prot · GE0987 · 1991-03-27 00:00:00 — Jag kan hålla med om det sista somHåkan sade, att det inte behöver finnasnågon logisk motsatsställning. Men man kan vändapå det och säga så här: Det är inte alltid säkert attmycket pengar används effektivt där de behövs.Anf. 19 ():Herr talman! I motsats till ansermajoriteten i utskottet att det är angeläget attstödja folkrörelsernas freds- ochnedrustningsarbete. Därför säger vi ett kraftfulltnej till prutning. Vi delar faktisktargumentation med de reservanter som vill ökaanslagen till freds- och nedrustningsarbetet.Jag tror att det är viktigt att i protokollet lyfta inen mening eller ett par från utskottets betänkande:''Utskottet bekräftar sin tidigare principiella syn attanslaget bör öka till att motsvara enpromille av försvarsanslaget. Utskottet harinhämtat att detta också är regeringens strävan,men att regeringen inte bedömt att detstatsfinansiella läget medgivit någon ytterligarehöjning under nästkommande budgetår. ''Det här är viktigt att slå fast. Vi upprepar alltså vadvi har sagt tidigare. Vi vill upp till promillemålet.Men vi delar också regeringens syn på detstatsfinansiella läget och kan därför inte sträcka ossså långt som , ochmiljöpartiet gör. Det är alltså ingen skillnad iargumentation. Skillnaden ligger i pengarna.Jag vill lyfta fram en mening till, för den är väsentlignär det gäller sätt att argumentera:''Utskottet har tidigare '' -- inklusive --''beträffande ökningarna av F 3-anslaget(1989/90:UU14) också uttalat att en uppräkninginte bör tillåtas inkräkta på utrikesförvaltningensövriga budgetutrymme.'' Men det är på det sättetsom nu tar fram pengar för att kunnaföreslå en ökning, just genom att spara 50 miljonerkronor på UDs anslag i stort.I reservation 9 talas om , ,Framtiden i våra händer, Svalorna, osv. Som vi serdet, är dessa först och främstbiståndsorganisationer. Att varjebiståndsorganisation gör en insats i freds- ochnedrustningsarbetet är självklart, men vi har ocksåsärskilda anslag för just dessa organisationer. Detfinns utrymme hos SIDA för betydligt högre bidragtill just dessa organisationer. Det skulle varaolyckligt om vi plockade in dem under F 3-anslaget,som är så hårt begränsat.Målsättningen både hos regeringen och hosutskottsmajoriteten är att vi skall nå upp tillpromillemålet, men att de pengar vi då tar framsjälvfallet skall användas för information, studierm.m. om freds- och nedrustningssträvanden.Utskottsmajoriteten beklagar att det inte finns ensärskild anslagspost för den internationellakunskapsbanken för försvarsindustriellomställning. Men vi utgår ifrån att situationen ivarje fall inte är låst. Det är inte uteslutet attregeringen kan ta fram ytterligare bidrag till dennakunskapsbank under anslaget . Vi arbetar fördetta och hoppas att det skall bli fallet.Herr talman! Jag yrkar bifall tillutskottsmajoritetens förslag under F 3.Anf. 20 ():Herr talman! I mitt anförande diskuterade jag denhär ynka tusendelen -- promillen -- som manföreslår för fredsbevarande åtgärder, och jämfördeden med det större försvarsanslaget.Då säger att detstatsfinansiella läget är svårt.Men är icke fredsläget i världen i en kris? Är detinte viktigt att anstränga sig att så snart som möjligti varje fall komma upp till den här ynka promillen,med insatser som mycket väl -- inte helt men till stordel -- kan skötas av ideella organisationer?Sedan måste jag faktiskt, herr talman, göramiljöpartiets ställning fullständigt klar när detgäller biståndet till kontra biståndet till . Att det härvidlag ser ut som någonkonflikt beror på det olyckliga tekniska systemet har två olika betänkanden som skall diskuterasvid olika tillfällen.Jag var i och , ochjag såg att den ekonomiska situationen där äroerhört svår. I länder som hadeungefär samma standard som vi hade, ligger man nuenormt långt efter. Det råder verkligen nöd på sittsätt. Detta anslag som utrikesutskottet föreslår förhjälp till är mycket viktigt. Men samtidigtär det för oss fullständigt orimligt att man tar depengarna från anslag som skall gå till tredjevärlden, där hjälpbehovet också -- på ett annat sätt,måhända -- är oerhört stort.Vi beskriver detta närmare i ett betänkande somkommer upp till behandling -- om u-landsbiståndm.m. I