prot · GF0912 · 1991-10-17 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1991/92:12Torsdagen den 17 oktoberKl. 9.001 § AvsägelseTalmannen anmälde att () avsagtsig uppdraget att vara suppleant italmanskonferensen.Kammaren biföll denna framställning.2 § Anmälan om kompletteringsval tilltalmanskonferensenTalmannen meddelade att socialdemokratiskariksdagsgruppen på grund av uppkommen vakansanmält som ny suppleant italmanskonferensen efter förklarade utsedd tillsuppleant i talmanskonferensenKurt ()3 § Allmänpolitisk debatt(forts. från prot. 11)Enligt överenskommelse med partiernasföreträdare i talmanskonferensen skulle följanderegler gälla för den allmänpolitiska debatten.I en första omgång skulle en företrädare försocialdemokraterna, nydemokrati, ,liberalerna och få tala högst 10minuter, varefter utrikesministern fick tala högst 15minuter. I två därpå följande replikomgångar hadeledamöterna rätt till vardera tvåtreminutersrepliker. Utrikesministerns förstareplik skulle dock få vara högst sex minuter.För dagens debatt i övrigt gällde för ledamöter delsatt tiden för ett anförande inte fick överstiga sexminuter, dels sedvanliga replikregler. För statsrådgällde högst för anförande samt sexminuter för den första och för denandra repliken.Internationella frågorAnf. 1 ():Fru talman! , på sin sista dag ilivet, såg han äntligen ljus därute. Terrorbalansensgastkramning av en generation som fått växa uppmed radioaktivt gift i benmärgen började släppa. ''Misstron viker som dimman . ''Så såg han på den spirande dialogen mellansupermakterna. Mycket av vad som sedan händekom att bekräfta hans tes om nödvändigheten av attuppnå säkerhet tillsammans med motståndaren,inte mot honom. Det gällde att välja samarbete förgemensam överlevnad i stället för hot om ömsesidigförintelse.Men fick inte själv uppleva det verkligagenombrottet i kärnvapenstaternas förbindelser.Dessa är nu så förändrade, att kapprustningentycks ha ersatts av en kappnedrustning. Alla insernumera att världen är överrustad och attdomedagsarsenalerna inte skapar säkerhet utanosäkerhet.Socialdemokratin, som är en del av deninternationella fredsrörelsen, ser nu hur flera avdess mål börjar förverkligas och dess visioner tagestalt. De första stegen mot en kärnvapenfri världtas. De omoderna men farliga slagfältskärnvapnenskall avskaffas, såsom krävde1982. Därigenom öppnas också en historisk chansatt äntligen förverkliga den kärnvapenfria zonen iNorden. Målet om minst en halvering av destrategiska vapensystemen och radikalanedskärningar av de stora arméerna på europeiskbotten ter sig nu möjligt. Genom president att äntligen också ta itu medkapprustningen till havs undanröjs ytterligare hotmot stabilitet och fred.Vi har således anledning att glädjas antingen vi seross som medlemmar av fredsrörelsen eller sommedborgare i ett land som länge kämpat för fredoch internationell nedrustning. Men detta innebärinte att vår röst skall tystna eller vår roll reducerastill passiv avlyssning av andras signaler. Visst skallvi agera i samråd och i gemenskap med andra, mennär behov därav uppstår, skall vi klart och tydligttillkännage vår mening.Det kan gälla frågor som fortlöpande nedrustningkring och de baltiska staternas anslutningtill ickespridningsavtalet. eller senare måsteockså de franska, engelska och kinesiskakärnvapnens roll i nedrustningsprocessen tas upppå allvar.Sverige bör aktivt verka för att en internationellöverenskommelse om ett fullständigt förbud motkärnvapenprov, genom förhandlingar vidnedrustningskonferensen i , träffas.