prot · GE0977 · 1991-03-13 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1990/91:77Onsdagen den 13 marsKl. 9.001 § Justering av protokollJusterades protokollet för den 7 mars.2 § Hänvisning av ärenden till utskottFöredrogs och hänvisadesPropositionerna1990/91:118 till justitieutskottet1990/91:122 till konstitutionsutskottetMotionerna1990/91:So43--47 till socialutskottet3 § Den ekonomiska politiken ochbudgetregleringenFöredrogsfinansutskottets betänkande1990/91:FiU20 Den ekonomiska politiken ochbudgetregleringen (prop. 1990/91:100 delvis).Anf. 1 ():Herr talman! socialdemokrater äri det nu aktuella betänkandet påfallandepessimistiska beträffande världsekonominsutveckling. Möjligen är det ett försök att ursäkta dedystra utsikterna för del. Men sedan krigeti avslutats och risken för höjda oljepriserundanröjts, kan enligt min uppfattning det tidigareav bl.a. förutspådda uppsvinget i t.ex. USAoch komma till stånd mot slutet avåret. Med fortsatt goda utsikter på den europeiskakontinenten, främst i , samt i skulledärmed den stadiga tillväxt som präglat västvärldenunder kunna återtas.Denna mera positiva bedömning betyderemellertid inte någon nämnvärd lättnad förSveriges del. Den nedgång som startade tidigare ivårt land än på de flesta andra håll kommer här attbli både djupare och mer långvarig. Orsaken är degrundläggande strukturfel som socialdemokraternai skydd av den stora devalveringen länge kundeundvika att ta itu med. Det ekonomiskasönderfallet har inte fortskridit lika långt som iSovjetunionen, där man förutser enproduktionsminskning . Men den tredjevägens ekonomiska politik har ändå fört tillett läge, där även vår ekonomi krymper i realatermer. Och den vändpunkt som regeringen ifinansplanen trodde sig skönja mot slutet av åretmåste tyvärr flyttas en bra bit framåt i tiden.Ett viktigt inslag i socialdemokraternas rosenrödaförhoppningar är att inflationen snabbt skall avtaför att redan före årets utgång ligga undergenomsnittet i EG. Men när nästa månadssiffra förkonsumentprisindex redovisas, kommer den attinnebära en ytterligare markant uppdragning avinflationstakten till . Och all erfarenhetvisar att det tar tid att från en så hög nivå krympaner prisstegringen till mindre än hälften. Mångaprissättare kommer att se sig tvugna att sökakompensation för alla de kostnadsökningar somunder gör sig påminda, som en följdav skatteomläggningen.Mycket kommer också att hänga på vilkenbeslutsamhet regeringen visar i kampen motinflationen. socialdemokrater görett försök att undanröja den motsättning somföreligger mellan finansplanens utfästelser i dettaavseende och valplattformens löften om att fullsysselsättning skall förbli det allt överordnademålet. Den omfattande polemiken mot denmoderata partimotionen på denna punkt framstårdock som förfelad, när det i utskottsbetänkandettill slut ändå konstateras att på kort sikt kan den avoss påtalade målkonflikten uppträda. Något annatvore också konstigt i en situation därarbetsmarknadsstyrelsen förutspår en öppenarbetslöshet på mot slutet av 1991.Frågan är nu hur socialdemokraterna i regering ochriksdag kommer att reagera påarbetsmarknadsstyrelsens begäran om ytterligaredrygt att läggas till de över 11miljarder som redan föreslagits förarbetsmarknadspolitiska åtgärder nästa budgetår. Idet betänkande vi nu diskuterar visas en vissförståelse för sådana krav. Det sägs t.o.m. att manär beredd att sätta in det som inte enbart kallasmarknadsanpassade medel för att bekämpaarbetslöshet och inflation. Får jag frågafinansutskottets ordförande vad ni då tänker på --är det på lagstiftning om prisstopp, på löneregleringeller på förbud mot friställningar?Ytterligare en fråga som inställer sig är hur det skallgå med den av finansministern så omhuldadebudgetbalansen. Regeringen har redan tvingatsföreslå ökade utgifter för t.ex. det extrapensionstillägget och dessutom minskadebesparingar, bl.a. genom attarbetsskadeförsäkringens samordning medsjukförsäkringen inte blir av. Skulle man nu ocksåsatsa hårt