prot · GF0943 · 1991-12-11 00:00:00 — ''Det finns anledning att betona vad som står iregeringsdeklarationen på dessa punkter. Det ståratt en förbättring av vården är den viktigasteuppgiften i välfärdsbyggandet. Det står också att viskall göra en större översyn av hälso- ochsjukvårdens organisation och finansiering.Vi som arbetar med de sociala frågorna i och i socialutskottet förutsätter givetvis attregeringen visar samma handlingskraft på dettaområde som den har gjort på andra områden. Detär precis som det har sagts tidigare: det ärutomordentligt viktigt för de enskilda människornaatt tryggheten fungerar när de är sjuka och behöversjukvård. Det finns anledning att med stort intressefölja det arbete som regeringen har deklarerat bådenär det gäller arbetets uppläggning och när detgäller resultatet. Som framgår av deklarationen ärdet den viktigaste uppgiften på välfärdsområdet förnärvarande.Låt mig ta mig friheten att framföranågra moderata synpunkter. Vi i moderatasamlingspartiet har varnatför denna utveckling. Vi har påtalat problemenmed kösituationen. Vi har talat om att patientensvalfrihet måste öka och likaså att personalensvalfrihet måste öka.Vi måste på olika sätt skapa alternativ inom vårdoch omsorg. Vi har pekat på de möjligheter som enallmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring skulle gesåsom ett mycket viktigt medel och instrument föratt uppnå dessa mål. Jag vill understryka att vi närvi har talat om en sjukvårdsförsäkring har sagt attden för det första skall vara allmän och omfattaalla. För det andra skall den vara obligatorisk, ochför det tredje skall finansieringen ske utifrånbetalningsförmågan på samma sätt som när detgäller sjukvårdens finansiering via landstinget.Vi skulle uppnå viktiga mål på detta sätt. Vi skullefå en ökad valfrihet. Husläkarsystemet ochpatientens val skulle stärkas. Vi skulle få engränslös sjukvård över hela landet. Vi skulle slippade gränser som landsting och regioner utgör. Deresurser som vi avsätter till hälso- och sjukvårdenskulle slippa att konkurrera med andra områdeninom landstingssfären, t.ex. länstrafiken. Även denmedicinsk-tekniska utvecklingen skulle tjäna pådenna form av finansiering. Vi skulle få en bättreresursanvändning när det gäller de samladevårdresurserna.I en hälsorapport som kom sedangjorde man bedömningen att det faktum att vi harköer i sjukvården och att man inte får en snabbbehandling förorsakar samhället kostnader påuppemot . Det motsvarar över1 . per svensk och år. Om vi kunde få ensamordning av sjukvårdsresurser ochsjukpenningresurser, skulle vi på ett betydligtbättre sätt kunna tillvarata de gemensammaresurserna på detta område. Vi skulle även få enbättre samordning av sjukvårdsinsatser ochrehabilitering, om vi fick denna form avfinansiering. Sedan är det alldeles klart att detockså finns brister i denna finansieringsform. Iregeringsdeklarationen sägs att man skall belysaden framtida finansieringen inkl. ensjukvårdsförsäkring.De deklarationer som regeringen har gjort iregeringsförklaringen är mycket angelägna. Viförutsätter att de frågor som har tagits upp avriksdagens revisorer i deras skrivelse liksom defrågor som har tagits upp i motioner i dettabetänkande och i tidigare betänkanden som berörhälso- och sjukvården får ingå i den prövning ochde överväganden som skall göras inom regeringensansvar när det gäller att förbättra den svenskahälso- och sjukvården. Jag är övertygad om att vialla har den ambitionen att vi skall skapa en så godoch väl fungerande sjukvård som möjligt.Herr talman! Med detta ber jag att få yrka bifall tillutskottets hemställan.Anf. 111 ():Herr talman! redovisadeSPRI en rapport om hälsoproblem ochsjukvårdsutnyttjande i . Rapporten kallades''Hur mår du ? ''Avsikten med den rapporten var att lägga fram ettunderlag för politiker och andra beslutsfattare.Rapporten visade på många brister i svensksjukvård, inte minst fördelningen avsjukvårdsresurserna. Därefter tillkom 1983 årshälso- och