Är det inte också hög tid att börja tänka på dessadomedagsvapens rättfärdigande över huvud taget?Sverige måste därför som ett första steg kräva ocksåett förbud mot all användning av kärnvapen.Jag tror att många människor, inte bara i detta land,frågar sig vad anser om dessaför vår tid och vår framtid så väsentliga frågor.Vi kan alltså glädja oss över att leva ikappnedrustningens tid. Men vi lever också i detdemokratiska genombrottets tid. Vi har sett hurmänniskornas frihetslängtan aldrig i längden går attförkväva, hur diktaturerna inom sig bär fröet till sinegen undergång. Vi har bevittnat detta i Namibiaoch , och , Öst- ochCentraleuropa, och självt.Socialdemokratin har efter förmåga försökt ge sittbidrag till denna världsvida frihetskamp. I vissa fallhar hemliga poliser och järnridåer förhindrat eneffektiv hjälp, i andra har vår solidaritet varitnyttig, i andra åter har den givit liv och räddat liv.Det är få i vår omvärld som i ser ett landsom skulle ha svikit kampen för demokrati, frihetoch mänskliga rättigheter. Snarare har vi blivitkända för att påtala övergrepp mot nationer ochenskilda varhelst de begås, och oavsett vem sombegått dem. Principerna i om nationersrätt till oberoende och individernas rätt till frihetmåste ju gälla alla och överallt, inte bara i den egnakulturkretsen.Att försöka hävda att socialdemokratin, somtillsammans med liberalerna införde demokratin iSverige och som aktivt stött frihetskampen på allakontinenter, skulle behöva lära av t.ex. moderataministrar i dessa frågor är inget annat än billigabländverk och påver partipolitik. Sådant tal ger inteheller absolution för egen passivitet ellerlikgiltighet inför folkens frihetskamp.Låt oss slippa den typen av debatt och i stället enaoss här hemma och förena oss med likasinnade ivärlden i den svåra uppgiften att låta demokratinskultur få fotfäste i våra samhällen och dessinstitutioner. Det gäller att undvika tillkomsten avländer med andra klassens medborgare och envärld med andra klassens nationer. Den risken äruppenbar, också i . Hotet är en ny järnridå,som delar upp vår kontinent i i-länder och u-länder.Nu gäller det att med gemensamma krafter utjämnaobalanserna mellan de två halvorna i . Desom förespråkar marknadens självläkande kraftersom enda lösningen på dessa problem riskerar attgöra demokratin en björntjänst. De erbjuder isjälva verket människor som tillkämpat sigsin politiska frihet ett förkrympt frihetsbegrepp.Det nya blir då konfliktfyllt ochkulturfientligt. Inget vore värre än om demokratinskulle komma att identifieras i dessa länder medmassarbetslöshet, utslagning, främlingshat ochväxande klassklyftor. Demokratin måste fyllas medett socialt innehåll, annars tappar människornatilltron till den. Mot en begynnande post-totalitärdepression i de forna kommuniststaterna måste vierbjuda solidaritet och hopp om en bättre framtidmed både ekonomisk tillväxt och social rättvisa.Naturligtvis är vår huvuduppgift, vårtsamöde som uttryckte det.Vi står väl rustade inför kommandemedlemskapsförhandlingar med EG. Den nyaregeringen har ett väldukat bord till sitt förfogandei kraft av den största organisatoriska kraftsamlingsom skapats i sedan krigstidenskriskommissioner. Viktigare ändå är förstås attregeringen och opposition, IngvarCarlsson lämnade in ansökan i , inära samråd arbetat fram handlingslinjer ochstrategi inför EG-arbetets fortsättning.Socialdemokratin står i alla delar fast bakom denpolitiken. Vi delar Gemenskapens uttaladelångsiktiga mål, och vi vill som medlemmar arbetaför dessas förverkligande. Detta utesluter inte att vikommer att lägga särskild vikt vid frågor som densociala dimensionen och det parlamentariskainflytandet, ty det är ju så att vad vi vill med EG-medlemskapet säger mycket om vad vi vill medEuropa och med . För socialdemokratingäller samma politiska dagordning här hemma somdär ute: Rättvisa, framsteg och demokrati.EG-länderna för nu en intensiv debatt om utrikes-och säkerhetspolitik. Vår militära alliansfrihethindrar oss inte från deltagande i framtidasäkerhetsstrukturer i . Vi ser ESK som dennaturliga alleuropeiska ramen. Men även EG harförstås här en roll, visserligen diffus och inteenhetlig. Men vi måste givetvis bejakaGemenskapens integrationssträvanden också pådet utrikes- och säkerhetspolitiska planet -- det ärju en logisk följd av visionen om den politiskaunionen -- och konstatera att även sommedlem kan komma att konstruktivt bidratill den processen.Jugoslaviens tragedi är ett exempel