknat att hon inte ägde rätttill ytterligare inlägg.Anf. 28 Kommunikationsminister ():Fru talman! Jag konstaterar att mycket lågt ställda anspråk på vad enomsvängning innebär. Han har själv från dennatalarstol gång på gång ondgjort sig över att jag intelämnar något svar på frågan huruvida ärett riksintresse. Jag svarade tydligt att det beror påom det finns några alternativ. Det behövs enregional flygplats, bl.a., , för att setill att man i familjer runt om i landet skall kunnabo kvar i de regioner där man vill bo och samtidigtskall kunna pendla till kungl. huvudstaden när manhar ärenden dit.Jag framhöll de här sakerna redan i det utdeladesvaret. Jag har sedan preciserat mig i svaren pånågra frågor som har ställts, men, ,någon omsvängning är det inte fråga om.Överläggningen var härmed avslutad.4 § Svar på interpellationerna 1991/92:35 och 44om vården av unga missbrukareAnf. 29 Socialminister ():Fru talman! har frågat mig:1. Hur garanteras att den enskilde får en adekvatvård, då kommunernas ekonomiska förutsättningarständigt försämras?2. Vilka vårdformer skall gälla för de personer somdefinieras både som psykiskt sjuka och dessutomhar missbruksproblem samt hur undviker man attolika vårdtagare hamnar mellan dessa särintressen?3. Hur skall man garantera att det finns ettdifferentierat vårdutbud för olika vårdgrupper?4. Vad görs för att även tvångsvården skall utgöraett kvalificerat vårdalternativ?Rosa Östh anför att alarmerande signaler kommitom att platser på ungdomshem inte efterfrågassom tidigare därför att de befinns alltför dyra ochatt de mest hjälpbehövande ungdomarna lämnasutan adekvat vård. Mot denna bakgrund frågarRosa Östh mig om vilka åtgärder regeringen ärberedd att vidta för att förbättra läget på kort siktsamt hur regeringens tidsplan ser ut vad gäller attverkställa beslut om ett statligthuvudmannaskap för de särskildaungdomshemmen.Jag besvarar interpellationerna i ett sammanhang.Riksdagen fattade (1990/91:SoU14,rskr. 267) ett principbeslut att de särskildaungdomshemmen skall överföras till statligthuvudmannaskap, vilket skall genomföras under år1992. Vid ärendets beredning anfördesocialutskottet att frågan om missbrukarvårdensframtida innehåll och organisation kan komma attbehöva belysas ytterligare.En särskild utredare har tillkallats för att utredafrågan med utgångspunkt i beslut.Utredningen, som påbörjades , skallenligt direktiven vara färdig den 15 januari 1992.Jag vill också nämna att ungdomsbrottskommittén(Ju 1990:07) har i uppdrag att göra en översyn avdet allmännas insatser vid brott av unga. Kommitténskall lämna sina förslag hösten 1992.Till vill jag säga att de ekonomiskaförutsättningarna för de behandlingsformer det härrör sig om, nämligen de särskilda ungdomshemmenoch LVM-hemmen inom missbrukarvården, skallses över av utredningsmannen. De nuvarandestatsbidragsreglerna gäller enligt beslutunder . Vad som därefter skall gälla får tasunder övervägande när utredningsmannen harpresenterat sina förslag och sedvanligremissbehandling har genomförts.Ett av de avgörande argumenten när riksdagenbeslutade om ett statligt huvudmannaskap för desärskilda ungdomshemmen var nödvändigheten avatt få till stånd en mera differentierad vård för demest vårdbehövande ungdomarna.Utredningsmannen arbetar efter vad jag erfaritefter två huvudlinjer vad gäller det statligahuvudmannaskapets utformning: dels ett renodlatstatligt ägande- och driftsansvar, dels ettentreprenörssystem, där staten som huvudman kanträffa avtal med ett landsting eller en kommun omdriften av en institution. Behovet av en ökaddifferentiering av vården är grundläggande i bådaalternativen. Även inom missbrukarvårdenföreligger samma behov av en ökad differentiering,vilket bl.a. skall göra det möjligt att klara ävengrupper med sammansatta och svåra problem.Innehållet i missbrukarvården kommer också attbehandlas i den alkoholkommission somregeringen har för avsikt att tillsätta inom