prot · GF0939 · 1991-12-05 00:00:00 — Sanningen är väl att finns detinga tomma platser i . Det har kommitolika signaler. talades detom en oerhörd platsbrist i . När RosaÖsth skrev sin interpellation för någon månadsedan, stod det i tidningarna att det fannsplatsöverskott i . Priserna skulle ha gåttupp så mycket att kommunerna inte ville utnyttjavårdhemmen. finns det en bättre balans. Detär delvis säkert på grund av att institutionerna harsänkt priserna. Det är viktigt att kommunerna sertill att de inte betalar orimliga priser tillinstitutionerna. Annars är det risk för attinstitutionerna inte utnyttjas hur bra de än är.Anita tog upp frågan om i vilkenutsträckning fängelse skall användas för ungamänniskor. Jag delar helt hennes utgångspunkt --jag tror att de flesta gör det -- att fängelse skallanvändas med stor restriktivitet. Fängelse skallanvändas i yttersta undantagsfall för ungamänniskor, dvs. barn, under 18 år.När jag och många andra har drivit kravet attnarkotikastrafflagen skall ändras, ärutgångspunkten inte att fängelsestraff skallutnyttjas för att kasta någon i fängelse, lika litetsom vi kastar dem som är 15--i fängelse ävenom de begår andra brott där fängelse i och för sigfinns med i straffskalan. Skälet till att vi ändå vill hafängelse med i straffskalan är att det germöjligheter att ta prover, vilket annars inte ärmöjligt så länge det endast finns böter istraffskalan. Vi hade ju länge en diskussion här ikammaren om huruvida eget bruk över huvud tagetskulle vara straffbart. har vi nått en bit på väg,och det har blivit straffbart. Vi menar alltså att manockså bör införa fängelse i straffskalan för att bl.a.underlätta för polisen att bevisa när narkotika harförekommit.Jag såg också i tidningen att justititeminister hade talat om ungdomsfängelser. vetjag inte exakt om hon syftade på någonting annatän de ungdomsfängelser som vi tidigare hade iSverige. De avsåg ju inte personer utanpersoner . Vad hon har itankarna är sannolikt någon bättre form avkriminalvårdsanstalter för människor somfortfarande är unga men som har passeratmyndighetsåldern. Och det vore väl i och för sig envälsignelse om man kunde utvecklakriminalvården, som ju inte kan påvisa någrasärskilt goda resultat av sin verksamhet.Rosa Östh undrade om vi hade för avsikt attavvakta ungdomsbrottskommitténs betänkandeinnan vi lägger fram en proposition på grundval avden utredning som pågår om förstatligande av§ 12-hemmen. Nej, det är inte vår tanke att göradet. Vi räknar med att driva det här arbetet vidareså snabbt det går, alltså remissbehandling undervåren och en proposition till hösten.Ungdomsbrottskommitténs arbete kommer ju attredovisas först , och det lär inte kunna blinågon proposition förrän kanske ytterligare ett årdärefter.Allra sist, fru talman, vill jag bara instämma i deambitioner som uttalade. Det ärviktigt att understryka att det finns ett mycket närasamarbete mellan droganvändning och missbruk åena sidan och brottslighet å andra sidan. Denkanske viktigaste insats vi som politiker kan göraför att minska brottsligheten är därför att bekämpadrogmissbruket. I det avseendet står vi på sammabarrikad.Anf. 35 ():Fru talman! Tack för beskedet att propositioneninte skall dröja ända !Ju mer man vet om de här frågorna, desto mindrekategorisk blir man när det gäller att presenteralösningar. Jag vet inte om jag törs dra sammaslutsats som , nämligen attsituationen skulle vara mindre alarmerande änden har varit tidigare. Jag tror att det finns en vissrisk för att problemen är mera dolda . Det härju en verksamhet som är ytterst labil och sårbar.Mycket talar för att man måste varauppmärksam på utvecklingen, som snabbt kanförändras från tid till annan.Som jag sade finns det faktiskt tomma platser.Jag har inte varit passiv sedan jag ställde den härinterpellationen, utan jag har varit i kontakt medtre kommuner i det här området så sent som i går.Man bekräftar att man fortfarande avstår från attutnyttja platserna på grund av att de är så passkostnadskrävande. Det