nuvarande betänkande har vi ett särskiltyttrande där vi klargör förhållandena. Det är alltsåinte så, att vi tar från det ena anslaget för att ge tilldet andra. Vi vill alltså budgetera olika summor fördessa ändamål; jag vill göra det fullständigt klart.Anf. 21 ():Herr talman! Här i har vi vant oss vid attvara beroende av statliga och kommunala bidragför att utöva någon verksamhet. Vi tycker att dettaär fel. Det är tråkigt, tycker vi, när seriöstarbetande ideella föreningar blir helt beroende avstatliga bidrag. Det kan inte vara meningen att detskall vara på det sättet. Det måste vara människorsegen entusiasm, deras egen vilja att arbeta för dessaändamål som skall vara avgörande, inte om man fårstatliga bidrag eller inte.Anf. 22 ():Herr talman! Det är naturligtvis lätt att formulerasig som gjorde -- tala om en ynkapromille i jämförelse med försvarsanslaget, somalltså är mer än större. Det är bara detatt vi inom mitt parti har fått sparbeting på olikaanslagsposter -- det gäller egentligen allaanslagsposter -- och vi har varit tvungna attacceptera denna nedskärning. Vi beklagar den,men vi kommer att arbeta för att vi återigen skallbörja klättra upp mot promillemålet, som vi iutskottet -- förutom -- ju alla har varitöverens om.När det gäller freds- ochnedrustningsorganisationerna, som vi behandlarhär, och folkrörelsearbetet, visst studiearbete -- Livoch fred finns med -- så anser hela utskottet, medundantag för , att det är viktigt att gestöd. Vi vet ju att organisationerna faktiskt måsteskrapa fram merparten av pengarna för sinverksamhet på annat håll. Men vi tycker alltså attdet är viktigt att uppmuntra och stödjaorganisationerna i deras arbete. Och det görs juockså, , av dessa organisationerbetydande jag skulle vilja kalla detforskningsinsatser, som är till gagn för oss alla.Därför anser vi att de bör ha detta stöd.Vi skulle som sagt gärna se att vi kunde ökaanslaget . Men vi får arbeta för att göra detsedan.Anf. 23 ():Herr talman! Jag uppskattar när det gäller enpromillemålet. Jagbara önskar att det skulle gå mycket snabbare, fördet är bråttom med världsfreden.Ansträngningarna bör göras så snart som möjligt.Däremot är jag inte särskilt glad åt att få höra enantydning om att vi inte budgeterar mycketsamvetsgrant. De utgifter som vi räknar med för detökade anslaget har vi redogjort för. Vi är mycketnoggranna när det gäller budgetering, och jaghoppas att det uppskattas.Anf. 24 ():Herr talman! För att det inte skall råda någotmissförstånd vill jag säga att jag inte gjorde någraanspelningar på budget. Den budgetjag diskuterade -- och det frångående av tidigareöverenskommelser som avsågs -- gälldecenterpartiet och inget annat parti.Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 7 §. )7 § Arbetsmarknadspolitiken, m.m.Föredrogsarbetsmarknadsutskottets betänkanden1990/91:AU11 Arbetsmarknadspolitiken (prop.1990/91:100 delvis)1990/91:AU12 Arbetslivsfrågor (prop. 1990/91:100delvis).Anf. 25 ():Herr talman! Det finns ingenting positivt iarbetslöshet. Själva ordet arbetslöshet har enödesmättad klang. Oro för framtiden, en osäkerekonomi och en osäker social situation följer iarbetslöshetens spår. Arbetslöshet innebär ettslöseri med mänskliga och ekonomiska resurser.Det finns ingenting positivt i arbetslöshet -- jag villslå fast detta, herr talman.Det främsta målet för regeringens ekonomiskapolitik har varit full sysselsättning. Allt annat harvarit underordnat denna målsättning -- åtminstonepå papperet.Ändå är vi nu på väg mot en nedgång påarbetsmarknaden som -- enligt AMS -- under denärmaste 15 månaderna blir den djupaste underefterkrigstiden. Aldrig har så många varslats omuppsägning som under de gångna månaderna.Arbetslöshet kommer att bli en högst påtagligrealitet för många människor.Vad socialdemokraterna inte har förstått är det somuttrycks i Parkinsons fjärde lag: Satsa på tillväxtoch du får sysselsättning; satsa på sysselsättning ochdu får allt annat än tillväxt.Sverige har negativ tillväxt och ökandearbetslöshet och halkar efter jämförbaraländer.Varningssignaler har inte saknats. Tvärtom harallvarliga varningar och maningar framförts avlandets skickligaste ekonomer . Tilldem som varnat har också hört regeringens