på konstlade jobb genom AMS, betyderdet inte bara ökade statsutgifter. Det innebärdessutom ett återfall i det slags ackommoderandepolitik som får talet om att prioritera kampen motinflationen att framstå som rent munväder.Herr talman! Ett större problem för folkhushålletän ett eventuellt blivande budgetunderskott är detstora och snabbt växande underskottet ibytesbalansen. socialdemokraternoterar att det enligt finansplanen skulle stiga till ca50 miljarder kronor och 60 miljarder ,vilket då skulle motsvara avbruttonationalprodukten. Men det tycks inte vålladem någon nämnvärd oro. Jag har tidigare uttalatförvåning över det lättsinne med vilket ävenfinansministern betraktar denna utveckling. Enligtmin mening har vi här att göra med en kraftigsprängladdning, till vilken den redan antändastubintråden inte kan vara hur lång som helst.En bankekonom hos har påvisat attför att återställa balansen krävs det en ökning avexporten med eller, uttryckt påannat sätt, . Det krävs en överföring av130 000 människor från framför allt den offentligasektorn till industrin samt nyinvesteringar för runt130 miljarder kronor. Det är inte precis i denriktningen utvecklingen går just . Deninvändning som kan göras mot dessa beräkningar äratt sådana här gigantiska förändringar snarastinnebär en underskattning av problemetsomfattning. Hur tänker sig ochAllan få till stånd en vändning av dettaslag? Är ni beredda till långtgående omprövningarav den egna ideologin, som kommer att ställa vadsom redan åstadkommits i den vägen fullständigt iskuggan?Ärligt talat tror jag inte det. Det skall medges attni har anammat många gamla moderataförslag: sänkta marginalskatter, minskadkompensationsnivå i sjukförsäkringen, närmandetill EG, ingen kärnkraftsavveckling , och reklam i en friståendetredje markbunden TV-kanal, för att bara nämnanågra exempel. Men även om hjärnan säger er attdetta är nödvändigt, märks det så tydligt att hjärtatinte är med.Detta belyses av den socialdemokratiska synen påSveriges framtida förhållande till EG. Det är intebara det att tanken på medlemskap plötsligt dökupp i ett krisprogram som ett sätt att få stopp påspekulationer om en svensk devalvering. Undersenare tid har dessutom ledande företrädare förpartiet, bl.a. och , börjatsäga att en svensk ansökan om att bli medlem i EGinte innebär något ställningstagande för ett sådantmedlemskap. Till raden av sådana tvetydigheterläggs nu uttalandet i finansutskottets betänkande,där socialdemokraterna efter att ha erinrat omriksdagens beslut om att skall ansöka omEG-medlemskap säger att ''förhandlingar får visapå vilket sätt blir delaktigt i den europeiskaintegrationen''. På vilket sätt då? Var för finansutskottets ordföranderiksdagsbeslutet om en medlemsansökan bara etttaktiskt utspel, som kan avvaras sedanriksbankschefen förklarat att delvaveringsoron harförsvunnit? Tror att det går attskapa det goda näringsklimat som krävs för att fåordning i våra utrikesaffärer, om man börjar svävapå målet i EG-frågan?En orsak till att denna finansdebatt har fått skjutasen vecka framåt i tiden är att finansministern förraonsdagen i stället for till . Där skall hanenligt ha sagt att en anknytning avkronan till den europeiska växelkursmekansimenblir aktuell . Ja, det låter intressant för ossmoderater som började förorda en sådan åtgärdredan i mitten av 1980-talet. Hade det skett då,skulle både inflationstakt och räntenivå havarit avsevärt lägre. Men varför vänta till i aprileller senare? Genom att hålla fast vid valutakorgenhar kronan fram till kunnatsmygdevalveras genom dollarns kursnedgång. Mende har dollarn stigit kraftigt, ochdet betyder att kronan i praktiken revalveras motD-marken. Var och en förstår att det inte sker isamstämmighet med utvecklingen avkonkurrenskraften i våra båda länder. Därför är dethög tid att genomföra den anknytning av kronan tillecun som bl.a. får till effekt att räntemarginalengentemot utlandet kan minskas avsevärt.Herr talman! För att skall kunna få fart intenödvändigtvis under