prot · GE09111 · 1991-05-14 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1990/91:111Tisdagen den 14 majKl. 14.30Meddelande om information från regeringenAnf. 1 TREDJE VICE TALMANNEN:Vid kammarens sammanträde torsdagen den 16maj lämnar statsrådet kl. 14.30information om EES-förhandlingarna.1 § Justering av protokollJusterades protokollet för den 7 maj.2 § Svar på fråga 1990/91:568 omgruppbostäder för psykiskt utvecklingsstördaAnf. 2 Statsrådet ():Herr talman! i harfrågat socialministern om hon delar socialstyrelsensuppfattning att ett boende i offentlig regi kan varafamiljelikt för fem personer medan det i privat regiinte går att vara fler än fyra eller om regeringenämnar ge andra direktiv. Arbetetinom regeringen är så fördelat att det är jag somskall besvara frågan.Boende i gruppbostad är en av de särskildaomsorgerna enligt lagen (1985:568) om särskildaomsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. I denproposition som föregick lagen framhöll detdåvarande statsrådet som önskvärt att bara ett fåtalpersoner bor i varje gruppbostad. Antalet fyraangavs som ett riktmärke.Enskilda personer, föreningar och andra får drivagruppbostad och viss annan omsorgsverksamhetom lämnar tillstånd tillverksamheten. beslut i fråga omsådant tillstånd får överklagas hos kammarrätten.Socialstyrelsen har inte befogenhet att godkännaomsorgsverksamhet som bedrivs av landsting ellerkommuner. Två beslut av att avslåansökningar från enskilda vårdgivare att anordnagruppbostad för fem personer i varje enhet haröverklagats och prövats av kammarrätten. Rättenlämnade besvären utan bifall. Kammarrättensdomar är överklagade hos regeringsrätten, som harbeviljat prövningstillstånd.Enligt min uppfattning bör regeringsrättens beslut idenna fråga inte föregripas.Anf. 3 i (c):Herr talman! Jag vill tacka statsrådet för svaret,även om jag inte kan påstå att jag är särskilt nöjd.Jag ställde den här frågan med anledning av ettärende i , där en privat institution ärpå väg att omvandlas till gruppboende. kommerdet hela att fördröjas, och på grund av denekonomiska situation som befinner sig iblir det väldigt svårt att klara av detta inomönskvärd tid.Jag vill hänvisa till skrivningen i regeringensproposition nr 1984/85:176. Där säger manbeträffande elevhem: ''Det av omsorgskommitténangivna antalet fyra KAN därvid tjäna somriktmärke. Det bör dock inte ses som ett absolutkrav i samtliga fall. Liksom många avremissinstanserna anser jag att det måste finnasutrymme för flexibilitet. ''När det gäller den privata verksamheten säger manatt en icke obetydlig del av de nuvarandeomsorgerna formellt ges av privata huvudmän. Detgäller främst vårdhem. I praktiken utgör dessa endel av landstingens verksamhet, eftersom allavårdplatser ställs till landstingens förfogande ochutnyttjande.Detta gör att skillnaderna mellan vårdhem drivna ioffentlig regi och privata vårdhem egentligen inteär stora men att hanteringen är olik. Det är ganskaotillfredsställande att få svaret att socialstyrelsengranskar och godkänner endast vårdhem som drivsi privat regi och inte dem som drivs av landsting ochkommuner. Jag kan inte förstå denna olikabehandling. De boende märker säkert inteskillnaden mellan privat och offentlig regi. Jag villha ett mer uttömmande svar från statsrådet hurman egentligen ser på detta.Anf. 4 Statsrådet ():Herr talman! Kanske jag först med några ord fårberöra frågan om hur stor en gruppbostad bör vara.Det handlar här om människor medutvecklingsstörning som sitt handikapp. Tanken ärju att det genom ett litet format -- den lilla enhetensprincip har man ofta talat om -- skall bli lättare förde utvecklingsstörda att utveckla relationer och attfå familjeliknande förhållanden omkring sig. Olikaforskning visar att ett antal på omkring fyra skullevara lagom, dvs. ett tänkbart antal. Det är därför vihar använt oss av ett riktmärke på omkring fyra.I många landsting och kommuner har mangruppbostäder för fem personer. Detta antal ärbara ett riktmärke, precis som