sjukvårdslag, som fastslog begreppetvård på lika villkor för hela befolkningen. Atttillgången på läkare varierade kraftigt visade . Ja, i vissa län som t.ex. ochVästerbotten var tillgången ca 30--underriksgenomsnittet. Där fann man också en störreförekomst av hjärt- och kärlsjukdomar samtdiabetes, och där var sålunda läkartillgången sämreän i landet i övrigt. Det fanns inte hellertoraxkirurgisk verksamhet för patienterna i norr,utan de hänvisades till . Detta var ett stortdebattämne på den tiden.Nå, mår väl bättre? Ja,hälsoläget i har förbättrats generellt sätt.Men patienterna, särskilt i norr, uppleverfortfarande att tillgängligheten till sjukvårdknappast har förbättrats. Köerna är fortfarandeorimliga, trots att läkarkåren har ökat med 150 %på 20 år från ca 10 000 till 25 000.Hälso- och sjukvårdslagen är ju en ramlag, somskulle innebära större frihet för kommunerna ochlandstingen att utforma vården efter uppställdamål. fick vi dessutomDagmaröverenskommelsen, som skulle innebäraen styrning av läkarresurserna. Men av den vantenbidde knappt en tumme. Varken landstingensökade möjligheter eller Dagmarupgörelsen harmedfört någon bättre resursfördelning inomprimärvården.I mitt hemlän, , har vi trotsläkarutbildning i länet och fler utbildningsplatserfortfarande oacceptabla vakanser pådisktriksläkartjänsterna.I går kontrollerade jag hur det var i Lyckselesjukvårdsdistrikt. Där finns 28 tjänster inrättade.Av dem är drygt hälften besatta med ordinariebefattningshavare. Fem tjänster saknar heltvikarier.I , en annan glesbygdsdel av länet, finnsdet 23 tjänster, och knappt en tredjedel är besattamed ordinarie befattningshavare, och nästan femtjänster saknar vikarier.För oss liberaler har målet alltid varit en välfungerande sjukvård -- något av en hörnsten ivälfärdsstaten. Både och har framfört detta som sina åsikter. Jagtror att det i råder en stor enighet om att viskall ha en bra sjukvård.Vi skall också erkänna att vi har en sjukvård medhög kvalitet. På de flesta områden möterpatienterna både en imponerande professionellkompetens och ett starkt engagemang från hälso-och sjukvårdens personal.Men bristerna är också uppenbara -- begränsadevalmöjligheter för patienten, bristande kontinuitet,besvärande kösituation och en svag personalpolitiksom lett till svårigheter att rekrytera och behållapersonal. Det råder även geografisk obalans sommärks särskilt i glesbygdslänen.Huvudmännen har inte lyckats styra resurserna tillprimärvården.Varför gör man inte som i i fråga omläkarrekrytering, nämligen ger extrameritvärdering för tjänstgöring i glesbygd, bättrelön och framför allt tillgång till en förbättradfortbildning och med forskning?Fortfarande är läkartillgången avgörande för skall kunna förse människorna med en godhälso- och sjukvård. Detta sagt utan att på någotsätt förringa betydelsen av all övrig personalsinsatser som är ovärderlig i det lagarbete somsjukvården utgör.Herr talman! liberalerna har envist förtkampen för att kapa köerna. Och jag tycker att detär ytterligare ett välmotiverat steg som har tagitsför att hjälpa de patienter som har väntat påen operation att regeringen ochLandstingsförbundet nu har träffat avtal omvårdgaranti så att en rad köer kan kapas, särskiltnär det gäller kranskärlssjukdomar -- vilket glädermig som kommer från den del av där manhar en stor andel av dessa sjukdomar -- höftochknäleder, grå starr, osv. Det visar att det går attförbättra tillgängligheten inom sjukvården omviljan finns.Göte har varnat för att andrakategorier av sjuka kan hamna längre ned påstegen, men det får absolut inte ske. Det blirregeringens uppgift att se till att resurserna fördelaspå ett bra sätt.Våra krav förverkligas nu äntligennär det gäller kösituationen, och mer kan göras.I revisorers rapport, som till en delligger till grund för dagens betänkande -- det finnsäven en rad motioner -- tas problematiken medtillgänglighet och resursfördelning upp.En del kritik har framförts mot rapporten, och denmåste