galoscherna men väl utefterEuropavägen måste det rekordhöga skattetrycketsänkas. När gränshindren i avvecklaskommer det att uppstå en marknadsmässigskattekonkurrens mellan länderna. Kapital, handeloch även kvalificerad arbetskraftkommer att söka sig dit där behandlingen är bäst.Ett problem för vårt land blir då inte bara detperifera läget. I den internationella skatteliganbefinner sig ju i fullkomlig särklass. För attfå ned skattetrycket till tvåan nivå måsteuttaget här hemma sänkas med nära 100 miljarderkronor. Till genomsnittet inom EG är avståndetnästan 250 miljarder. Det är således många skattersom är för höga. Men de mest skadliga måstesänkas först.Eftersom kapitalet rör sig lättast över gränserna ärdet mycket olyckligt att skatterna på företagandeoch sparande genom skatteomläggningen höjtsmed bortåt 40 miljarder. Genomförs dessutom detaktuella förslaget beträffandeförmögenhetsskatten, försvåras småföretagandetytterligare i vårt land. Det vore välkommet ochvälgörande för investeringsviljan omfinansministern här och kunde meddela att dettahot aldrig blir verklighet. Det vore ännu bättre omhan ville ta tillbaka de avanceradesocialiseringsplaner som förts på tal i form avändrade placeringsregler för AP-fonden och så sentsom lär ha beskrivits för densocialdemokratiska riksdagsgruppen. Gör han intedet, skall han veta att dessa beslut blir de första somen ny borgerlig regering river upp gått tillända, som vi beslutar att sätta denborgerliga planen för löntagarfondernas avvecklingi verket.Ett politiskt beslut om harmonisering inom EG avmervärdeskatten förfaller ligga långt borta.Därmed kan handeln väntas söka sig dit därmomsen är lägst. måste därför generelltsänka den indirekta beskattningen under denärmaste åren. Och skulle man ta på sig denadministrativa bördan av en differentiering, är detknappast momsen på mat som borde sänkas först.Större problem erbjuder skillnader i skatteuttag pådyrare kapitalvaror, som det lönar sig att gå övergränsen för att köpa de få gånger det blir aktuellt.Med hänsyn till det höga kostnadsläget i Sverigeblir det dessutom nödvändigt att sänka den osynligaskatten på arbete, dvs. de delar avsocialförsäkringsavgifterna som är ren skatt.Eftersom hela inkomstskatten i många länder ärlägre än bara vår kommunalskatt, måste detkommunala skattestoppet bestå och förutsättningarskapas för successiva sänkningar av utdebiteringen.Jag vill i detta sammanhang fråga finansministernvad han avser att göra för att uppfylla detursprungliga löftet att bara en av tio inkomsttagareskall behöva betala statlig inkomstskatt. Färskauppgifter tyder ju på att så många som fyra av tioheltidsarbetande nu måste räkna med enmarginalskatt på 50 %.Herr talman! En kraftig sänkning av skattetrycketär inte längre bara ett önskvärt mål i en avlägsenframtid. brukade man gå igenom denoffentliga utgiftssidan för att se vad som möjligenkunde avvaras, och detta satte gränsen för vilkaskattesänkningar som kunde komma i fråga. Menså blir inte längre fallet när kapital, och framför alltmänniskor, kan röra sig fritt i ett gränslöst Europa.Vi måste då börja med att se på skattesidan för attklara ut vilka sänkningar som av konkurrensskäloundgängligen måste genomföras. Den listankommer att bli lång och omfatta stora belopp påkort tid. Men vi har inget val. Ochskattesänkningarnas storlek blir i sin tur avgörandeför vilka besparingar som måste göras bland deoffentliga utgifterna.Några försiktiga drag med osthyveln kommer dåinte att räcka. Det krävs mera grundläggandeförändringar av den offentliga verksamheten, däravreglering måste vara en ledstjärna. Inte minstgäller det att bryta de offentliga monopolen påtjänster som barnomsorg, utbildning och vård. Dethar alltid förundrat mig att sammasocialdemokrater som länge av effektivitetsskälundvikit att förstatliga industriföretag så envistförsvarar planhushållning och kommandoekonominär det gäller att tillhandahålla sådana tjänster somverkligen förutsätter nära relationer mellanmänniskor.Vägledande