MarianneAndersson säger. Skillnaden är att socialstyrelsenär den instans som gör bedömningen när det gällerenskilda gruppbostäder. Den ordningen kan mannaturligtvis diskutera, men det är den ordning somgäller . vet att jag intekan föregripa ett domstolsbeslut. Saken måste fåprövas av regeringsrätten, med precis detbakgrundsmaterial som också harhaft. Därefter får vi se vad regeringsrätten säger.Jag vill understryka att just det lilla antalet äroerhört viktigt. Därmed tar jag inte ställning till omantalet skall vara fyra eller fem. Jag vill påpeka attom man väljer antalet fyra innebär det också i ochför sig ett riktmärke, och man skulle också mycketväl kunna tänka sig antalet tre om det gällde mycketsvårt handikappade ungdomar -- detta för att göraderas levnadsbetingelser desto bättre.Men ännu så länge har ingen strävat efter att byggagruppbostäder för tre personer. Det har hela tidenvarit ett tryck uppåt, dvs. att öka antaletekonomiska skäl, vilket i och för sig är begripligt.Anf. 5 i (c):Herr talman! Vi är ganska överens om, BengtLindqvist och jag, att vi skall sträva efter ett såfamiljelikt boende som möjligt, men det är viktigtatt vi tar hänsyn till sådana faktorer som vi inte kankomma ifrån. Dels måste vi ta hänsyn till graden avhandikapp för de boende, dels har det medpersonalsituationen att göra. Man bör alltså varaflexibel och anpassa sig till omständigheterna, somdet också stod i propositionen som jag tidigarehänvisade till.Jag tycker inte att man gör det. När det gäller attbygga i offentlig regi är det inte fråga om så striktaregler, utan då kan man bygga för fem, men byggerman i privat regi gäller antalet fyra. Jag finner dettasynnerligen märkligt.Även om jag inte begär att statsrådet skall föregripaett domstolsutslag, menar jag att man ändå kanändra direktiven till en myndighet, och jag undrarom det inte är dags att göra så.Anf. 6 Statsrådet ():Herr talman! och varje landstinggör bedömningen utifrån samma utgångspunkter.Det finns ingenting annat än propositionensuttalande om fyra såsom riktmärke. Sammauttalande om flexibilitet gäller både förlandstingens byggande av gruppbostäder och försocialstyrelsens bedömningar av enskildagruppbostäder. Mot den bakgrunden skall derättsliga instanserna pröva detta.Till sist vill jag säga att hela frågan omomsorgslagen och dess framtid är i stöpsleven i ochmed att handikapputredningen överväger att läggafram förslag om en lag, som ersätter och vidgaromsorgslagen så att den kommer att omfatta ettmycket större antal människor medfunktionshinder.Det är i det sammanhanget, i behandlingen av deneventuellt nya lag som handikapputredningenföreslår, som vi får möjlighet att använda oss av deerfarenheter vi har och se om det ärnågonting vi vill ändra på för framtiden.Anf. 7 i (c):Herr talman! Detta låter väldigt bra. Jag hoppas attutredningen, med de beslut som följer, också ledertill att man kan få större flexibilitet och möjlighetatt fatta lokala beslut, dvs. anpassa verksamhetenefter de handikappades förutsättningar. Det ärnaturligtvis det som är det viktiga.Statsrådet säger också att ochlandstingen bedömer på samma grunder. Menuppenbarligen kommer man till ganska olikaresultat. Det visar ändå att det finns oklarheter. Jaghoppas verkligen att vi kan komma fram till enlösning, men det behöver ske ganska snabbt,eftersom de som bor i stora institutionernaturligtvis väntar på att få komma ut i ett bättreboende. fördröjs ju hela processen på grund avbyråkratin och bristen på resurser.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på fråga 1990/91:560 om praxis iasylärendenAnf. 