kort.Såväl vid missbrukarvårdenstvångsvårdsinstitutioner som vid de särskildaungdomshemmen pågår flera försöksverksamhetersom syftar till att förbättra vårdinnehållet. Inomstatsbidragssystemets ram har 30 milj.kr. årligenavsatts för utvecklings- och försöksverksamhet iförsta hand inom institutionsvården. Det är i dettasammanhang angeläget att peka på behovet avuppföljning och utvärdering. I detta syfte har t.ex.Stockholms läns landsting med stöd avutvecklingsmedel startat ett ambitiöstuppföljningsprogram beträffande de särskildaungdomshemmen i . Denna satsning påutvecklings- och försöksverksamhet samt påutvärdering och uppföljning är synnerligen viktigför att tvångsvården ännu bättre skall kunna svaraför ett kvalificerat vårdalternativ.Jag har, fru talman, i det föregående delvis besvaratRosa Ösths frågor. När det gäller åtgärder på kortsikt vill jag dessutom peka på att 75 milj.kr. per århar avsatts och för anordningsbidrag,vilket gör det möjligt för kommuner och landstingatt fullfölja en planerad utbyggnad. Under detsenaste året har också antalet platser ökat bådeinom ungdomsvården och missbrukarvården.Detta innebär att platsbidragens andel avstatsbidraget har ökat. Sedan den särskilttillkallade utredaren har redovisat sitt förslag omhur beslut om ett förändrathuvudmannaskap skall kunna genomföras och eftersedvanlig remissbehandling kommer regeringensenare att återkomma till med enproposition i frågan.Anf. 30 ():Fru talman! Tack för svaret, socialministern!Riksdagen har beslutat att staten skall ta överhuvudmannaskapet för de enskildaungdomshemmen. Bristen på platser påbehandlingshem och andra behandlingsmöjligheterför barn och ungdomar är mycket stor, speciellt häri . Den s.k. gråzonen mellan psykiatriskvård och missbrukarvård är tydlig. Man har därförförsökt att definiera vad som är huvudproblemethos de vårdbehövande, eftersom vårdalternativ förbåde psykiska problem och missbrukarproblem ärsvåra att finna.Ungdomar som begår allvarliga brott kan inte tasom hand. Vården har långt ifrån fungerat bra, ochdet har även JO konstaterat i ett mycket kritisktuttalande. Behandlingsresultaten uteblir i storutsträckning. Läget är alarmerande. Kostnadernahar stigit mycket kraftigt, vilket lett till att en delungdomar inte kan placeras. Det finns t.o.m. riskför att platser kan stå tomma i dag.Fru talman! Det är samhällsekonomiskt vansinneatt vi inte bättre tar hand om dessa svaga ungdomar.Inte minst brukar tala om godsamhällsekonomi och även om insatser för detglömda , och jag tycker att de härungdomarna med missbruksproblem verkligentillhör det glömda Sverige.Utgångspunkten måste vara att all tvångsvård skallske i offentlig regi. Platserna måste bli fler, men detgäller också att öka insatserna på de befintligaplatserna. Som jag skrivit i min interpellation är jagorolig över att den gamla ungdomsvårdsskolanskall återinföras med de brister som där fanns.Justitieminister har i en intervju iSvenska sagt att t.o.m.ungdomsfängelse borde återinföras. Jag vill fråga:Hur ser socialministern på detta?Om jag tolkat socialministern rätt, skall allaknarkare kunna dömas till fängelse. Har jaguppfattat detta rätt? I så fall finns det risk för attvi förlorar kontakten med många missbrukare ochdärmed missar möjligheten att de underkastar sigfrivillig vård, som omvittnat leder till det bästaresultatet.I ett pressmeddelande från socialdepartementetstår det: ''Att införa fängelse för eget bruk avnarkotika handlar inte om att brutalt kastanarkomaner i fängelse. Det handlar om att ökamöjligheterna att ingripa för att kunna ge flernarkomanvård.'' Men detta går inte ihop. Denstora faran är att det blir mest inlåsning och litetvård och behandling.Nej, herr socialminister, mitt förslag är attpåföljder som innebär kriminalvård och då främstfängelse skall användas med mycket mycket storåterhållsamhet för unga lagöverträdare. Åtgärdermot dessa unga, i åldersgruppen 15--, bör skeinom och inte