prot · GE0967 · 1991-02-20 00:00:00 — Det gick föga efter det attutrikesministern här i den 10 oktoberräknat upp fem tunga skäl till att ett medlemskapendast kunde komma i fråga i ett längre perspektiv,till dess att finansministern mitt i räntekrisen den 26oktober förklarade att nu ville bli medlemav EG.Det är nog en av de mest spektakulärasaltomortaler vi sett i hanteringen av svenskutrikespolitik . Det är inteförvånande att den föranlett ett och annatfrågetecken. Till dessa har de olika och ständigtpågående förskjutningarna i regeringens positionbidragit. I dagens utrikesdeklaration -- den som ärutdelad, samma passus återfinns icke i det avutrikesminister upplästa inledningsanförandet --dyker ännu en av dessa förskjutningar som ärägnade att skapa oklarhet upp.Det står i deklarationen: ''Efter genomfördamedlemskapsförhandlingar och en samladbedömning av de utrikes- och säkerhetspolitiskafaktorerna kommer det slutgiltiga svenska beslutetom medlemskap i att fattas. ''Detta är -- om det skall tolkas efter ordalydelsen --en orimlighet. Den samlade bedömningen av deutrikes- och säkerhetspolitiska faktorerna måste --i den mån den inte redan är gjord -- självfallet görasinnan formellt lämnar in sin ansökan ommedlemskap. Annars hamnar i en alldelesomöjlig situation. För det första skulle tilltron tillvår säkerhetspolitik riskera att rubbas om viansökte om medlemskap i någonting som vi inte varabsolut säkra på var förenligt med vårsäkerhetspolitiska linje. För det andra skulletilltron till vår Europa-politik äventyras om viförhandlade om någonting som vi i slutändanförbehöll oss rätten att i grunden ändra mening om.Jag fäste uppmärksamhet vid denna formulering,eftersom jag tyckt mig se fragment av dennaorimliga tanke även i andra dokument den senastetiden. Därför finns det anledning att, även om dettainte återfanns i det anförande som lästes upp,begära ett förtydligande av regeringens politik påden här punkten.Enligt min mycket bestämda mening måste densamlade och slutgiltiga bedömningen av de utrikes-och säkerhetspolitiska faktorerna göras innan denformella ansökan lämnas in. Och denna bedömningfår självfallet inte vara preliminär ellerväderberoende i den meningen att den plötsligt kankastas om vid någon skiftning i det internationellaklimatet.Den europeiska gemenskap vi söker medlemskap iär en gemenskap , och vårt beslut attsöka detta medlemskap måste då också fattas motbakgrund av allt det som den osäkra framtiden kankomma att innebära. Här finns inte utrymme förnågot hattande fram och tillbaka.Av detta mitt resonemang följer att den utrikes- ochsäkerhetspolitiska bedömingen är av störstabetydelse, och att den inte kan anstå eller reducerastill bara några pliktskyldiga formuleringar.Länge ansåg regeringen att ett svenskt medlemskapi EG inte var förenligt med den svenskaneutralitetspolitiken. Det finns härvidlag ett antalformuleringar i det av utrikesministern upplästaanförandet som jag skulle ha haft synpunkter på omde hade stått i deklarationen. Men jag har intemöjlighet att göra detta, eftersom jag utformat mittanförande med utgångspunkt i deklarationen.Det hävdades då från regeringens sida att Sverigeinte kunde samordna sin utrikespolitik med engrupp av andra stater på det sätt som medlemskapi EG förutsätter. Det var ofta mycket kategoriskaformuleringar.Jag hade alltid anledning att invända mot dessaformuleringar. Jag ansåg inte att de absolutahindren fanns, och jag ser det fortfarande som detkanske största felbeslutet iSverige att vi inte sökte och vann medlemskap i början av 1970-talet.Men svängde regeringensuppfattning om förenligheten av neutralitet ochEG-medlemskap -- från ståndpunkten attproblemet var så gott som olösligt till ståndpunktenatt problemet knappt ens existerade.Denna omsvängning motiverades med att denpolitiska situationen i genomgått enfundamenal förändring. Det talades om att debägge militärblocken nu vittrade bort, att en nyalleuropeisk säkerhetsstruktur tagit form, och att''med en