8 Statsrådet ():Herr talman! har frågat mig omman har för avsikt att återinföra den s.k. barnpraxissom innebär att barnfamiljer får stanna ilandet.Av frågan att döma tycks inte haklart för sig vilken praxis som råderbeträffande barnfamiljer. En särskildschablonregel tillämpas nämligen fortfarande. Denär, , inte längre avhängig densammanlagda handläggningstiden utan knuten tilltidpunkten för invandrarverkets beslut.En barnfamilj som efter det att ansökan omuppehållstillstånd givits in vistats i i över ettår utan att invandrarverket fattat beslut får såledesstanna, såvida inte särskilda skäl talar emot. Någonändring av denna praxis övervägs inte.Då , som framställt frågan, anmältatt hon var förhindrad att närvara vidsammanträdet, medgav tredje vice talmannen attSigge Godin i stället fick delta i överläggningen.Anf. 9 ():Herr talman! Jag ber att få tackainvandrarministern för svaret.Sedan ett och halvt år upplevs att ''barnpraxisen''upphört att gälla. Som det har sagts får den som harväntat på beslut stanna i Sverige.Skälet är att barnen hunnit rota sig i och attju går, desto inhumanare är det attutvisa. Men många barnfamiljer har ändå utvisatsunder upprörande omständigheter. Senast förnågra veckor sedan utvisades en gruppBulgarienturkar från förläggningen i Ringhals.Bland dem fanns en ung familj med en liten pojkepå som var astmasjuk och som troligen intekunde få någon medicin i . Likaså hadeen flicka som med sin familj väntade på utvisningglömt bort bulgariskan.Med anledning av invandrarministerns svar skullejag vilja fråga: Kan man tolka svaret så att den s.k.barnpraxisen i princip fortfarande gäller? Hurkommer det sig i så fall, med tanke påinvandrarministerns svar, att den astmasjukepojken och hans familj ändå utvisades? Vidareskulle jag vilja fråga: Tillämpas reglerna egentligeni praktiken? Vilken överblick har regeringen överhur den regel som invandrarministern talar omföljs?Anf. 10 Statsrådet ():Herr talman! Det är mycket enkelt i de enskildaärenden som kommer på mitt bord att se närfamiljen kom till och när den fick beskedfrån invandrarverket. Det är alltså denschablonregeln vi nu tillämpar, att tidpunkten förinvandrarverkets beslut gäller. Detta är ocksådelvis en fingervisning för invandrarverket att detskall prioritera barnfamiljerna och klara av derasärenden . Detta sker precis på degrunder som hänvisar till, nämligen attdet är viktigt för barnfamiljerna att slippa långaväntetider. Är det så att en barnfamilj inte fårbeslut från första instans , görs en s.k.förenklad prövning.Anf. 11 ():Herr talman! Vi kan vara helt överens om attbarnfamiljer skall prioriteras därför att det ärviktigt att inte barnen tar mer skada än vad deredan lidit under sina svåra år. Trots det utvisas ettantal barnfamiljer. Uppenbarligen fungerar dettainte enligt mitt sätt att se. Jag måste få en förklaringtill varför det kan vara så här. Det handlar inte omen familj utan om flera, dessutom om familjer medsjuka barn.Anf. 12 Statsrådet ():Herr talman! Jag vet inte hur jag skall kunnaförklara för om han inte förstår. Dethandlar sannolikt om att dessa familjer -- jag ärganska säker på att det helt enkelt är förklaringen --också har utnyttjat den rätt som man har i varjeärende att överklaga till regeringen. Av denanledningen har det gått . Men de allraflesta barnfamiljer får besked från invandrarverketmed god marginal före ettårsgränsen. De allraflesta ärenden tar inte tillnärmelsevis . Omman sedan överklagar kan det naturligtvis ta längretid. Men invandrarverkets beslut ger i de allra flestafall, kanske framför allt för gruppenBulgarienturkar, en mycket god fingervisning omvad det slutgiltiga beslutet kommer att innebära,även om man överklagar.Anf. 13 ():Herr talman! Invandrarministern säger i svaret attbara när särskilda skäl talar emot skall man inte låtadem stanna. Det känns litet konstigt att stå här medett antal referat om fall där familjer har blivitutvisade, när invandrarministern nu säger att riskenär obefintlig att de skall behöva resa i väg medsmåbarn om regeln följs. Det stämmer dåligt. Vikan väl aldrig bli överens.Anf. 14 Statsrådet ():Herr talman! Får jag göra ett försök till. Jag vetingenting om de ärenden som hänvisartill, och det har egentligen inte så mycket med dethär ärendet att göra huruvida det handlar om enflicka som har glömt sitt språk eller en astmasjukpojke. Men dessa familjer har alltså fått ett förstabesked