bör vara principen att staten inte skallägna sig åt sådant som lika bra eller bättre kanutföras i enskild regi. Det betyder att offentligtägda tillgångar i form av företag, skogsmark ochbostäder bör privatiseras. Det kapital som därvidfrigörs måste till betydande del återinvesteras i denunder senare år sorgligt eftersatta infrastrukturen.Det handlar här om kommunikationsnät lika välsom om högre utbildning och forskning. Behovet ärstort, eftersom socialdemokraterna, när tillväxtenhar uteblivit och konkurrensen om de offentligaresurserna har hårdnat, konsekvent har givitföreträde åt en utbyggnad av de storabidragssystemen. Men här -- liksom när det gällerförsvar, rättsväsen och polis -- rör det sig just omuppgifter som i princip ingen annan än staten kansköta. Och måste vi politiker se till att detfungerar.Herr talman! Vad jag här redovisat ärhuvudpunkterna i den ekonomiska politik somkrävs för att åter skall beträda vägen mottillväxt och ökad välfärd. I betydande utsträckningföreligger det enighet om detta program mellan deborgerliga partierna. Det gäller naturligtvis i denfråga som på ett grundläggande sätt skiljer oss frånsocialister, nämligen förordet för enskilt sparandeframför offentligt. Men det finns också engrundläggande samsyn beträffande det ekonomiskaläget och de åtgärder som krävs för att vändautvecklingen rätt igen. De frågor där centerpartietavviker är av den karaktären att de kommer attvara undanröjda eller enligt min mening hanterliganär vi har nått fram till september månad.Moderata samlingspartiet och har ilånga stycken gemensamma reservationer. Detgäller inte bara de allmänna riktlinjerna för denekonomiska politiken utan även principerna förbudgetpolitiken. Därmed har vi byggt vidare på detprogram som och och som kommer attkompletteras och preciseras ytterligare innanriksmötet är slut. Om någon invänder att det ändåinte kommer att samla en majoritet, vill jagpåminna om att det enligt samstämmigaopinionsmätningar i alla fall har åtskilligt störrestöd än vad de har som ännu sålänge kan formulera finansutskottets betänkanden.Med det anförda yrkare jag, herr talman, bifall tillreservationerna 1, 11, 18 och 32, vilka kan sägasutgöra ett väl avvägt urval av de reservationer somutskottets moderater har ställt sig bakom.Anf. 2 ()Herr talman! För litet drygt en månad sedandiskuterades denekonomiska politiken i denallmänpolitiska debatten. Även den debattenutgick från regeringens finansplan ochoppositionens motioner. Vad som därefter har häntär egentligen bara att höstens val har kommit enmånad närmare. Resultatet har blivit attfinansutskottets betänkande nr 20, som dagensdebatt handlar om, är motsägelsefullt och oklart.Jag vill ta detta tillfälle i akt att begära klararebesked från utskottets talesman och frånfinansministern.På vissa ställen i betänkandet sägs att problemen påarbetsmarknaden kommer att finnas kvar under denärmaste åren. På andra ställen sägs attlågkonjunkturen blir kort. Vilket gäller?Försvinner problemen snabbt, eller tar det ?På vissa ställen sägs klart ut att kostnadsproblemenberor på att regeringen inte har gjort något åtöverhettningen. På andra ställen sägs att det gick såbra att det bara blev så att inflationenökade. Erkänner regeringen någotansvar eller inte?På vissa ställen sägs att regeringens politik är i stortsett densamma som de borgerliga partiernas. Påandra ställen påstås att krisen har kommit därför attoppositionen har röstat ner regeringens förslag iriksdagen. Vilket gäller?Ibland sägs att företagen måste få godaförutsättningar för produktion och sysselsättning.På andra ställen andas stor förståelse för en nyjättesocialisering genom att låta AP-fonderna köpaupp företagen. Hur går detta ihop? Vad gäller?I finansplanen beskrevs det ekonomiska läget ihuvudsak ganska korrekt. Temat var att lägetpräglas av djupa problem. Men i finansutskottetsbetänkande är problemen nedtonade. finnsknappast några strukturella problem, utan dethandlar om en ''vanlig'' lågkonjunktur. Det hävdasdessutom