på hur storadelar av vilar på kvicksand. Frågan omsanktioner mot och erkännande avSlovenien och diskuteras alltmer. Givetvisskall vi samråda med andra, som vi brukar, men likasjälvklart är att detta är frågor som före beslut skallbehandlas i utrikesnämnd och riksdag.Fru talman! Om vi inte får ordning i det europeiskahuset, förminskas våra möjligheter till solidaritetmed tredje världen. Det är bra att regeringenförbundit sig att hålla fast vid enprocentsmålet. Vinoterar med glädje att här har gjorten helomvändning. Bistånd är inget universalmedelför tredje världens problem, men är ändåoundgängligt, och nivån på biståndet är också enmoralisk mätare på ett lands vilja till solidaritet.Låt mig dock avsluta med en kritisk fotnot tillregeringsförklaringen på denna punkt. Biståndetlämpar sig föga som instrument för ideologiskkrigföring. Det finns andra medel för det.Utvecklingssamarbete måste bygga pålångsiktighet och insikt om att olika metoder kanbehöva användas i olika länder. Annars riskerarman att straffa de enskilda människorna och interegimerna i fråga.Anf. 2 (nyd):Fru talman! I de stora frågorna om Sverigesförhållande till främmande makt, internationellhandel m.m. har nydemokrati följande inställning.Sverige skall bli fullvärdig medlem i EG.Tåget går , och vi skall med -- inte som engnällande sista vagn full av nödbromsar ochförbehåll, utan som en av lokförarna, medframtidstro, optimism och glädje.Vi skall givetvis vara beredda att delta iuppbyggandet av det europeiska säkerhetssystemetoch ta vårt ansvar även på den sidan. Jag tror attden tid är förbi då vi i skydd av vår självpåtagnasärställning och neutralitetspolitik höll oss undan.Låt oss inse det. Det är farligt att bita sig fast vidbordskanten och säga sig att allting annat ändrarsig, men vi, vi ändrar oss bara litet och motvilligt.Vi skall se till att det blir en bro till fastlandet frånden lilla ön med de höga skatterna. Oron övermiljökonsekvenserna är en oro över någonting heltannat, nämligen oron över förändringen som sådanoch över mötet med framtiden. Vi måste visavärdegemenskap med världens demokratier.Så länge vi lever i det hörn av världen som harvärldens största ansamling av avancerade vapenoch elitförband måste vi givetvis själva se till att haett försvar värt namnet.Tills tycktes våra svenska politiker levai en värld där verkligheten fanns i landet långthärifrån, alltmedan länderna inte så långt härifrånantingen låg bakom en bekväm järnridå eller var såöverseende med de svenska nyckerna att mankunde låtsas som om de inte fanns. Vi minns nogalla den servila neutralitet som tillämpades i vårtumgänge med och de nog så kaxigaställningstagandena mot länder mycket långthärifrån. Snabbt blev vi världsmästare på södraAfrika, södra och södra . finnsdet ingen järnridå och egentligen ingenSovjetunion heller. ser vi att det finns någotmycket intressant där bakom, nämligen människor!Stolta och glada, förtvivlade och fattiga. Människorsom desperat hoppas på en bättre framtid. De bor iländer med månghundraåriga band till Sverige:Estland, , och litet längre bortPolen och Ryssland.Det speciella med dessa människor är att de är våragrannar. tvingas vi inse våra grannarsverklighet. Bit för bit träder bilden fram av vad deregimer åstadkom som tidigare svenska regeringarså flitigt uppvaktade och uppenbarligen tillmättestörre betydelse än de vänliga demokratierna iVästeuropa. Puss- och kramdiktatorernas epok villplötsligt ingen kännas vid, och det är väl på ett sättbra, men vi skall inte göra som dessa diktatorersjälva gjorde, nämligen i efterhand skriva omhistoriens blad, hur pinsamma de bladen än är attläsa.Låt oss då försöka tillämpa litet klarsyn på dagensutrikespolitiska läge. Samma sorts regimer som desom förgjorde sig själva i finns i t.ex.Afrika. Med samma ideologiska förevändningardrivs enpartistater och socialistiska diktatureri . Och precis som tidigare i Östeuropauppvaktar vi dessa regimer, även om gåvorna är avett annat slag. De kallas nu för u-hjälp.En stor