från invandrarverket om att deinte kan få asyl i Sverige.Anf. 15 ():Herr talman! Det är alldeles riktigt att språket intehar någon betydelse. Det är bara ett bevis på hursnabbt barnen kommer in i en ny miljö. Får jagändå uttrycka det som så att jag hoppas verkligenatt det går till på det sätt som invandrarministernsäger, att vi inte har olika informationer, för härhandlar det om småbarn som rotar sig väldigtsnabbt. Vi vet hur illa dessa barn har farit under sinfärd till och . Det är alltsåväldigt viktigt att man verkligen månar om dessabarn. Barnen är faktiskt de viktigaste vi har isamhället. Där skall vi inte skilja på flyktingbarnoch svenska barn -- alla är lika viktiga.Överläggningen var härmed avslutad.4 § Svar på fråga 1990/91:566 om prissättningenpå invandrarverkets praxissamlingAnf. 16 Statsådet ():Herr talman! har frågat mig omregeringen avser att vidta åtgärder för att mindrebemedlade personer skall kunna komma iåtnjutande av invandrarverkets praxisredovisning(praxissamling) angående asylärenden m.m. ienlighet med offentlighetsprincipen.Huvudprincipen är att offentliga myndigheter tarbetalt för sina publikationer. Som exempel kannämnas riksdagstryck, statens offentligautredningar (SOU), svensk författningssamling(SFS). Författningsmässigt reglerasmyndigheternas utgivning av offentliga handlingargenom expeditionskungörelsen (KK 1964:618 omexpeditionsavgift m.m.).Invandrarverkets praxisredovisning omfattar förnärvarande ett sjuttiotal sidor i en A 4-pärm. Prisetär , vartill kommer mervärdeskatt ochportoavgift. Samlingen kommer fortlöpande attkompletteras. Kompletteringarna under det förstaåret ingår i priset.Invandrarverket avser att kostnadsfritt sändapraxisredovisningen, således gratisexemplar, tillvissa organisationer som bevakar flyktingarsintressen, såsom UNHCR, Amnesty Internationaloch Rädda barnen samt även Advokatsamfundet.Tack vare offentlighetsprincipen kan var och ensom är intresserad av att ta del av invandrarverketspraxisredovisning göra det på offentliga bibliotek.Jag finner därför inget skäl till att vidta någraåtgärder.Anf. 17 ():Herr talman! Jag får tacka försvaret.Denna pärm innehåller ett 70-tal sidor, varavungefär 30 sidor utgör effektiv text. Visserligen har det tagit väldigtmånga år att ta fram denna praxissamling, mensåvitt jag förstår är inte priset satt eftertidsåtgången -- eller är det så? -- utan det måste juhandla om framställningskostnader.Annat offentligt tryck som man vill ta del av kostarungefär . per sida, vilket i det här fallet som rörsig om 70 sidor skulle innebära 210 kr.Jag vill fråga : Anserinvandrarministern att priset är rimligt, att det ståri paritet med de kostnader som man tar ut för andraoffentliga publikationer?Anf. 18 Statsrådet ():Herr talman! Frågan var inte så ställd från början.Därför har jag inte försökt ta reda på vad som liggerbakom denna prissättning. Men jag utgår ifrån attinvandrarverket inte tar ut något oskäligt pris.Som jag sade i mitt svar handlar det ju inte bara omde första sidorna, utan denna samling kommerfortlöpande att kompletteras. Det första åretskompletteringar ingår i priset.Berith frågade mig om jag, mot bakgrundav att hon ansåg att priset var för högt, var bereddatt medverka till att denna samling görs tillgängligför mindre bemedlade människor. Jag redovisadedå de principer som gäller.Anf. 19 ():Herr talman! Frågan handlade om priset, och dåförutsatte jag att invandrarministern också skulle tareda på varför priset är så högt.Med hänsyn till erfarenheterna av hur dethar tagit att ta fram den här delen avpraxissamlingen, är det ju inte säkert att det hinnerkomma några kompletteringar under det förstaåret.Är invandrarministern då beredd att medverka tillatt de kompletteringar som kan komma i framtidenockså ingår i grundpriset?Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på fråga 1990/91:573 om visstutlämningsbesluts förenlighet medtortyrkonventionenAnf. 