inom kriminalvården.LVU- och LVM-hemmens patienter har ofta svårapsykiska störningar. Därför måste landsting ochkommuner samarbeta mycket mer. Utslussningenfrån behandlingshem bör förbättras . Dethandlar både om boende, arbete och behandling.Socialministerns svar innehåller mest besked om enrad olika utredningar. De är i och för sig påkallade.Men det gäller nu att skynda med reformarbetet.Jag har haft många kontakter med personalen påmånga LVU- och LVM-hem, och alla är nu mycketoroade för att det händer så litet. Jag är ocksåmycket oroad för vad som skall hända närkommunernas ekonomi kraftigt försämras.Anf. 31 ():Fru talman! Jag tackar socialministern för svaret.Jag har förstått att regeringen verkligen intresserarsig för de här frågorna. Det framgick ju bl.a. av ettmeddelande som kom , som berättadeatt var i ochlät sig informeras om § 12-hemmen, som är det jagnärmast berör i min interpellation.Jag har följt den här frågan på nära håll undermånga år, först som kommunalpolitiskt verksamoch senare från utskottet här i . Fram till1983 fanns de statliga ungdomsvårdsskolorna. Jagär fullt medveten om att det kunde riktas kritik motdessa -- självklart, höll jag på att säga, för jagundrar om det över huvud taget är möjligt att ha envård som innehåller tvångsinslag, utan att det blirkritiserat.Det som vi vet var dåligt hosungdomsvårdsskolorna skall vi naturligtvis inteöverföra till en ny verksamhet, även om den sker istatlig regi. Men det som var bra medungdomsvårdsskolorna var att de över huvud tagetfanns, att det var möjligt att praktiskt taget alltid,såvitt jag vet, få en plats till en ung människa somdet krävdes särskilda insatser för. Man avvisadeinte en ansökan med motivet att kan vi inte taemot, för han är alldeles för stökig och stör denanda som vi har byggt upp i vår institution, osv. Dentypen av avvisningar har vi sett alldeles för mångaav under senare tid.När man har följt utvecklingen , harman inte kunnat undgå att bli upprörd då och då.Jag skall bara ta ett exempel.En femtonårig grabb med uruslauppväxtförhållanden och kriminellt beteendestraffade ut sig från flera institutioner.Han gjorde flera allvarliga självmordsförsök.Förtvivlade socialsekreterare berättade hur deunder ringde ett otal samtal för attförsöka hitta en plats men utan att lyckas.Så hamnade han i den psykiatriska vården, och detär mycket möjligt att han behövde den vården då.Men personalen där har utbildning för att lindraoch bota sjukdomssymtom som i hans och i mångaandras fall inte är det primära utan en följd avmissbruk, en allmänt otrygg situation som kanskehade kunnat undvikas, om han hade fått rätt hjälpi tid.I ett liknande fall placerades pojken i brist på annathos en s.k. jourfosterfamilj. Därifrån rymde hanefter . Det här var man fullt medvetenom skulle komma att ske, men den desperatapersonalen på socialförvaltningen kunde ändå pekapå att man hade gjort någonting.Ja, vittnesbörden är många. Det är bara att ösa urraden. Det är därför som jag är så angelägen om attden här debatten aldrig får avstanna ochambitionerna aldrig upphöra när det gäller attkomma till rätta med problemen.I sin senaste berättelse tar JO åter upp frågan omLVU-vården. JO hänvisar till beslutet ,som påtalade mycket allvarliga brister, och sägersedan -- det var alltså -- att det nu kankonstateras att de problem som påvisades 1987kvarstår med oförändrad styrka.Som jag sade i min fråga, finns det flerauppgifter om att kommuner av kostnadsskäl inteutnyttjar de platser som finns. Det är en ny typ avsignaler. En utredningsplats på ett § 12-hem, dvs.på en låst avdelning, kan kosta . Det är i och för sig inte så svårt att förstå attmånga kommuner hävdar att LVU-vården ochLVM-vården raserar deras budget totalt. Men detär naturligtvis ändå inte acceptabelt att extremthjälpbehövande ungdomar lämnas i sticket pågrund av det förhållandet.Jag ställde en fråga om hur regeringens tidsplanerser ut i fråga om att