tyder ju på att det måstegöras ansträngningar för att pressa nerkostnaderna.Då kommer vi in på ytterligare en komplikation.Det får naturligtvis inte vara så, att man låter sinambition att rädda § 12-hemmen gå ut över andra,mer öppna vårdformer. Som varinne på måste vi ju alltid slå vakt om bredden iutbudet. Behoven är olika, oavsett vilken skolaeller vilken attityd som för tillfället är rådande.Men jag hoppas naturligtvis att den nya regeringenskall klara balansgången och inte bli ett offer förvåldsamma pendelsvängningar.Jag vill återkomma till mitt förslag att ta uppöverläggningar med kommun- ochlandstingsförbunden. Jag tror nämligen att det äralldeles nödvändigt att man fortlöpande följerutvecklingen för att man inte skall råka ut för attmånga ungdomar -- de som är allra mesthjälpbehövande -- lämnas utan vård och hjälp ellerhelt felaktigt hamnar i kriminalvården.Anf. 36 ():Fru talman! Jag tycker att det är skrämmandesignaler som kommer från den nya borgerligaregeringen. Jag blev skrämd när jag läste att GunHellsvik sade att vi bör återinföraungdomsfängelserna. Vi vet av många årserfarenhet från den tid då vi hadeungdomsfängelser, att där blev man inte ett duggbättre. Det var ett steg in i kriminaliteten.Jag är också skrämd över hårdnackade ton i fråga om ''alla knarkarebakom lås och bom''. Jag håller med att vi måste jobba med olika vårdalternativ. Detgäller flickor, det gäller dem med svårt missbruk,osv. Vi vet, fru talman, att man tyvärr inte blirbättre inom kriminalvården. Där är man iallmänhet inne i den här ''kedjan''.Det skulle vara intressant att höra något om vilkafunderingar socialministern har för framtiden. Jagvidhåller vad jag sade i mitt inledningsanförande,nämligen att det är god ekonomi om vi sertill att de här ungdomarna får en adekvat vård --inte fängelse utan vård. Då kan vi både sparapengar och rädda ungdomarna från mycketmänskligt lidande.Anf. 37 Socialminister ():Fru talman! säger att det finns doldaproblem. Det är självfallet svårt att uttala sig omdetta. Men man måste ändå notera att det sker enutbyggnad av antalet platser och att det sker enutveckling av vården; man försöker lära averfarenheterna. Man har t.ex. på flera håll i landetbestämt sig för att föreståndarna på de här hemmeninte längre ensamma skall kunna avvisa ungdomar,utan överordnad instans kan gå in och bestämma attde måste ta hand om ungdomarna. Detta har lett tillatt man , såvitt jag vet, inte på samma sätt somtidigare förekommit avvisar mycket besvärligaungdomar.En annan sak är att det naturligtvis finns ungdomarsom obestridligen är mycket besvärliga och att vi idessa fall inte riktigt vet -- inte heller de som ärspecialister på detta -- hur problemen skallhanteras. Det återstår mycket att göra innan vi harutvecklat adekvata behandlingsmetoder för dessaungdomar. Men det är inte en resursfråga, utan dethandlar egentligen om kunskap och erfarenhet ochom att hitta ny metodik.Rosa Östh efterlyser också överläggningar medkommunförbund och landstingsförbund. Såvitt jagvet har det fortlöpande förekommit sådanakontakter mellan statsmakterna och de berördaförbunden, där man har diskuterat den här typen avproblem. Jag har senast haftkontakt med och bl.a. diskuterat de härfrågorna. Det är alldeles självklart att innan det bliraktuellt att verkligen fullfölja någrahuvudmannaskapsförändringar krävs detförhandlingar av ganska omfattande slag med deberörda förbunden; de finns alltså med i bilden.Anita säger sig vara skrämd över designaler som kommer från regeringen. Det tyckerjag närmast tyder på att ärovanligt lättskrämd. Så särskilt mycket signaler pådet här området har ju ännu inte kommit. GunHellsvik gjorde några kommentarer ianslutning till de våldsamheter som har förekommithär i , där rasister och antirasister harbrakat ihop och använt ganska våldsamma medel. Idet sammanhanget nämnde hon ungdomsfängelse.Men jag har inte diskuterat saken med henne, såjag kan inte i detalj säga vad hon syftade på. Menom hon med ungdomsfängelse menade samma