20 Statsrådet ():Herr talman! Mot bakgrund av regeringens besluti ett enskilt asylärende har frågatmig varför regeringen fattar beslut somuppenbarligen står i strid med de åtaganden somhar gjorts genom att man har ratificerattortyrkonventionen.Genom ratificering av konventionmot tortyr lagfästes den praxis som tidigare gällt. 1 § utlänningslagen (1989:529) innehåller ettgenerellt förbud mot verkställighet som kanmedföra risk för dödsstraff, kroppsstraff ellertortyr. Det innebär, vid prövning av ett konkret fall,att en avvisning aldrig får verkställas om det finnsgrundad anledning att tro att personen t.ex. skulleutsättas för tortyr. Dessa verkställighetshinder skallockså beaktas vid prövningen av vederbörandesrätt att få vistas i riket.I ärenden där påståenden om tortyr finns med, mendetta ändå inte leder till att asyl beviljas, kan detbero på skilda orsaker. Dels kan utgången avärendet grundas på att man inte sätter tilltro tillpåståendet om tortyr, dels kan den påståddatortyren, som visserligen inte ifrågasätts, ligga sålångt tillbaka i tiden att det inte finns grundadanledning att tro att personen i fråga riskerar attutsättas för ytterligare tortyr vid en hemkomst.I vissa fall av den sistnämnda kategorin haruppehålls- och arbetstillstånd ändå beviljats. Dethar då rört sig om väldokumenterad tortyr enligtFNs tortyrkonvention.Anf. 21 ():Herr talman! Jag ber att få tacka statsrådet svaret.Den 16 oktober ställde ett flertal kolleger liknandefrågor till statsrådet , i anledning också då avvissa praktiska fall. Jag fick då samma, ganskakategoriska svar som jag nu har fått. Vi uppfattadealla statsrådets svar som lugnande, men likväl haren man avvisats, trots att tortyr finns bekräftad i etträttsmedicinskt utlåtande.Det framgår nu att regeringen uppenbarligen intehar satt tilltro till den här mannens uppgifter, elleratt man bedömer det som att tortyren ligger så långttillbaka i tiden att det inte finnsnågon fara för mannens liv.Det juridiska ombudets uppgifter är dockmotstridiga, nämligen att personen i fråga fruktarlivshotande tortyr i hemlandet.Vad skall jag, som en av lagstiftarna i dennaförsamling, tro? Vem skall jag sätta tilltro till? Jagvill gärna tro att statsrådet har rätt, men jagär oroad och vill därför ställa en kompletterandefråga: Är det regeringens absoluta strävan att levaupp till tortyrkonvention?Anf. 22 Statsrådet ():Herr talman! Jag tackar för att hon gärna vill sätta tilltro till vad jagsäger. Låt mig vända på saken: Vad finns det föranledning för mig, när jag prövar de enskildaärendena, att inte pröva dem i enlighet medgällande lagstiftning? Självfallet går det till så.Om vi nu har olika bedömningar i ett enskiltärende, beror det uppenbarligen på att vi inte hargjort samma bedömning på grundval av detunderlag som vi har haft att tillgå.Anf. 23 ():Herr talman! Detta gäller människors väl och veoch kanske deras möjligheter att överleva. Dåbedömer jag det som väldigt viktigt att vi överpartigränserna lever upp till de lagar ochkonventioner som vi tillsammans står bakom.Här står uppgift mot uppgift. Jag har fått minauppgifter från en trovärdig källa, från AmnestyInternational och från det juridiska ombudet, somanser att det har begåtts en orättfärdighet.Jag vet att vi inte kan diskutera enskilda ärenden isig. Men det är de enskilda ärendena som ger ossriksdagsledamöter upplysningar om hur lagar ochkonventioner tillämpas. Jag hoppas att det ifortsättningen inte skall dyka upp ärenden av dethär slaget, för då finns det risk för att frågankommer upp igen. Jag tror att det är många somdelar denna min uppfattning.Överläggningen var härmed avslutad.6 § Svar på fråga 1990/91:574 om regeringensåtgärder med anledning av vissa asylärendenAnf. 