sådan behöver neutralitetspolitiken intelängre bära samma tunga bördor'', somstatsministern skrev. Jag tyckte inte heller att dessaformuleringar var så lyckade. De var alltförpåverkade av ögonblickets rubriker och alltför litetförankrade i en långsiktig analys av vår faktiskasituation i ett förändrat Europa.Säkerhetspolitiken får aldrig reduceras tillkortsiktig spekulation i de internationellakonjunkturerna, utan måste alltid kännetecknas aven långsiktighet som ger politiken kontinuitet övertiden och därmed också kraft i starkt skiftandeinternationella situationer.Det finns, herr talman, knappast något område avsvensk politik som omtalats så mycket mendiskuterats så litet som just neutralitetspolitiken.Den har använts omväxlande som inrikespolitiskttillhygge och som utrikespolitisk besvärjelse, menden har mera sällan setts som den säkerhetspolitikför krig som den i sin hårda kärna alltid har varit.Nu står vi i en situation där kombinationen av detsovjetiska sönderfallet och vår strävan att kommamed i den västeuropeiska samverkan gör detnödvändigt att lägga fast vår säkerhetspolitik pånytt.Att bara säga att den gamla politiken ligger fast ärotillräckligt. Att säga att politiken skall övergesvore felaktigt. Den måste definieras på nytt i endiskussion i vårt eget land och i en dialog med destater vi nu söker en ny samverkan med.Ty när vi även formellt lämnar in vår ansökan ommedlemskap i , inleds den stora politiska dialogmed EGs institutioner och med EGs medlemsstatersom skall avgöra hur vi skall foga in vår alliansfriasäkerhetspolitik i det vidare politiska sammanhangsom deras och också vår strävan efter en fastpolitisk union innebär.De kommer, med all rätt, att ställa frågor, och vimåste -- det är vår skyldighet! -- kunna geövertygande svar.Det som pågår inom EG är att man inom ramenför de bägge regeringskonferenserna drar uppriktlinjerna för 1990-talets europeiska samarbete.Det handlar dels om den ekonomiska och monetäraunionen, dels om den politiska unionen.Ser vi dessa förändringar i deras storasammanhang, så finner vi att det handlar om dentredje stora fördjupningen av samverkan iVästeuropa efter 1957 och efterEnhetsakten 1987.Det är ett nytt och långt mer ambitiöst EG somSverige nu vill komma med i. I förlängningen avdagens strävan i , strävan efter denpolitiska och den monetära unionen, börjar vi nuskönja konturerna av ett Förenta stater.Vi vet inte exakt vilka resultatregeringskonferenserna kommer att uppnå. Menredan nu vet vi självfallet åtskilligt om denfärdriktning som kommer att läggas fast.Vi kan med betydande säkerhet säga att det förslagsom finns om att införa bestämmelser i traktatensom skulle omvandla EG till en militärallians inte kommer att genomföras. Men vi kanmed lika stor säkerhet säga att EG kommer att fåett mycket långt gående utrikespolitiskt samarbete,och att olika säkerhetspolitiska frågor gradviskommer att få en allt starkare ställning genom dettasamarbete.Detta visste vi redan när vi fattade vårt historiskabeslut , men det står ännuklarare i dag.Därmed, herr talman och herr utrikesminister,handlar vårt ställningstagande för medlemskap iEG också om ett ställningstagande för enavgörande förändring av ramarna och villkoren försvensk utrikespolitik . Vi går in i en fasteuropeisk gemenskap också på detta område.Jag tillhör dem som välkomnar detta. Jag ärövertygad om att det kommer att ge vårutrikespolitik ett nytt och viktigt verksamhetsfält iframtiden. Men jag betraktar det som avgörandeför att detta skall lyckas att vi öppet ser ochdiskuterar den förändring som håller på att ske.Det är ju inte bara formerna i den europeiskasamverkan vi skall ansluta oss till. Det är också denpolitiska själen i denna samverkan som vi skall tatill oss.Vi har tidigare alltid beskrivit vår utrikespolitiksom obunden -- nästan i meningen att hålla distanstill vad andra tycker och tänker. Och vi har beskrivitvår säkerhetspolitik som alliansfri i formellbemärkelse men dessutom som neutral i enbetydligt