del av den svenska u-hjälpen, den somadministreras av SIDA, går till regimer varsdemokratiska kvaliteter är svåra att hitta. Det äringen överdrift att påstå att vi har hjälpt förtryckarekvar vid makten.Samtidigt som vi nu t.ex. planerar att sändapersonnummersystemet till -- man kandär gärna få mitt, om det räcker med ett -- är detpåfallande många personer som arbetat för, i ellermed SIDA som är minst sagt kritiska motorganisationen, mot projekten, mot val avmottagarländer, mot slöseriet och, inte minst, moteffekten av det bistånd som når fram.Fru talman! Jag tycker att det vore klädsamt om vialla nu insåg att det vi talar om är andras pengar,dvs. Det är interiksdagens, SIDAs eller UDs pengar. Totalt hardenna kammare känt sig manad av svenska folketatt skänka bort i storleksordningen 100 miljarderkronor . U-hjälpen i allmänhet ochSIDAs projekt i synnerhet måste enligt våruppfattning nu redovisas inför givarna, dvs. folket.Hur används deras gåvor? Säkert vill mångaapplådera för det som gick fram, men man vill nogockså få se och bedöma resten, dvs. halvfärdiga,heltokiga, orealistiska, omöjliga och destruktivaprojekt.Kan utrikesministern vara vänlig och tala om förkammaren om regeringen motsätter sig en sådananalys och redovisning av den verksamheten?Det kan knappast ha varit gammalkolonialromantik som satt mönstret för svensk u-hjälp.Vad är det då? En vilja att dela med sig, en önskanatt hjälpa andra, ja, kanske t.o.m. ett sätt att be omursäkt för vår egen levnadsstandard?Men varför måste mottagarna vara långt borta? Vihar alla hört att tycker att detskall vara så, men som bekant tycker inte alltid folksom , så det går nog inte att gömma denhär frågan i några rader i en regeringsförklaring.Och att hjälpbehovet i världen är oändligt är inteheller något riktigt svar.Det finns gott om folk ute i verkligheten som harsynpunkter på u-hjälpen och frågor om den, sådantfolk som har valt er in i denna kammare. Just därförbör samma folks valda ombud redovisa ochdebattera sina åsikter och förslag utan att vifta medmoraliska pekpinnar.I nydemokrati tror vi inte att det hjälper att göraenprocentsmålet till en helig ko, i varje fall inteförrän man vet vilka som skall mjölka den kon.I år skänker svenska folket ca . per hushålleller totalt 14 miljarder . Det är möjligt attfolk vill skänka just så mycket som bistånd tillsämre lottade, men jag kan garantera att många ärmycket kritiska till hur gåvan paketerats och tillvem mottagaren är.Nydemokrati har under hela valrörelsen framförtdet konkreta förslaget att halva u-hjälpen skall gåtill människor i hela världen via existerande kanalersom kyrkor av olika slag, Röda korset och Räddabarnen. Det väsentliga är nämligen att räddamänniskor, inte regimer, att hjälpa folk, intediktaturer.Så menar vi att resten av u-hjälpen möjligtskulle gå till andra sidan som svenskaföretags investeringar i grannländernas miljö, somsvenska ingenjörers och arbetares insats för sinagrannars och därmed också faktiskt för sin egenframtid.Charity begins at home -- om litet utrikiska tillåts iutrikesdebatten. Vårt hem är och ett avvåra hemvatten är . Och, fru talman, harvi råd med både den gamla vanliga u-hjälpen och,som det stod i regeringsförklaringen, omfattandeinsatser i våra grannländer?Hur vore det med ett svar präglat av samma realismsom utmärkte gårdagens debatt, när vi talade omarbetslöshet, tillväxt, industrins konkurrenskraftoch våra medborgares framtid? Om dettarealistiska och gärna visionära svar ber jag bådeSveriges nya utrikesminister och den nyebiståndsministern, personer som jag i varje fall tillsvidare hyser stor respekt för och som för övrigttillhör de enda partier som i denna kammare intedirekt gjort oförskämda insinuationer omnydemokratis ursprung och avsikter.Anf. 3 ():Fru talman! Jag skall inte hänge mig åt någraoförskämdheter mot nydemokrati, men jag kankonstatera att ju mer globala våra storaöverlevnadsproblem ter sig, desto snävare blir depolitiska perspektiven.Jag vill ta upp en fråga i den här