tillbakavisas. Revisorerna har uttryckligensagt ifrån att de har granskat enbart ett antaldelfrågor, t.ex. om hälso- och sjukvårdslagen följs,dvs. om människor får vård på lika villkor och omvården har utformats enligt statsmakternasintentioner. Och i detta sammanhang finns en radbrister.Riksdagen har även vid ett flertal tillfällen uttalatsig för en förstärkning av primärvården, vilket deninledningsvis nämnda gav beläggför. Men så har inte skett.T.ex. kommun, med en totalsjukvårdsbudget på . per invånare, anslog1988 enbart . per invånare till öppenprimärvård. Varje allmänläkare i kommunen hadedärmed ansvar för 6 700 personer, vilket är enomöjlighet. Då blir det inte någon husläkare ellerfamiljeläkare.En kontinuitet inom primärvården, som folkpartietliberalerna efterlyst , dåden första utredningen om husläkarsystemettillkom på vårt initiativ, har också revisorernaförordat.En väl utbyggd primärvård utgör basen för svensksjukvård. Den är en förutsättning för attbefolkningen skall få bra hälso- och sjukvård medrimliga resursinsatser. liberalerna anseratt det finns resurser, kanske inte tillräckliga, menganska mycket. Men organisationen inomsjukvården måste ses över. En distriksläkare,husläkare, skall inte behöva ha ansvar för mer än2 000 patienter, inte över 6 000 som i instämmer i detta förslag. Viliberaler har länge arbetat även för rätten att varjeenskild invånare skall ha sin egen läkare. Och nuskall etableringshindren bort.Regeringen har tydligt markerat detta, vilketframgår av regeringsförklaringen, där en störreöversyn av hälso- och sjukvården har aviserats.Göte har ganska ingående talat om detta.Jag tror att vi alla är överens med regeringen om attbehovet av att förbättra och förändra vården blir enav de viktigaste uppgifterna när det gällervälfärdspolitiken. De förslag som finns ibetänkandet kommer därför att beredas vidare iden kommande utredningen. Jag tror att vi allanoggrant kommer att följa detta arbete ochresultatet av det.Herr talman! Det yttersta ansvaret för hälsan åvilartrots allt den enskilde själv, något vi aldrig kankomma ifrån trots alla organisatoriskaförändringar.Med det anförda yrkar jag bifall till hemställan isocialutskottets betänkande 6.Anf.112 ():Herr talman! Hälso- och sjukvården är sannerligenett område som är statt under stor förändring. Menvi här i kan inte hävda att det är vi somkläcker idéerna eller står för förnyelsen och de nyatankarna.Runt om i landstingen är man i full färd med attprova nya verksamhetsformer, organisationer,system -- bl.a. familjeläkare, åtskilda köp- ochsäljsystem, osv.I den mån förändringen är en följd av allt knappareresurser har förstås regering och riksdagmedverkat. Det är ju knappast någon ny företeelseatt en försämrad ekonomi kan leda till ett slagsrenhetsbad, där mindre bra former försvinner ochdär nya och bättre växer fram. Men som alltid finnsdet förstås en gräns här som man inte ostraffatöverträder. Jag skall något återkomma till detta.Inte heller har revisorer svarat för någotverkligt nytänkande i sin rapport, såsom det iblandhar framställts. Jag vill verkligen betona attrevisorerna i många fall gör ett mycket förnämligtarbete. Men i just det här fallet, där rapporten inteföranlett något förslag från utskottet, tror jag attdet handlar om att de har haft för små resurser föratt se över ett så omfattande område somdet här är fråga om. Följden har blivit ett ganskaytligt svep över verksamheten. Då och då har degjort litet djupare dykningar som inte blivit helträttvisande. Den främsta kritiken, och där hållerjag med och , måste riktas motatt de tämligen ingående har belyst läkarnasinsatser men nästan inte nämnt helaomvårdnadspersonalen och dess insatser som ärlika viktiga, och i en del fall t.o.m. viktigare.Revisorerna konstaterar också helt frankt attproblemet inom hälso- och sjukvården inte berorpå brist på resurser utan på att man använtresurserna fel. Jag tror säkert att det ligger en heldel i det påståendet, men det behöver