verkställa riksdagensbeställning om ett förändrat huvudmannaskap för§ 12-hemmen. Svaret som jag har fått i det fallet ärinte särskilt uttömmande. Det som sägs är att detkommer en proposition , och det hoppasjag naturligtvis. Men litet mera distinkta tankarantar jag att det ändå finns. Kommer man t.ex. attavvakta ungdomsbrottskommitténs förslag, somskall komma 1992, innan man lägger fram enproposition?Jag är mycket väl medveten om att det är mångafaktorer som måste vägas in i det härsammanhanget. Men om det kommer att dröjakanske innan propositionen kommer, måstenågot ske . Det blir förmodligen tvungeti alla händelser.Som jag ser det, måste regeringen ta uppöverläggningar med kommun- ochlandstingsförbunden och på så sätt komma fram tillhur man kan förbättra situationen fram till dess beslutar att göra en ny organisation.Fru talman! Jag ser fram emot de kompletterandesynpunkter som jag är säker på att BengtWesterberg har i det här sammanhanget.Anf. 32 ():Fru talman! Det är mycket brännande problemsom tas upp här. Att hjälpbehövande lämnas utanvård är inte försvarligt i ett humanitärt samhälle.De synpunkter som har kommit frånsocialministern tycker jag ger en hel del. Samtidigtkommer också signaler, senast i en artikel av den iStockholm ansvarige i , attplatssituationen för de ''litet normalare'' § 12-behövande ungdomarna inte är så dålig, utan härfinns plats. Det är kanske mer kostnaden man ärorolig för.Men jag skulle vilja ta upp ett par grupper, för vilkajag tycker att behoven är mycket speciella och somkommer i kläm. Den ena är den lilla grupp flickorsom har små möjligheter att få adekvat vård.Det finns bara ett hem, Brättegården i tjugotre vårdplatser, varav åtta slutna, och såplanerar man för ett hem i med tolvvårdplatser, varav fem slutna. Sedan finns det någrablandade avdelningar. Alla föreståndare tycks varaöverens om att detta är alldeles för litet förflickorna, som far verkligt illa. Det är en grupp sommåste prioriteras, när man nu vidtar åtgärder.Den andra gruppen har redan berörts här. Det ärden lilla, mycket starkt brottsbelastade ochbrottsbenägna gruppen missbrukare, somegentligen inte är behandlingsbara i dagensvårdformer. Speciella hem med riksintag och längreinlåsningstider än kan ge möjlighet attnormalisera några, så att de blir behandlingsbara.Vi vet att för vissa är insatserna förgäves. Härmåste samhället naturligtvis skyddas. Men dengruppen måste bli så liten som det över huvud tagetär möjligt. Därför är det mycket viktigt medspeciella differentierade möjligheter med längreinlåsningstider. Över huvud taget behövs merdifferentierade insatser än vad som har sagts. Detkan vara smärre specialinriktade hem med olikavårdmöjligheter, t.ex. allt från veckoslutshem, somkan användas vid inledningen av en brottsbana, tilllängre sluten vård.Fru talman! Jag vill fråga socialministern om manfrån regeringens sida särskilt har övervägt åtgärder,försök och utvärderingar för just de två utsattagrupperna, dvs. flickor samt mycket brottsbenägnaoch behandlingsmässigt svåra, näst intill ejbehandlingsbara, ungdomar.Anf. 33 ():Fru talman! Det här är en mycket intressant ochviktig fråga. Vi har här i mycket högaambitioner när det gäller att försöka stödja ochhjälpa ungdomar och barn som far illa. Låt osshoppas att det är ett gemensamt intresse att även ifortsättningen ha kvar de höga ambitionerna. Detär det som har gjort att drogproblemet och detkriminella problemet bland ungdomar trots allt ärganska litet.Jag håller just nu på att läsa en rapport från enfemtonmannakommitté i EG-parlamentet. Man hardär belyst den alarmerande situationen med denökade kriminaliteten i . Man räknar med attungefär av all kriminalitet i ärnarkotikarelaterad. Vi vet att i är dennarkotikarelaterade brottsligheten mycket stor. Deeuropeiska ledarna har t.o.m. avsatt tid att iMaastricht diskutera droger, kriminalitet och vilkaåtgärder samhället kan vidta.Det här känns fint. I svenska