debatten. Jag harpartikamrater som kommer att ta upp frågorna ombistånd och mänskliga rättigheter. Jag villkoncentrera mig på den fråga som den borgerligaregeringen i sin regeringsdeklaration har sagt varaden viktigaste utrikespolitiska frågan, nämligen attfullt ut föra in i den Europeiskagemenskapen. Det står i regeringsdeklarationen attregeringen kommer att med all kraft verka för dettaoch att det föreligger en bred enighet i riksdagenom strävan efter medlemskap. Jag tycker att det ärintressant.Man kanske skall se det litet grand i ett störreperspektiv, hur det kommer sig att EG har vuxitfram. Jag tycker att man kan konstatera i deninternationella politiken att det finns två styckenväldigt starka tendenser i världen -- om vi nu intebara håller oss till -- men också i Europa.Den ena tendensen är desintegration och krav påsjälvständighet. Det gäller de sovjetiskadelrepublikerna -- vi har sett den här processenmycket lyckligt genomförd i fråga om de baltiskastaterna --, det gäller sikher och bengaler i ,det gäller serber och kroater i , detgäller kurder i , och , för att bara tanågra exempel.Den motsatta tendensen i världspolitiken är alltsåintegration och nationell överstatlighet. Denutvecklingen anförs framför allt av deinternationella storkoncernerna, som blir allt störreoch allt mäktigare och alltmer oberoende av destater där de opererar, och de undandrar sig i alltstörre utsträckning demokratisk kontroll.Tidigare kunde man kanske säga att det varpolitikerna som satte upp de ramar inom vilkaföretagen hade att hålla sig. tror jag att mansnarare kan säga att det är storföretagen sombestämmer de ekonomiska ramar som politikernahar att hålla sig till.I takt med storföretagens internationalisering växerockså överstatliga organisationer fram, typ EG,från början kanske främst avsedda att underlättaden handel som man vill bedriva. Men det ställsalltmer större krav på medlemmarna att formerapolitiska unioner där de nationella parlamenten fårkaraktären av delstatsparlament.Alltså: Å ena sidan faller existerandeövernationella statsbildningar sönder som ettresultat av folkens krav på nationellt oberoende. Åandra sidan kan vi se hur det skapas nyaövernationella statsbildningar, där folken mer ellermindre frivilligt ger upp samma nationellaoberoende.Det är ju det som är frågan: Skall ge uppsitt nationella oberoende för att gå in i denvästeuropeiska politiska unionen?Läser man regeringsförklaringen, är det ingentvekan om saken. Det är detta vi skall göra. Vi skallgöra det med all kraft och så fort som möjligt. Detär en akt av underkastelse i förhållande till EG.Men det är klarspråk, och det uppskattar jag.Man säger att det föreligger en bred enighet iriksdagen om denna strävan, att den svenskamedlemsansökan är ett uttryck för att vi delarGemenskapens långsiktiga mål och att vi kommeratt arbeta för dess förverkligande. Det grundasdessutom på insikten att vid inträdet iGemenskapen måste ge sin anslutning till alla delarav samarbetet och godta de förändringar som kanbli följden av de förslag somregeringskonferenserna nu har lagt fram.Det innebär att vi ger en blankofullmakt för attSverige skall delta i en politisk union, varskonsekvenser vi ännu inte vet omfattningen av. Detär anmärkningsvärt, tycker jag. Jag tycker också attdet är anmärkningsvärt att man säger att detföreligger enighet i . Det gör detvisserligen, men den enigheten grundar sig inte påen enighet som finns utanför riksdagen.Jag tror att det här är det område som jag fick mestfrågor omkring i valrörelsen. Många människorkom fram och var mycket oroliga, människor somsade: Jag delar inte dina politiska uppfattningar ialla frågor, men jag tycker att det här med EG ärnågonting väldigt märkligt, och där tycker jag ni harrätt som ställer er kritiska.Den vanligaste frågan jag fick var: Hur kommer detsig att den socialdemokratiska regeringen så snabbtvände i ansökningsfrågan? Hur resonerade de? Jagkunde inte svara på det. Jag tillhör ju inte denregering som gjorde den här omsvängningen. Jagtillhör