saksom de gamla ungdomsfängelserna, så är det alltsåinte någonting som skall användas för de ungdomarsom vi nu framför allt diskuterar, dvs. de som ännuinte är , som ännu inte är myndiga. De gamlaungdomsfängelserna gällde äldre ungdomar,, som jag sade förut.Man kan ju inte säga att svensk kriminalvård harvarit så framgångsrik att man vill säga nej till varjeutveckling när det gäller omhändertagande av ungavuxna -- eller för all del ännu äldre. Det behövstvärtom en utveckling också på det området inomkriminalvården.Anita upprepar att jag skulle ha sagt attalla knarkare bör sättas bakom lås och bom. Dettaär naturligtvis inte sant. Jag har redan en gångförklarat för att tanken är attinföra fängelsestraff i straffskalan vid eget bruk avnarkotika -- för att ge polisen möjlighet att t.ex. taurinprov eller blodprov eller genomförakroppsvisitation, vilket man inte kan göra , närböter är det högsta straff som förekommer.Om man inför fängelse i straffskalan, så ger mandessutom möjlighet att döma till skyddstillsyn ellerkontraktsvård, vilket kan vara mycket lämpligastrafformer när det gäller narkotikamissbruk. Medfängelse i straffskalan öppnas möjligheter som viinte har men som vi behöver i kampen motnarkotika.Sedan delar jag självfallet att det är angeläget att vi reagerar såtidigt som möjligt på symtom till avvikandebeteende eller missbruk, för att försöka hjälpaungdomar på ett tidigt stadium. Den nya lagen omvård av ungdom ger större möjligheter än dentidigare lagen gjorde på detta område. Lagen ärganska ny, varför det är för tidigt att säga om delagändringar som har skett är tillräckliga eller inte.Men jag kommer naturligtvis att mycket noga följautvecklingen. Skulle det visa sig att det vi hargjort på den punkten inte öppnar för alla dealternativ som vi vill se prövade, då är vi självfalletberedda att ta andra initiativ som öppnar ytterligaremöjligheter.Anf. 38 ():Fru talman! Jag vill verkligen inte tolka BengtWesterberg så som gör, attregeringen och skulle vara föratt sätta just de ungdomar som vi närmast talar ompå kriminalvårdens anstalter. I så fall skulle manhelt verka mot de uttalanden som JO gjort vid fleratillfällen. Låt mig kortfattat återkomma till detsenaste beslutet där JO konstaterar attsocialtjänsten inte kan fullgöra sittverkställighetsansvar såvitt avser de unga somenligt domstolsbeslut skall beredas vård enligtlagen. Detta har lett till, som man säger, att ungamänniskor som haft avvikande beteenden harstraffat ut sig ''till det egna hemmet''. Ungalagöverträdare i behov av vård får kvarstanna därutan tillsyn från socialtjänsten.JO konstaterar vidare att det här har lett till attunga i större utsträckning än tidigare döms tillfängelse. I många fall har rätten uttalat en vanmaktinför en situation som innebär att bristen påresurser inom nödvändiggör att ungamänniskor måste dömas till fängelse oaktat att dehar ett helt annat behov av vård.Jag vill tolka så att han delar minuppfattning om att dessa unga människor -- precissom också JO har sagt -- skall beredas vård i andraformer inom ram.Överläggningarna mellan staten,och harsåvitt jag vet varit en smula ytliga. Vad som behövergöras för att verkligen nå resultat är att tränga nedpå djupet och ta till sig de erfarenheter och idéersom finns om hur nya vårdformer skall utvecklas.Det gäller att se hela bredden av de behov somfinns, som har funnits och som för all framtidkommer att finnas hos unga människor. Jag räknarmed att kommer att verka för attdessa behov blir bättre tillgodosedda ände har varit under den senaste tioårsperioden.Anf. 39 ():Herr talman! Det är bra, socialministern, om vigemensamt kan hjälpas åt att arbeta för attkriminalvården verkligen blir vad namnet står för,nämligen vård. På det området har vi mycket attönska.Jag vidhåller att det är oerhört god ekonomi attsatsa resurser på unga människor innan de är alltfördjupt inne i problemen och blir utslagna. Jagförväntar mig att det statliga anslaget på dettaområde höjs med en och annan krona när nu