medier kan man ju troatt det enda som diskuteras i är legaliseringosv. Det pågår alltså seriösa politiska diskussionerkring problemet.Det allra viktigaste är att bibehålla de högaambitionerna och viljan att använda skattepengartill tidiga ingripanden och att försöka minimeraproblemet. Att staten nu blir huvudman för § 12-hemmen innebär i och för sig ingen garanti förnågot, inte vare sig bättre eller sämre. Men detinnebär en möjlighet för oss i att ständigtdiskutera metodutveckling. Inte minst viktig är denfråga som tog upp, nämligenflickornas situation. Både flickor och kvinnor ärextra utsatta.Låt oss inte fastna så mycket i diskussionen omfrivillighet eller tvång. Vi vet att båda delarnabehövs. Det är en av sanningarna bakom att vårdenär så pass effektiv.Det är också viktigt att socialministern funderaröver vissa samordningsmöjligheter. Många av demsom befinner sig på fängelserna , dömda förtillgrepps- och våldsbrottslighet, är missbrukare.Tiden på fängelset skulle kunna användas oerhörtmycket mer effektivt. Jag har i flera omgångar förtfram förslaget att kriminalvården,och de olika anstalternaskulle ta ett större ansvar för motivation,avgiftning, behandling, hjälp och stöd, kontaktmed de anhöriga, dvs. ett brett engagemang attanvända tiden som missbrukarna befinner sig påfängelse mycket bättre än vad som sker . Ettsådant förfarande vore både samhällsekonomisktoch mänskligt mycket bättre än att satsa deoerhörda resurserna, såsom det görs , påLVM-hem -- som faktiskt inte fungerar någotvidare, slukar hundratals miljoner ofta till ingennytta och väcker falska förhoppningar.Jag hoppas att socialministern är beredd attupprätthålla fortsatt höga ambitioner och att hanfunderar över olika samordningsmöjligheter somfinns i kampen mot droger och kriminalitet. Jaghoppas att vi från det svenska parlamentet kan föraen aktiv och offensiv diskussion ute i i dessafrågor.Anf. 34 Socialminister ():Fru talman! Flera talare har sagt att situationen äralarmerande. Det kan man kanske säga. Ändåskulle jag vilja påstå att utvecklingen under detsenaste året gör att den ter sig något mindrealarmerande än . Den situationsom JO beskrev i sitt utlåtande , och somdaterar sig till 1989/90, har något förbättrats framtill . Det beror delvis på insatser frånstatsmakternas sida med anordningsbidrag ochandra åtgärder. Naturligtvis beror det också på ute i de ansvariga sociala myndigheterna ikommuner och landsting har tagit åt sig av kritiken.Det är t.ex. ovanligare än vad det var för ettår sedan att man på institutionerna säger nej tillmycket besvärliga ungdomar. De signaler jag harfått , när jag har haft anledningatt höra mig för litet grand om situationen, är attdet ser något bättre ut.Men det här innebär inte att allt är bra. Självfalletmåste vården för ungdomarna utvecklas på olikasätt. En av tankarna när har beställt ettförstatligande och regeringen låter utreda det, äratt det skall ge oss bättre möjligheter attdifferentiera vården. Det handlar omdifferentiering på många olika sätt. Bl.a. är det atterbjuda speciella hem för flickor. Det finns flerutbyggnadsplaner än de nämnde. Jagtror att insikten är utbredd om att det ärviktigt att separera pojkar och flickor i sambandmed vården.I direktiven till den särskilda utredaren har det klartsagts att möjligheter till ett längreomhändertagande än också skallprövas i särskild ordning. Även den gruppen avvårdnadstagare kommer vi förhoppningsvis attkunna göra något åt.Jag vill också understryka att vi från statens sidasatsar en hel del utvecklingspengar just för attförbättra vårdformerna. Bl.a. ochGöteborg, som jag har studerat mest för egen del,har fått en del av pengarna. Där pågår förnärvarande en ganska spännandeutvecklingsverksamhet där man just försöker attfölja upp och utvärdera de insatser som görs.Resultaten kan sedan användas för att utvecklavårdformerna på ett bra sätt framöver.Frågan om platsbrist har också berörts i någrainlägg.