24 Statsrådet ():Herr talman! har frågat mig omjag tänker påverka utvisningsbesluten förbulgarienturkiska kvinnor som berättat omvåldtäkter och misshandel, som utförts av polis ihemlandet.Vid en interpellationsdebatt i årbesvarade jag frågor i detta ämne av MariaLeissner. Jag svarade då att det faktum att kvinnorhar varit utsatta för sådana övergrepp självfalletkan leda till att man bedömer att det finns grund föratt familjen skall få stanna i . Så har skettockså när det gäller bulgarienturkiska familjer.Anf. 25 ():Herr talman! Jag får tacka för det knapphändigasvaret. Att dessa och liknande frågor kommer uppgång efter annan beror helt enkelt på att sammamissförhållanden återupprepas. Man hör talas omatt dessa kvinnor blir utvisade. Vi har fått enfullvärdig flyktingdebatt. Jag förstår att det ärarbetssamt att få ta emot så många frågor.Alla dessa frågor visar att det finns ettstort missnöje bland svenskarna och bland politiskapartier med den flyktingpolitik som bedrivs. I dagutvisas av de flyktingar som ansökerom asyl mot tidigare . Det är en väldigskillnad. Bedömningen har blivit strängare.Tidigare har frågan om torterade män och kvinnorsom fått utvisningsbeslut -- slutgiltiga beslut,fattade även av regeringen -- varit uppe. Det harrört sig om våldtagna kvinnor och barn som rotatsig. Detta är allvarligt.När en kvinna i den här situationen möts av män,av poliser -- det är hemlandets poliser som harmisshandlat och våldtagit henne -- är det mycketförståeligt att hon inte vågar berätta detta vid ettförsta möte. När kvinnan senare berättar vad honutsatts för får hon ofta svaret att hennes berättelseinte är trovärdig, att den innebär ett extra tilläggeller en upptrappning. Jag anser att detta är mycketallvarligt.Dessa kvinnor är dessutom muslimer och det harhänt att deras män har förskjutit dem på grund avatt de har blivit våldtagna. Detta måste man ta storhänsyn till när man prövar kvinnors flyktingskäl.Anf. 26 Statsrådet ():Herr talman! Jag har full förståelse för att det ärmånga frågor kring min verksamhet från olikariksdagsledamöter. Jag är beredd att stå här i dennatalarstol och svara på dessa frågor. Men frågornablir ju ännu fler när samma frågor upprepas veckaefter vecka.Det här är ett omdiskuterat problem som jag harägnat stor uppmärksamhet åt i olika avseenden närdet gäller de bulgarienturkiska kvinnorna. Jag harfått många brev och jag har debatterat mycket omdetta problem. Frågan har tagits upp, inte baraunder den här frågestunden utan även undertidigare frågestunder.Jag har inte så mycket att tillägga till vad jagtidigare har sagt i detta ärende. Det är därför somsvaret den här gången blev litet knapphändigt, menjag förutsätter att har tillgång tillriksdagstrycket och till snabbprotokollen fråntidigare debatter, där jag har utvecklat min syn påsaken.Anf. 27 ():Herr talman! Jag har återigen tagit upp dennafråga, eftersom samma utvisningsskäl harupprepats, utvisningsskäl som jag, liksom dessafamiljer, har väldigt svårt att acceptera. Jag förståratt man aldrig med förtjusning tar emot ett beslutom utvisning när man ansöker om asyl. Men det harhänt att dessa människor har kommit tillbaka tillsina hemländer och blivit misshandlade upprepadegånger, vilket visar att utvisningsbeslutet varfelaktigt. Jag kan inte bedöma om det förekommerofta, men det har dock hänt.Jag menar att man vid tveksamma fall hellre skallfria än fälla. Jag undrar om inte invandrarministernkan medverka till att man gör ytterligareundersökningar, tar ytterligare hänsyn och inteanvänder sig av uttrycket ''icke trovärdig'' i såmånga utvisningsbeslut, för hur skall dessa kvinnorkunna bevisa vad de utsatts för?Anf. 28 Statsrådet ():Herr talman! Om vi nu håller oss just till den härfrågan, vill jag än en gång understryka det som jagsade i första svar, nämligen att de omständigheter,som har tagit upp, också harfunnits med i bilden när en del ansökningar harbifallits. Men det är mycket sällan som jag fårfrågor kring bifallen. Det finns anledning attpåpeka att vi har tagit hänsyn till omständigheter avden här typen vid bedömningen av vissa av dessaärenden.Anf. 29 ():Herr talman! Det är jag mycket glad över, och jaghar skickat brev till invandrarministern och tackatför några av de utvisningsbeslut som inneburit bifallefter lång och ingående behandling av såvälinvandrarverket som regeringen.