att denna lågkonjunktur kan blikortvarig. Det finns också en rad uttalanden påsenare tid från regeringens medlemmar medstatsministern i spetsen på temat ''det har redanvänt''. Detta är enligt min uppfattning i grunden fel.Det motsägs också indirekt av de prognoser överden kommande utvecklingen som ges ibetänkandet, men det är bara ytterligare ett teckenpå oklarheterna.Låt mig därför fråga utskottets talesman, dennagång inte ordföranden utan , omdet är hans uppriktiga mening att påståendet''lågkonjunkturen blir kort'' -- det står på s. 34 omhan vill bli kollad -- är förenligt med prognoser överarbetslösheten som visar på nivåer aldrig tidigareskådade i -- upp mot 1992 enligtutskottet självt och än högre enligt andrasbedömningar. Om kan det finnas över200 000 personer i som inte kan få arbete.Det är då närmast skandalöst att påstå att''lågkonjunkturen blir kort''.Även driver nu temat attutvecklingen har vänt. Krisen är över -- det är detintryck som tydligen skall förmedlas.Detta är utomordentligt lättsinniga uttalandensom, såvitt jag kan förstå, görs i rent politiskt syfteoch rimligen mot bättre vetande. Regeringen ochAllan måste faktiskt veta att deekonomiska problem som skapats under lång tidinte hux flux försvinner på mindre än ett kvartal.Man måste fråga sig vilken verklighet regeringensmedlemmar lever i, läser ni inte tidningarna? Volvosäger upp 1 550 personer, permitterar 600personer -- över 11 000 personer varslades ompermitteringar . Utskottet talarsjälvt på om om en arbetslöshet på -- en förSverige helt unik nivå. står att läsa i DagensNyheter att nära 35 000 ungdomar är utan jobb.Låg mig citera Svenska senasteprognos : ''skall alltsåomvandlas från ett höginflationsland till ettlåginflationsland. Detta innebär att vi har enrelativt lång anpassningsperiod framför oss. ''fortsätter: ''Tillväxten under 1992och första halvan av 1993 blir mycket låg och mankan närmast tala om en stagnation, med högarbetslöshet (5 à ).'' Denna utvecklingkaraktäriserar ekonomer som''relativt positiv'', och den förutsätter att politikeninriktas på att skapa ett klimat som är gynnsamt förföretagande och investeringar.Industriförbundet lade fram sin mestpessimistiska rapport . Antalet anställdainom industrin väntas minska med 50 000--60 000personer . Mot slutet av innevarande år skulleindustrin då sysselsätta 150 000 personer färre än ijuni 1989.Regeringens tal om att utvecklingen har vänt kanfaktsikt bara tolkas som att den har givit upphoppet att förbli i regeringsställning efter valet. Ioppositionsställning vill socialdemokraterna sedankunna skylla de ekonomiska problemen på den nyaregeringen. Det är i och för sig intressant meddenna insikt om oförmågan att vinna väljarstöd förden egna politiken. Men sådana uttalanden bidrartill att förstöra det krismedvetande som finns, ochdet är faktiskt både oansvarigt och lättsinnigt.Av utskottets betänkande framgår det tydligt,åtminstone på några ställen, att den kraftigaförsämringen av det ekonomiska läget som nupågår är en direkt följd av regeringens politik. Detstår: ''En av huvudorsakerna till denna snabbaavmattning i den svenska ekonomin är de senasteårens överhettning på arbetsmarknaden.'' Och detär regeringen som bär ansvaret för överhettningenpå arbetsmarknaden.Samtidigt försöker socialdemokraterna nu attskylla ifrån sig på andra, särskilt på oppositionen iriksdagen. Om bara det s.k. stoppaketet medstrejkstopp, lönestopp, prisstopp m.m. hade gåttigenom i skulle allt ha varit mycketbättre, sägs det. Allt är oppositionens fel somstoppade stoppaketet, har statsministern låtitpåskina. säger man t.o.m. att om regeringenbara hade fått höja momsen våren 1989skulle allt ha varit mycket bättre.Jag måste fråga om han verkligentror att det är en politik med ännu högre skatter ochlöne- och strejkstopp som kan lösa Sverigesproblem. Är det en sådan politik somsocialdemokraterna skulle vilja föra om de motförmodan fick majoritet i ?Till saken hör faktiskt också att regeringen alltid äransvarig för