vidare och allmännare bemärkelse.Men måste detta förändras. Denutrikespolitiska obundenheten ersätts de facto aven västeuropeisk samhörighet, och den allmännaetiketten neutralitet kommer, herr talman, attpassa allt sämre om den skall gälla också iförhållande till stater, tillsammans med vilka viingår i en ekonomisk, politisk och social union.Jag tillhör som bekant dem som alltid har ansett attvår oberoende och alliansfria säkerhetspolitik ärbetydelsefull för att trygga vår egen frihet och vårteget oberoende i kritiska lägen, men också som ettbidrag till stabiliteten i det vidare nordeuropeiskaoch nordatlantiska området -- allt underförutsättning att vi har ett starkt försvar.Men vet vi ju, när vi ser tillbaka på den170-åriga historien för etiketten neutralitet, attunder den vida kappan av denna politik har detunder denna långa tidsperiod rymts orienteringaroch åtgärder av vitt skiftande slag.Vår säkerhetspolitik har alltid formats i sitthistoriska sammanhang, och när detta förändratshar också politiken visat sin förmåga till förändring.Det finns de som säger att det är dags att övergealliansfrihet/neutralitet i samband med att vi gårmed i EG. Vi hör sådana röster i debatten inom vårteget land, och vi möter dem nog litet till mans närvi rör oss utanför landets gränser. Men då handlardet oftast om dem som fallit offer för enmissuppfattning om EG eller om svensksäkerhetspolitik eller möjligen om bägge dessasaker.Missuppfattningen att svensk alliansfrisäkerhetspolitik, med dess inriktning på neutraliteti krig, är detsamma som något slags allmänneutralism är vanligt förekommande, och den harförvisso sin grund i att svensk utrikespolik underåtskilliga decennier har framställts ochmarknadsförts som en utrikes förlängning avmedelvägens inrikespolitik. Men den allmännaneutralism som har funnits där har aldrig haftnågonting med kärnan i den säkerhetspolitiskaalliansfriheten att göra. Och att denna allmännaneutralism nu hamnar i en situation där utrymmetför den kommer att begränsas högst avsevärt ellert.o.m. försvinna är ingenting som det finnsanledning att beklaga.Missuppfattningen att EG skulle kunna erbjudanågot alternativ till den alliansfriasäkerhetspolitiken förekommer kanske merautanför än i . Men sanningen är, attinte ens de längst gående av de visioner omsäkerhetspolitisk samverkan inom EG som jag harsett skulle kunna ge vår strävan efter frihet ochoberoende det stöd som den alliansfriasäkerhetspolitiken ger.Det ser vi ju därigenom att de stater som ärmedlemmar såväl i EG som i NATO förvisso inteavser att lägga ner NATO under hänvisning att EGklarar säkerhetspolitiken. Och så länge de görbedömningen att de behöver en säkerhetsgarantiför att klara de uppgifter som EG inte kan ochkommer att klara, måste vi göra bedömingen att våralliansfria säkerhetspolitik är den garant för frihet,trygghet och oberoende som vi behöver.Vårt val för framtiden blir därmed naturligen attutforma en i ett vidare europeiskt sammanhanginfogad alliansfri säkerhetspolitik med stöd av ettstarkt försvar. Detta är vår uppgift, och den ärviktig, ty trots det politiska systemskifte som vi harsett i och det fortgående söderfallet idet sovjetiska imperiet är den eviga fredens Europaännu inte ett faktum.De centraleuropeiska staterna -- ,och -- står bara i början avdet ekonomiska systemskifte från socialism tillmarknadshushållning som måste följasystemskiftet från diktatur till demokrati. kommer att bli lång. Det arv som socialismenhar lämnat efter sig i dessa länder är bittert ochtungt. Att bygga upp eftersocialismens decennier kommer att bli en likakrävande uppgift som det var att bygga uppVästeuropa efter . Socialismensbrott mot dessa nationer framstår som allt tydligareju går.Det finns all anledning för oss att känna beundranför den politik som de demokratiskt valdaregeringarna i dessa länder nu för. De har avvisatsocialismen -- på den punkten förelåg ingentvekan -- och de har också avvisat försöken tillnågot slags tredje väg mellan socialism