för den skullinte vara hela sanningen.Det är litet förenklat när vi -- inte bara revisorernautan också vi övriga -- ibland i vår ekonomiskabedömning utgår från den internationellastatistiken rakt över utan att vi tar hänsyn till att våråldersstruktur ser helt annorlunda ut än i de flestaandra länder. Vi har också i enighet byggt upp etttrygghetssystem inom socialförsäkringen och på detarbetsrättsliga området, som skiljer sig väsentligtfrån vad som är vanligt på andra håll och som intebara innebär en kostnad för staten utan också förhuvudmännen för verksamheten. Jag ifrågasätterinte denna utveckling, men de måste vägas in i ettsammanhang där man jämför kostnader.Vi i anser att det är mycket angeläget inte nu drar förhastade och överoptimistiskaslutsatser vad gäller hälso- och sjukvårdensmöjligheter att klara alla krav enbart genomeffektivisering och omstruktureringar -- krav somföljer av nya medicinska landvinningar, nyaförväntningar på vården, på snabbare ocheffektivare behandling och på högre kvalitet.Här är vi inne på ett område där måste taett ansvar för att det inte blir en ekonomiskomöjlighet för sjukvården att utföra det som viförväntar oss och kräver.Vi har också ett ansvar för att människor i hela vårtland kan få vård på någorlunda lika villkor.Dagmarsystemet var ett steg på vägen mot ettsådant förhållande, men det har inte fungerat somman önskat på alla håll, och det har inte löst allaproblem. Vård på lika villkor betyder bl.a. det somrevisorerna också tar upp i sin rapport, nämligen entillfredsställande läkarförsörjning i hela landet.Problemen här är som bekant många och hängerinte enbart samman med läkarnas egen benägenhetatt etablera sig i exempelvis ett ,utan det är också ofta fråga om arbetsmöjlighet förmake, maka eller sambo. Därför är det i grundenen regionalpolitisk fråga i vidare mening.Vård på lika villkor handlar också om att äldremänniskor i storstäder, t.ex i , skallkunna få sitt omvårdnadsvehov tillgodosett i allakonjunkturlägen. har uppfattatcenterns motioner som en kritik mot iStockholms län. Det är en total missuppfattning.Tvärtom har vi framhållit landstingsom föredömligt i många avseenden, bl.a. när detgäller att organisera primärvården.Det som jag harpekat på är den skriande brist som i vissa lägen råttpå kompetent personal för äldreomsorgen. Det kaninte landstingen lastas för, och inte heller är detnågonting som man kan komma till rätta medgenom att höja skatterna.Jag hävdar därför att det är nödvändigt attmotverka överhettningssituationer som går ut överframför allt äldrevården och tillgången tillomvårdnadspersonal.Över huvud taget tror jag att äldrevården är detområde som vi måste ägna den ströstauppmärksamheten åt framöver. Vi vet att antaletmycket gamla människor kommer att öka kraftigtunder det närmaste decenniet, och vi vet att det ärden gruppen som kräver de störstasjukvårdsinsatserna. Vi har inte löst den frågangenom att vi bytt huvudman för den större delen avverksamheten, behoven finns kvar och kommer attöka.Tillsynsfrågan är naturligtvis en viktig angelägenhetför oss i . Jag tror att tillsynen kommer attfungera bättre med den regionala organisation somsocialstyrelsen har byggt upp.Sammanfattningsvis, herr talman, vill jag säga attdet finns en stor kompetens hossjukvårdspersonalen. Det finns stor kunnighet ochutvecklingsvilja ute i landsting och kommuner,vilket ger framtidstro. Vad vi i har attgöra är att skapa sådana ramar, sådana villkor attdet blir möjligt att bedriva en hälso- och sjukvårdsom utgår från patienternas behov.Vi i har tidigare begärt en översyn avsjukvårdens organisation och finansiering, och dennya regeringen har deklarerat att en sådan skallgöras. I det sammanhanget har det också sagts attdet måste komma till stånd en ökad samordningmellan sjukvården och sjukförsäkringen.Herr talman! Jag yrkar bifall till utskottetshemställan.Anf. 113 () replik:Herr talman! Jag vill för och centernpåpeka den motsägelse som man gör sig skyldig