BengtWesterberg arbetar med budgeten.Anf. 40 Socialminister ():Herr talman! Låt mig först säga till attjag har tagit del av JOs utredning på detta område.Det som står där är naturligtvis mycketalarmerande. Jag tror dock att situationen harförbättrats något. Den situation JO beskriver är jufrån 1989/90, och en del saker har förbättrats en delsedan dess. Det innebär självklart inte attproblemen är lösta. Allt vi kan göra i samråd medkommunförbunden, t.ex. genom att stimulerautveckling av behandlingsmetoder och utbyggnadav ytterligare behandlingshem, skall vi naturligtvisockså göra. Om man finner att lagstiftningen såsmåningom behöver ändras, är vi givetvis bereddaatt även göra det.Mycket av den kritik som riktademot det rådande tillståndet slår naturligtvis tillbakamot den regering som hon harrepresenterat. Men jag kan lova vi skall göra allt som står i vår makt för attsituationen skall bli bättre. Med skall vi säkert lyckas med det.Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på interpellation 1991/92:37 omkvinnors arbetsvillkor i en privatiserad vård- ochomsorgssektorAnf. 41 Socialminister ():Herr talman! har ställt följandefrågor till mig:1. Vad är det enligt socialministerns mening somtalar för att privata arbetsgivare blir ''mergenerösa'' mot anställda barnskötare ochsjukvårdsbiträden än de nuvarande arbetsgivarna?2. Om denna profetia inte skulle uppfyllas, ärsocialministern då beredd att vidta åtgärder för attförbättra kvinnolönerna inom den privata vård- ochomsorgssektorn?I propositionen om valfrihet i barnomsorgen(1991/92:65), som åberopar i sininterpellation, framhåller jag att en frietableringsrätt inom barnomsorgen bl.a. ökarpersonalens valfrihet. De som vill pröva egna idéerom hur verksamheten skall bedrivas kan starta egeti olika företagsformer. Förskollärare ochbarnskötare får flera arbetsgivare att välja mellan.Det ger dem en starkare position när det gäller attskapa goda arbetsvillkor och en större frihet attvälja under vilka former de vill arbeta.Denna min uppfattning gäller naturligtvis inte barabarnomsorgen utan i lika hög grad för andra vård-och omsorgssektorer.Jag tror, uppenbarligen till skillnad från InesUusmann, att konkurrens mellan flera olikaarbetsgivare allmänt sett leder till positiva effekterför både verksamheten som sådan och förpersonalen.Det är ett faktum att kvinnors löner i Sverigegenerellt sett är lägre än mäns. Enligt tillgängligauppgifter kan detta bara till en mindre del förklarasav sådana faktorer som utbildning,arbetslivserfarenhet och liknande. Det är svårt attfrigöra sig från föreställningen att en orsak till dettaär att vissa yrken, som helt domineras av kvinnor,huvudsakligen finns inom den offentliga sektorn.Dess verksamheter drivs ofta i mer eller mindremonopoliserad form.Låt mig i detta sammanhang citera vadekonomerna i ''Kvinnor och ekonomi'', en bilaga till 1990års långtidsutredning:''För både män och kvinnor gäller att medellöneninom yrket kan väntas öka då andelen i privatsektor inom yrket ökar, men den förväntadeeffekten är något högre för kvinnor än för män. ''När jag i propositionen om barnomsorgen framhöllatt möjligheterna att starta eget och att kunna väljamellan flera olika arbetsgivare skulle ge de inomsektorn verksamma en starkare position när detgäller att skapa goda arbetsvillkor, syftade jagemellertid inte endast, eller ens främst, pålönevillkoren utan på arbetsvillkoren i en vidaremening. Större öppenhet för enskilda initiativ ochalternativ kan medverka till detta, men naturligtvisockså en långt driven decentralisering av ansvaretinom den offentliga sektorn.Det handlar i bägge fallen om den enskildesmöjligheter att utvecklas i arbetet, att få ta ansvar,att få utnyttja sin kreativitet, att utan bindningar aven tungrodd byråkrati få pröva egna idéer. Att dettauppskattas av de flesta -- inte minst av de kvinnorsom vi här främst talar om -- känner jag efter mångaår av möten och samtal ingen som helst tvekan om.Valfrihet är viktigt för dem som utnyttjar socialatjänster, men