ochmarknadsekonomi. I samtliga dessa länder kanman notera att det är personer och politiskagrupperingar som vi moderater har samarbetat medsom nu fått det demokratiska uppdraget att förasina nationer ut ur de gångna decenniernas eländeoch in i den europeiska gemenskapen.De avgörande insatserna måste göras av dessaländer själva. Deras egen politik avgör deras egenframtid. Men vi måste vara beredda att hjälpa till,för skulle systemskiftena i stanna påhalva vägen, då har vi anledning att befara att dessanationer kommer att falla ner i en ond cirkel avmotsättningar, missmod och kanske t.o.m. avmisär. Det får bara inte inträffa.Mellan EG och dessa stater pågår nu förhandlingarom vad som kallas andra generationensassociationsavtal, och vi har anledning att räknamed att EG kommer att visa stor politisk ochekonomisk generositet gentemot dencentraleuropeiska omvandlingen. Själva kan vihoppas att som medlemmar i kunnavälkomna dessa stater som nya medlemmar efterdet att deras omvandling gjort det steget möjligt.Men dessa stater måste också -- och det är en storuppgift -- fogas in i den nya europeiskasäkerhetsstrukturen. Ingen borde ha något intresseav att de förvandlades till en neutral gråzon iEuropas mitt med de faror för framtiden, denosäkerhet, som detta skulle medföra. Och det ärvärt att notera att de samtliga avvisar neutralitetsom samlingsbeteckning på den säkerhetspolitik desöker. Inför de risker som det fortgående sovjetiskasönderfallet innebär har de i stället börjat diskuteraatt i den ena eller andra formen söka anknytning tillNATO.Det är intressant, för det anger också gränserna förde förhoppningar som kan knytas till de olikaalleuropeiska säkerhetsstrukturer som håller påatt växa fram. De bör självfallet göras så robustasom möjligt, men vi måste inse att detinom överskådlig tid kommer att finnas gränser förde påfrestningar som de klarar av att hantera.Om politiken ibland förändras mycket snabbt, ochdet har vi upplevt , så vet visamtidigt att geografin förändras endast ytterligtlångsamt. Och trots alla politiska förändringarförblir det därför ett faktum att vi lever i omedelbarnärhet av den stora ryska nationen.Det sovjetiska statssocialistiska systemet håller påatt falla samman, och är på väg in i en ny''den stora oredans tid''. Därmed är osäkerheteninför framtiden större än på mycket . Likasäker som det går att vara i förutsägelsen att vi stårinför en oreda i ,lika osäker måste man vara i förutsägelsen om vadsom kommer därefter. Ty att oredan förr ellersenare är övergående, och att någonting kommer idess ställe, är ställt utom tvivel.Det finns två huvudalternativ. Det ena är attutvecklingen går i riktning mot ett demokratiseratRyssland, som gradvis slår följe med iövrigt. Det är den utveckling som vi måste hoppaspå och som vi har all anledning att göra allt som viöver huvud taget kan göra för att ge ett stöd. Ochdå är det stöd vi kan ge till demokratiskapartier, organisationer och grupperingar av storbetydelse. Skall morgondagens kunna bliren del av vårt , är det ur deras led somidéerna och inspirationen måste komma.Men som vi hoppas på ett demokratiseratRyssland kan vi aldrig bortse från risken för att deti stället uppstår ett nyauktoritärt, nymilitariserateller t.o.m. ett nyrevanschistiskt och attdenna utveckling skulle innebära faror för Europai dess helhet.Det är inte svårt att i dagens sovjetiska utvecklingse de tecken som tyder på att de krafter som skullebära upp en ny diktatur växer sig allt starkare. Denavgående utrikesministern varningför en ny diktatur följdes snabbt av de centraltplanerade kommunistiska kuppförsöken i Litauenoch med de tragiska följder de fick.Avgörande delar av perestrojkapolitiken harmisslyckats. Den ekonomiska och socialasituationen är nu så allvarlig att det finns anledningatt fråga sig var gränserna för det ryska folketshistoriskt mycket stora tålamod går. Och ändå stårvi bara i början av utvecklingen.De militära intressena har flyttat fram sinapositioner på ett