tillnär man å ena sidan säger att landstingen har svårtatt fullfölja sina uppgifter, att det finns brister ivården och å andra sidan hävdar attStockholms läns landsting inte ser till attsjukvården får de medel som faktiskt behövs för attbedriva en förbättrad sjukvård.Likaså har man från sida i andrasammanhang gjort så att landstingen har förloratstora inkomster. Det rör sig om miljardbelopp. Deti sig har gjort att möjligheterna för sjukvård runtom i landet drastiskt har försämrats.Anf. 114 () replik:Herr talman! Jag tror att och jag äröverens i långa stycken. Vi har från oftaifrågasatt de kraftiga indragningarna frånlandstingen till staten. Men det som jaguttryckligen påpekade som det stora problemet äralltså det faktum -- och detta är belagt från mångahåll -- att det under vissa perioder inte har varitmöjligt att rekrytera personal till den angelägnaäldreomsorgen. En ledande tjänsteman inomsocialvården berättade en gång för mig: ''Jag gårpraktiskt taget ut på gatan och rekryterar minpersonal.'' Det tror jag inte heller är en bra situation och någonting som mankan försvara.Anf.115 () replik:Herr talman! Det är självklart. Jag har svårt att troatt något parti skulle tycka att det är en bra lösning.Den aktuella situationen inom iStockholm, i socialnämnd ochinom olika delar av kommun och landsting är intesådan att det råder en enorm brist på personal, såsom det varit . är det betydligtlättare att behålla den personal som finns ochrekrytera ny personal. Det beror naturligtvis på enförsämrad arbetsmarknad, vilket jag i och för sigbeklagar. Men det har ändå det goda med sig attpersonalomsättningen minskat och att det är lättareän tidigare att rekrytera personal. Jag tror inte attdet just är huvudproblemet på det här området.Anf. 116 () replik:Herr talman! Just nu är detta säkert inte dethuvudsakliga problemet. Vad jag sade i mittanförande var att man måste ha en tillfredsställandelösning för personalen i alla konjunkturlägen. Jagtror inte och jag har anledning attbekymra oss för situationen i länslandsting. Vi försöker verkligen att arbeta för attförbättra situationen där så att de äldremänniskorna inte behöver riskera att bliutlämnande åt inkompetent personal i något läge.Tredje vice talmannen anmälde att att till protokollet få antecknat att hon inteägde rätt till ytterligare replik.Anf. 117 () replik:Herr talman! tar orden''ytligt svep'' i sin mun när det gäller revisorernasrapport. Ja kan inte ställa upp på det. Jag menar attrevisorerna har gjort ett mycket gott arbete. kandet sägas att jag är part i målet, eftersom jag ärrevisor. Att jag inte tycker att det är ett ytligt svepberor på att jag kan konstatera att svensk sjukvårdinte använt sina resurser på rätt sätt. Det är vadockså revisorerna har kommit fram till. Det kaninte var tillfredsställande att man inte har lyckatsmed att bemanna primärvården. Primärvården ärdet viktigaste, för den finns nära patienten. Denskall också kunna bemannas med fast anställdaspecialister och kompetenta allmänmedicinaresamt duktiga rutinerade distriktsköterskor.Som revisorerna påpekade i sin rapport är tvåtredjedelar av tjänsterna besatta med kompetentautbilda läkare genomsnittligt i landet, men i vårt länär bara en tredjedel av tjänsterna besatta medkompetenta läkare. Får man inte det här systemetatt fungera, blir belastningen väldigt stor påspecialistsjukvården. Det är ju inte avsikten medspecialistsjukvården. Den skall användas ispecialistgebitet, precis som namnet anger. Därförtycker jag att det är väldigt bra att revisorerna hartagit fram denna rapport och påpekat den obalanssom råder inom sjukvården. Det är ett dokumentatt arbeta vidare med.Sedan måste man också säga att vi,för att bedrivasjukvård i landet, måste kunna rekrytera läkare.All övrig personal är naturligtvis också väldigtviktig, vilket jag sade i mitt anförande.Anf. 118 () replik:Herr talman! Jag skall inte gå i någon djuparepolemik med . Jag håller med henne omatt rapporten från revisorer