också för dem som utför tjänsterna ifråga.På andra fråga kan jag svarakortare. På en arbetsmarknad där arbetstagarnakan välja mellan olika arbetsgivare måste enutjämning av arbetsvillkoren, inkl. lönerna, ske.Ingen verksamhet, privat eller offentlig, kan ilängden upprätthållas om den erbjuder sinaanställda sämre villkor än andra motsvarandeverksamheter.Det finns skäl att uppmärksamma arbetsvillkorenför kvinnor, bl.a. löneskillnader mellan män ochkvinnor, och att analysera -- och försökaundanröja -- orsakerna till dessa. Däremot harregeringen inte för avsikt att bedriva någoninkomstpolitik eller att på annat sätt direkt ingripa iavtalsrörelserna. Avtalsförhandlingarna är en frågaför arbetsmarknadens parter.Anf. 42 ():Herr talman! Jag vill börja med att tackasocialministern för att han har svarat på mina frågorsom gällde vad han tror om kvinnorsanställningsvillkor inom en privatiserad vård- ochomsorgssektor. Svaret gör mig bekymrad, om äninte förvånad. Antingen talar socialministern motbättre vetande eller också är han oerhört dåligtinformerad om förhållandena. Jag vet egentligeninte vad som är värst.Av de många krystade skäl som har funnits för attprivatisera och kommersialisera vården ochomsorgen är nog argumentet att det skulle gekvinnor bättre arbetsvillkor det sämsta. Det är somom kvinnor i allmänhet skulle vara en gruppcivilekonomer som bara drömmer om att få startaegna, privata vårdföretag för att komma ifrån detkommunala monopolets tvångströja. Det är inte så.Att ta hand om barn, gamla och sjuka ärkvinnoarbete över hela världen. I de flesta ländergör kvinnorna detta arbete som ett obetalt jobb.Det gör att kvinnorna är beroende av att ha enmake, far eller bror för att bli försörjda. I Sverigehar vi gjort det här arbetet synligt och betalar detgenom den gemensamma sektorn. På det sättet harkvinnor fått chans till egen försörjning medsemesterersättning och ATP-poäng och dessutompå köpet ett eget liv. Detta är frihet för kvinnor.I min interpellation jämför jag några yrkesområdensom är kvinnodominerade och finns både på denprivata och den offentliga sektorn. Det handlarförstås om LOs och . Detgäller städerskor, receptionister, kökspersonalm.fl. På samtliga områden är löner och andraanställningsvillkor bättre i de statliga ochkommunala avtalen än i de privata. En orsak är attvi på statens område länge hade sammanhållnaavtal. Det gjorde det möjligt att satsa pålåglöneprofiler.Statsrådet menar att en av orsakerna till attkvinnolönerna generellt är lägre än manslönerna iSverige är att kvinnorna finns i den offentligasektorn. Det är faktiskt inte sant. Det finns ingetsådant samband -- tvärtom. Statsrådet citerarföljande ur och till långtidsutredningen: ''För både män ochkvinnor gäller att medellönen inom yrket kanväntas öka då andelen i privat sektor inom yrketökar, men den förväntade effekten är något högreför kvinnor än för män. ''Vad handlar det egentligen om? Lösryckta citat kanvara farliga. Jag hittade nämligen citatet i bilagan,och det handlar om en undersökning av 17 Saco-yrken. Det gäller t.ex. apotekare, arkitekter,beteendevetare, bibliotekarie, civilekonomer,civilingenjörer, jurister, landskapsarkitekter,naturvetare och receptarier. Man jämförutbildningskraven inom yrket med andelen kvinnorinom yrket samt med andelen inom yrket somarbetar inom den privata sektorn. Visserligenskulle en sådan studie kanske kunna vara trösterikför en bibliotekarie som känner att hon inte hartillräckligt hög lön, om hon tror att om manprivatiserar bibliotek skulle det ge henne störremarknadsvärde. För en barnskötare eller för ettvårdbiträde är detta helt utan relevans.Jag tycker ändå att citatet är bra. Allt blir så tydligt.Vi talar helt enkelt om olika saker och olikakvinnor. När talar om fördelarnamed privatisering tror jag att han ser möjligheternaför ett antal kvinnor som skall bli verkställandedirektörer i privata företag. Men jag ser och kännerframför allt barnskötare och vårdbiträden som ärmedlemmar i kommunalarbetareförbundet