mycket tydligt sätt. De militäraingripandena i talar sitt tydliga språk.Kritiken mot den tidigare förda utrikespolitikenblir alltmer framträdande. Och reses dessutomallvarliga frågetecken rörande innebörden i deviktiga rustningskontrollsavtal som slutits.Man förefaller nu på sovjetisk sida inte vara bereddatt fullt ut respektera det s.k. och dets.k. 2+4-avtalet om , kärnan i deneuropeiska ordningen.I vårt eget omedelbara närområde -- för attinskränka mig till det -- har vi sett hur dels den 3:emekaniserade gardesdivisionen vid iLitauen och dels den 77:e mekaniserade divisionenvid Archangelsk uppe vid , helt och hållethar undantagits från rustningsbegränsningarnagenom att överföras från armén till -- av allaställen -- flottan. Dessa och andra mycket meralångtgående försök att kringgå CFE-avtaletriskerar nu att leda till att avtalet inte godkänns avvästmakterna och till attrustningskontrollsprocessen i övrigt helt stannar av.Då riskerar vi snabbt att stå inför en situation då ettnytt kallt krig i faktiskt framstår som enverklig möjlighet.Detta påverkar också situationen i . Detvar där den nya hårda politiken först skulle geresultat, och det var också där den kom att skördasina första offer.I det långa loppet finns det ingen mellanväg mellanen av erkänd självständighet för dessastater och ett nytt ryskt försök att med förtryckkväva allt av deras frihet. Den som stiger frånmörkret mot ljuset nöjer sig faktiskt aldrig medskymning.Sverige har ett starkt intresse av stabilitet iÖstersjöområdet. Men den balans mellan olikaintressen som är en förutsättning för stabilitet kanaldrig åstadkommas om den inte utgår frånrespekten för , och Litauenssjälvständighet. Det är när den sovjetiskacentralmakten och är beredda till dettaerkännande som det blir möjligt att lösa också deproblem som har att göra med de sovjetiskasäkerhetsintressena i området liksom de problemsom har att göra med de ryska och andrabefolkningsgrupperna.Dessa problem finns. Att lösa dem kommer attställa krav på arrangemang utöver dem som vi harvant oss vid i tidigare internationella relationer.Kan i det sammanhanget spela enkonstruktiv roll skall vi, efter noggrannaöverväganden, också vara redo att göra det.Herr talman! Min vana trogen har jag velat granskanågra av formuleringarna i regeringensutrikesdeklaration. Det har medfört att jag inte harkunnat ta upp vissa av formuleringarna iutrikesministerns allmänna inledningsanförande.Jag har också velat ta upp några av de centralaeuropeiska frågeställningarna. För mig är detnämligen uppenbart, att det är här somhuvuduppgifterna för vår utrikespolitik ligger.Det handlar om enande, omCentraleuropas avsocialisering och om Östeuropasoch stapplande steg mot eneuropeisering. Allt detta måste lyckas tillsammansför att 90-talet skall kunna uppfylla sina löften.Det innebär också en stor förändring för vårtSverige. Vi lämnar en epok av delvis självvaldisolering och myten om medelvägen, och vi går överi en annan epok, präglad av delaktighet ochengagemang i det gemensamma europeiskaarbetet. Den nya kommer att präglainte bara vår utrikespolitik under det decenniumsom nu inleds, utan också vår samhällsutveckling istort.Anf. 8 ():Herr talman! Strävan efter fred är kanskemänsklighetens minsta gemensamma nämnare.Ändå misslyckas vi ständigt. Krigets pris har genomårhundradena åter och åter betalats.Älskade människor rycks bort, barn blir faderslösa,kvinnor blir änkor, föräldrar som fött och fostrat livfår uppleva hur de utsläcks . Smärtans ochsorgens entoniga gråt ekar från historiens början tilldagens , och Irak.Längtan efter en värld i fred är stark. Skall vi nå denmåste vi bättre förstå krigets orsaker och fredensförutsättningar. Vi måste försöka hitta destrukturer och samhällssystem som gör det möjligtatt med fredliga medel lösa de konflikter som äroundvikliga i mänsklig samlevnad.I det sökandet har professor vidYale-universitetet i med sin senaste bok,Controlling the Sword, lämnat ett värdefulltbidrag.Det finns, framhåller