den politik som faktiskt förs.Regeringen har valt att sitta kvar och föra dennapolitik, och då blir den också ansvarig förresultatet. Resultatet ser vi nu -- kraftigt stigandearbetslöshet.Mot denna bakgrund, herr talman, blir det närmastparodiskt att höra den ena efter den andra avregeringens medlemmar påstå attsocialdemokraterna skulle vara det enda parti somvärnar om sysselsättningen. Sanningen är ju den attefter en jättedevalvering och internationellhögkonjunktur har den s.k. tredje vägensekonomiska politik lyckats driva tillekonomisk kris.För att lösa denna kris krävs ett långvarigt ochmålmedvetet arbete byggt på en ny ekonomiskpolitik. Vi har rik erfarenhet av vad som inte kangöras, eftersom problemen sannerligen inte är nya.Alltför höga pris- och kostnadsökningar, somförstör konkurrenskraften och därför slår utproduktion och sysselsättning, har vi haft underlång tid. försökte vi lösa dettagenom att expandera sysselsättningen i denoffentliga sektorn, men den vägen är stängd. Denoffentliga sektorn är redan alltför stor i Sverige.Under 1980-talet försökte vi lösa samma problemgenom devalveringar. Den vägen är också stängd,både av hänsyn till EG och därför att Sverigeannars skulle förbli ett land med stora prisökningaroch höga räntor . Det framgårlustigt nog av dagens , där en av arkitekternabakom jättedevalveringen 1982, ,hävdar att devalveringen har medverkat till denlåga produktiviteten i industrin.Nu måste vi ta itu med problemen genom internanpassning. Det är, som jag har nämnt, mycketoklart vad slags politik som finansutskottetssocialdemokrater förordar i detta syfte. Förstsägs -- jag skall upprepa några motstridigapåståenden -- att det råder stor enighet mellansocialdemokraterna och de borgerliga partierna. Såstår det t.o.m. i sammanfattningen. Sedanförsvinner uppenbarligen denna enighet, för någrarader längre fram avstyrks motionerna med hänsyntill påstådd orättfärdig fördelningspolitik. Vidaretycks det egentligen, om man skall trostatsministern, vara fler momshöjningar,strejkstopp, lönestopp och sådant somsocialdemokraterna skulle vilja genomföra om debara kunde få majoritet.Det vore faktiskt tacknämligt om i varje fall kunde klargöra vadför slags politik det egentligen är somsocialdemokraterna tror kan föra ur denhemmagjorda krisen. De motsägelsefullapåståendena ger sannerligen inte intrycket avnågon sammanhängande politik som kan skapaförtroende.Herr talman! I motsats till socialdemokraterna harfolkpartiet liberalerna och moderatasamlingspartiet, i långa stycken gemensamt medcentern, redovisat en sammanhängande syn på deekonomiska problemen och den politik som krävsför att bryta stagnationen. Den beskrivs ireservation 1. Jag skall passa på att nu yrka bifalltill reservationerna 1, 11, 18 och 33.Målet för den politiken är att skapa riktiga jobb,stabila priser och lägre skatter. Detta förutsätterinsatser över ett brett fält som regeringenuppenbarligen inte kan -- av hänsyn till LO -- ellerinte själv vill lägga fram.Låt mig ge några exempel. En av de viktigasteuppgifterna framöver är enligt min uppfattning attse över de olika socialförsäkringssystemen. Demåste göras om så att det lönar sig att arbeta ochså att utgiftsminskningarna ger utrymme för sänktskatt. Den nuvarande utformningen av t.ex.arbetsskadeförsäkringen är ett ovanligt tydligtexempel på regler som har direkt negativ effekt. Enrad beskrivningar finns om hurarbetsskadeförsäkringen motverkar rehabilitering,medverkar till att alltför många människorförtidspensioneras i onödan och slås ut frånarbetsmarknaden. Dessutom drar den kostnadersom ökar i rasande takt. Ett inslag i en förändringär en samordning av arbetsskadeförsäkringen medsjukpenningförsäkringen. Ett sådant förslagaviserades i budgetpropositionen. Därefter har StigMalm och LO krävt att ersättningen inte fårförsämras, och då kan det inte bli någonsamordning. Regeringen har givit efter förLO. I utskottsbetänkandet påstårsocialdemokraterna att det är ''tekniskakompletteringar'' som måste till.