inte ett politiskt parti som fick vara med i dehemliga mötena i utrikesnämnden, när man gjordede analyser som ledde fram till att man sade att detvar läge nu för att ansöka om medlemskap.Ingen utanför den trånga kretsen av ledningar i defyra politiska partierna som är med iutrikesnämnden har heller, vad jag vet, fått ta delav de här papperen. Jag tror att det är väldigt farligtatt hantera en så stor och viktig politisk fråga på detsättet. Det får till följd att många människor i dagkänner att detta är någonting som har beslutatshögt ovanför våra huvuden. Man vet inte vad dethandlar om. Tydligen är det nödvändigt, så vi fårväl finna oss i de konsekvenser som eventuellt blir.Besvärligt är det, svårt att sätta sig in i. Man fåringen saklig information och ingen allsidigbelysning av detta. Okunskapen är stor ochmaktlösheten sprider sig.Detta är ett sätt att uppamma den maktlöshet somföder ett förakt för de demokratiska reglerna ochför de politiska partiernas sätt att arbeta. Jag tyckeratt samtliga de politiska partier här i somhar suttit med och varit överens om att skallskicka in en ansökan om medlemskap i ochfullfölja den till vilket pris som helst har ett stortansvar för att försöka rätta till den här frågan ochde demokratiska bristerna som är en följd av den.Jag tycker att ni har ett stort ansvar för attrespekten för demokratin i det här landet faktisktförsvagas.Det vore mer ärligt, tycker jag, att säga att det somSverige eventuellt, om det blir majoritet i enfolkomröstning för detta, skall träda in i är envästeuropeisk politisk union, inte bara enhandelsorganisation som ger oss billigare mat ochlägre priser på krogen och som gör att våraungdomar får resa och gå på universitet i har en helt annan dignitet. Det handlar omen gemensam marknad. Det handlar om enekonomisk och monetär union, med ettekonomiskt ministerråd som kommer att medmajoritetsbeslut fatta de avgörande besluten omden ekonomiska politikens mål. I det ministerrådetkommer det att vara samma odemokratiskabeslutsfattande som i det ministerråd som finns , dvs. de ministrar som kommer från länder medmånga invånare har många röster, och de ministrarsom kommer från länder med få invånare har fåröster. stämma i denna församling är svag.Vi får rätta oss efter vad en majoritet avmedlemsländernas ministrar anser vara det bästa.Sverige kommer också att ingå i en politisk unionmed ett utrikespolitiskt och så småningomförsvarspolitiskt samarbete. Detta är det ingettvivel om. Det man diskuterar i EG är när detförsvarspolitiska arbetet skall träda i kraft. Att mantalar med en röst i utrikespolitiska frågor är redanett faktum, trots att reglerna inte är bestämda. Detman brukar kalla utrikespolitikens mjukdelar, dvs.nedrustningspolitiken, biståndspolitiken,flyktingpolitiken och sanktionspolitiken -- om dessaområden talar man redan med en röst. Jag hoppasatt vår utrikesminister vet om detta. Jag vet att detfinns flera som vet. Men det vore ärligt att tala omdetta i klarspråk här i , speciellt inför detfaktum att det skall vara en folkomröstning ifrågan.Hur har ni tänkt att reparera dessa skador, dvs. detfaktum att många människor är vilseledda om vadEG-frågan utgör? Går man utanför detta hus ochfrågar hur många som vet vad EG betyder, vadEFTA betyder och vad EES betyder -- för att tanågra exempel -- finner man att det är mindre änhälften som vet. Av denna hälft är det en tredjedelsom säger sig veta men som har fel, dvs. tror att detär något annat.I EGs medlemsländer har det visat sig att avinvånarna vet att landet är medlem i EG. Dettaavspeglar sig också i deltagandet i valen tillEuropaparlamentet, som är otroligt lågt -- 20--35 %i medlemsländerna.EG är en organisation som saknar demokratiskamöjligheter att bygga upp politiska motkrafter tillindustrikapitalets strävan att skapa enkonkurrensmarknad som är kraftig nog att mötakonkurrensen i världshandeln med ochJapan. De politiska motkrafterna har ingen plats idetta EG-bygge. Man talar om det demokratiskaunderskottet.