har varitpositiv så till vida att man har speglat de problemsom jag hävdat redan var kända av oss som hararbetat med dessa frågor. Det som jag ochremissinstanserna har kritiserat är att det kan gelitet fel signaler, om man utifrån en ganska ytligöversyn presenterar förslag som om det hade gjortsen mycket grundlig översyn. Det är jag en smulakritisk till.Anf. 119 () replik:Herr talman! Det är bra, , att vi äröverens om att vi skall ha en bra sjukvård. Att detvar kända problem tvivlar jag inte heller på, förriksdagen har uttalat att det skall satsasmer på primärvården, men så har inte skett iverkligheten. Tvärtom har utvecklingen avprimärvården stått stilla i stora delar av vårt. Då vardet nödvändigt att revisorerna kom med enrapport, som får bilda uderlag för de beslut som viskall fatta och som regeringen kommer grunda sittställningstagande på. Den kommission som skalltillsättas kommer i stor utsträckning att arbetautifrån revisorernas rapport.Anf. 120 () replik:Herr talman! Som jag antydde i mitt anförande ärden utveckling mot nya former och nya idéer sompågår i landstingen en process som har tagit tid ochsom inte är föranledd av vare sig detillkännagivanden som har gjort tillregeringen eller revisorernas rapport, utan är det ärnågonting som har värkt fram. Som jag sade trorjag att anledningen delvis har varit att man har settatt resurserna har krympt. Som vi vet är nödenuppfinningarnas moder, och jag tror att det harvarit fallet även i det här sammanhanget. Men somdebattinslag har revisorernas rapport fyllt enfunktion. Det håller jag med om.Anf. 121 ():Herr talman! Ärade kolleger, riksdagensledamöter! Jag vill först instämma i det mesta somsagts i debatten. Jag tycker att det är bra attvåra revisorer ägnat uppmärksamhet åt vården ochomsorgen. Jag tycker också det är bra attrevisorerna redovisar flera av vårdens allvarligastebrister och anlägger insiktsfulla synpunkter, ävenom dessa ibland är ryckta ur sitt sammanhang. Menrevisorerna inkl. framhåller ocksåsjälva i sitt yttrande att deras avsikt inte var attpresentera en heltäckande översyn på något sätt.Vården och omsorgen brottas med stora ochtyvärr snabbt växande problem. Detta gällerkanske främst den oglamourösa vården av svårt ochlångvarigt sjuka, vården av de mycket gamla ochdöende, som ingen nämnt. Dessa orkar inteprotestera. De kan inte organisera sig eller anställaombudsmän, ekonomer eller pressekreterare.Detta bidrar till att -- kanske är det främst justdärför -- deras vård är så lågt prioriterad.En omfattande Sifoundersökning som nyligengenomförts visar att av Sverigesbefolkning är mycket nöjd med äldrevården. Denvisar också att missnöjet är störst bland dem somhar kommit i kontakt med den vården, antingensom anhörig, patient eller personal. Den visarvidare att missnöjet är störst i Stockholm.Jag tycker att det är en semantisk fråga om vi skalleller inte skall kalla dagens situation för kris. Menfaktum är att jag och många andra tvingasskicka hem gamla människor i uppenbart behov avsjukhusvård till en hemsjukvård, som tyvärr oftainte fungerar.En 85-åring behöver 38, nästan 40 fler vårddagar änyngre, de som är . Under 1990-taletkommer antalet 85-åringar att öka . Vihar, herr talman, ingen beredskap för detta. Jag vetinte om vi skall kalla det för kris eller inte.Jag tycker att de svagaste i vårt samhälle är demycket gamla, de svårt långvarigt sjuka. De haringen intresseorganisation, ingen för deras talanoch ingen kommer att göra det om inte vi, defolkvalda, i och regeringen tar oss sak. Det har vi inte gjort hittills.Det främsta måttet på ett folks solidaritet ochvälfärd är hur man tar hand om sina gamla. Jag villhävda att om inte detta problem löses finns ingengrund för att hävda att är ettvälfärdsland, detta faktiskt oberoende av vad vi förövrigt gemensamt och solidariskt gör för varandra.En förutsättning för att svåra problem skall kunnalösas är en saklig debatt, och en förutsättning för endebatt är att man medger fakta.