han, ett par uppenbara inslagi det samtida internationella mönstret av krig ochfred. ''Det ena är att några stater väntar sig,förbereder sig för, och för krig med andra stater.Det andra är att vissa stater inte väntar sig, inteförbereder sig för, och inte för krig, åtminstone intemot varandra. ''Det första inslaget är tydligt för alla. Det ligger fördagen närmast till att exemplifiera med . Detandra inslaget i mönstret är mindreuppmärksammat. Men vi kan konstatera att detsedan 45 år råder fred mellan de industrialiseradeoch demokratiska stater som ingår i den s.k.OECD-kretsen, dvs. , ,, och . Fram t.o.m.andra världskriget förekom åtskilliga bittra stridermellan dessa stater, men de har alltså upphört.Professor prövar olika förklaringsmodeller.Kan det bero på att alla dessa stater ärmarknadsekonomier? Eller beror det påförekomsten av internationella lagar ochinstitutioner? Beror det på kulturella likheter? Nej,konstaterar han, ingen av dessa förklaringar duger.Han menar i stället att det avgörande är att alladessa stater är demokratier. Demokratier krigarinte med varandra.Russett framhåller att det i det demokratiskastyrelseskicket finns inbyggt kraftfulla normer motanvändningen av våld både inom staterna ochmellan dem. En av de grundläggandeföreställningarna bakom den liberala demokratinär just att konflikter kan lösas utan våld. Demokratikan sägas vara ett knippe institutioiner och normerför fredlig lösning av konflikter.Medborgarna i en demokrati har lättare attacceptera synpunkter och anspråk som förs fram avledare och folk i en annan demokratisk stat än demsom framförs av diktatorer utan folklig förankring.Om också det andra landet är en demokrati,underminerar det människornas vilja till krig ochderas motstånd mot kompromisser som kan lösauppkomna konflikter.Jag är övertygad om att professor har rätt.Arbetet för demokrati är den främstafredsrörelsen. Ingen regering under folklig kontrollkan välja att rusta för aggression i stället för attsörja för folket. Att smida plogbillar till svärd, närdet inte är för att värja sig mot ett yttre hot, kanbara ske i diktaturer.Det fanns när många menade att demokratikanske passade i västvärlden men knappast någonannanstans. Orsaken sades ibland vara att detskulle finnas avgörande historiska och kulturellaskillnader, ibland helt enkelt att demokrati ansågsvara en lyx som bara utvecklade industriländerkunde kosta på sig.För kineser och araber passar det nog inte meddemokrati, sade man. Flertalet afrikanska staterhade helt enkelt inte råd med demokrati, och kundeman tänka sig någon form av demokrati så var det''enpartidemokratier'' -- som om något sådant voremöjligt. I verkligheten dolde sig naturligtvis bakomdessa ''enpartidemokratier'' i grunden auktoritäraregimer.I dag finns det, herr talman, trots de mörka molnsom just nu drar fram över världen, grund för enviss optimism. Demokratin har stärkt sin ställning ivärlden . Det är inte bara iÖsteuropa som diktaturer har fallit och ersatts avdemokratier. Demokratin står starkare ocksåi de övriga världsdelarna.Det gäller , där flertalet stater ärmer eller mindre demokratiska, även om det,såsom framhålls i utrikesdeklarationen, återstårdjupgående samhällsreformer för att hantera deomfattande fattigdoms- och miljöproblemen.Demokratiska tendenser finns också i Afrika.I t.ex. har man beslutat att skriva inflerpartisystem i författningen, och liknande besluteller hoppingivande tecken finns i en rad andrastater.Utvecklingen i känns, trots allasvårigheter, löftesrik. Jag vill gärna instämma iregeringens uttalande i deklarationen, att dentidpunkt nu rimligen närmar sig då frågan omSveriges sanktioner mot måste tas upp tillprövning.Man skall, herr talman, naturligtvis inte överdrivaSveriges möjligheter att påverka utvecklingen ivärlden, men man skall heller inte underskattadem. Till de viktigaste insatser vi kan göra hör attunderstödja en utveckling mot demokrati. Detmåste genomsyra våra biståndsinsatser i bådeÖsteuropa och .