och stårlängst ner på klass- och könstrappan i . Dekommer att få privata verkställande direktörer somchefer i stället för politiker och kommunala chefer.Men det finns inget som talar för att derasarbetsvillkor skulle bli bättre för det.Jag undrar om socialministern egentligen inte ärlitet medveten om detta. I slutet avinterpellationssvaret säger han nämligen att manäven inom den offentliga sektorn kandecentralisera ansvaret.I senaste numret av finns någramycket bra reportage från , ochUmeå om hur man har utvecklat arbetet inom vårdoch omsorg och inom den gemensamma sektorn.De exemplen är inte de enda. Det finns mångaexempel på hur man har utvecklat ochdecentraliserat arbetet i den offentliga sektorn. Idet perspektivet far man faktiskt med lögn om mansäger att det finns ett samband mellan att manprivatiserar vård och omsorg och att de anställdaskall få utlopp för sin kreativitet och kunna taansvar. Jag tycker att det vore klädsamt omregeringen kunde stå för att man villkommersialisera vården och omsorgen avideologiska skäl i stället för att lägga ut dimridåerom att det skall ge bättre villkor för de som arbetarmed vård och omsorg.Anf. 43 ():Herr talman! Det är mycket intressant att följadebatten om kvinnornas ställning vid en ökadprivatisering av vård- och omsorgssektorn. Isomras, inför den stundande valrörelsen, utropadeförre statsministern : ''Hur skall detgå för kvinnorna när den offentliga sektornminskas?'' Vid statstjänstemannaförbundetskongress deltog jag i en paneldebatttillsammans med företrädare för de olikakvinnoförbunden. Man hade där samma fråga: Hurskall det gå för kvinnorna när den offentliga sektornminskas?Jag tycker också att interpellantens fråga är litetavslöjande när hon frågar om de privataarbetsgivarna skulle komma att vara mer generösaoch vara villiga att ge kvinnorna mera. Vad tror framståendesocialdemokrater, företrädare för ett stortsocialdemokratiskt kvinnoförbund och storafackliga organisationer om oss kvinnor egentligen?Är inte det ett underkännande av oss att tro att viför alltid skulle vara beroende av offentligamonopol för att kunna arbeta och utvecklas inomde sektorer där vi har ett stort intresse,är väl utbildade, har erfarenhet av många års arbeteinom vård, skola osv. och där visar att vi har ettstort engagemang?Jag ser en ökad privatisering av vård- ochomsorgssektorn som en chans för oss kvinnor. I dagarbetar av de förvärvsarbetandekvinnorna i den offentliga sektorn, dvs. vård,omsorg och skola. Varför skulle inte dessa kvinnorha möjligheter att välja mellan olika arbetsgivareoch driva eget? Att ''förvisa'' kvinnorna enbart tillden offentliga sektorn och de offentliga monopolenhar, som jag ser det, varit ett effektivt sätt att hållanere lönerna och motverka jämställdheten.Irma Irlinger skrev den intressantadoktorsavhandlingen ''TCO och kvinnolönerna''.Av denna avhandling framgår att kvinnor inom denicke konkurrensutsatta sektorn, dvs. inom deoffentliga monopolen, hade fått se sina löner släpaefter beroende på att deras företrädare i fackligtavseende varit lierade med en rådandemaktstrukturen i samhället. Man har således haftett mycket nära samarbete mellan sittande regimoch de fackliga organisationerna, och man harfaktiskt haft ett visst intresse av att hålla lönernanere.Jag tycker att detta är ganska avslöjande.Det skulle vara mycket värdefullt för alla osskvinnor att få en ökad valfrihet, och jag tycker attvi nu har all anledning att med tillförsikt och glädjese fram emot detta. Jag tror också att detta är enchans för kvinnorna att höja sina löner. Varförskall, som sagt, inte vi ha möjlighet att välja mellanolika arbetsgivare och även att driva eget?Det finns nämligen en stor entreprenöranda. Detvet vi, bl.a. genom en stor undersökning somgjordes av . Denna visar attca av de offentliganställda kvinnnorna villdriva eget i någon form. Detta gäller kvinnornainom hela den offentliga sektorn. Man hade alltsåinte plockat ut några speciella yrken, utan det varfråga om offentliganställda.