egnafinansministrar.Moderata samlingspartiet har år i riksdagenlagt förslag som om de hade bifallits skulle hainneburit att hade haft betydligt bättreförutsättningar för arbete åt alla. ''Den tredje vägens'' politik som inleddes med denspektakulära devalveringen 1982 skulle utgöra enmedelväg mellan kapitalism och socialism. Sverigeskulle arbeta och exportera sig ur den kris sområdde efter en osedvanligt lång internationelllågkonjunktur. Den fulla sysselsättningen skullegaranteras.I stället är vi på väg in i en allvarlig kostnadskrismed snabbt fallande marknadsandelar och ökandearbetslöshet. ''Den tredje vägen'' var en illusion.Vad värre är: ''Den tredje vägen'' har hindrat deförändringar som länge har varit nödvändiga för attlångsiktigt skapa möjligheter för en gynnsamekonomisk utveckling och fortsatt välstånd.Devalveringspoliken var ett misstag, och svenskafolket får nu betala notan. Det är ingen annan änden socialdemokratiska regeringen som bäransvaret för den ökande arbetslösheten.Till illusionspolitiken hör analysen av situationenpå arbetsmarknaden.Vi har haft kraftiga obalanser påarbetsmarknaden, dels i form av en doldarbetslöshet, dels i form av brist på den personalsom efterfrågas.Samtidigt som regeringen har berömt sig för dehöga sysselsättningstalen, har allt fler slagits ut frånarbetsmarknaden. Den totala frånvaron på grundav ohälsa ökade ,eller . uppgick antalet frånvarodagar pågrund av ohälsa till över 49 per försäkrad. Enbartantalet förtidspensionärer uppgick till över370 000.En inte obetydlig del av den ökade sysselsättningenbestår också av olika former av subventioneratarbete, dels sedvanliga arbetsmarknadspolitiskaåtgärder, dels ett ökat antal med lönebidrag ochskyddat arbete.Jämfört med andra västeuropeiska industriländerligger kostnaderna för arbetsmarknadspolitiken iSverige ungefär på genomsnittet. Den storaskillnaden består i att har större andelarbetsmarknadspolitiska åtgärder än övriga ländersom har tyngdpunkten på kontantstöd.Trots den enastående långvariga och starkahögkonjunkturen, har arbetsmarknadsbudgetenlegat på en nivå på 20 till inkl.kontantstöd.Även om det inte går att exakt fastställa siffrorna,är det med säkerhet så att en inte obetydlig del avutslagningen helt enkelt är dold arbetslöshet.Vi vet att frånvaron från arbetsplatserna varitmycket hög. Överanställningar på uppåt föratt kompensera frånvaron har inte varit ovanliga.Nu ökar närvaron ute på arbetsplatserna, dels somen följd av det kärvare läget, dels som en följd avförändrade ersättningsnivåer isjukförsäkringssystemet. Det innebär i sin tur atttakten i utslagningen ökar ännu snabbare.Ökningen av frånvaron och förtidspensionernamotsvarar inte av tillskottet tillarbetsmarknaden under 1980-talet.Allt detta har naturligtvis varit starkt bidragandeorsaker till den brist på arbetskraft, framför alltutbildad sådan, som vi haft på arbetsmarknaden.Den bristen har i sin tur bidragit till lågproduktivitet och uteblivna investeringar.Samtidigt har antalet anställda inom kommuneroch landsting stadigt ökat. Allt fler har låsts in i deoffentliga, konkurrensskyddade vård- ochomsorgsmonopolen.Det som professor så träffande kallar''rekvisionsmentaliteten'' har tillåtits domineraekonomin.Alltför sent har regeringen börjat inse att någontingmåste göras för att bryta denna utveckling som idramatisk takt leder in i allvarliga ekonomiskaproblem med risk för en långvarig, svårarbetslöshetskris.Däremot har regeringen inte visat någon avgörandeförmåga att komma med de genomgripandeförändringar som krävs för att hejda utförsloppet,trots att krispaket efter krispaket har presenterats.Tvärtom letar regeringen nu efter syndabockar. Nuär det oppositionen som inte har förstått hurframsynt regeringen var när den kom med fjolåretsförslag till pris- och lönestopp. Självfallet varoppositionen kallsinnig. All erfarenhet säger attpris- och lönestopp är en Döbelnsmedicin.Förslaget till strejkförbud gjorde inte anrättningensmakligare.Den andra syndabocken är parterna påarbetsmarknaden. De har inte lyckats hålla tillbakalöneökningarna.Regeringens sista halmstrå, efter olika försök medHagarundor och kafferep på , är nuRehnbergskommissionens stabiliseringsavtal.Alltför mycket påminner mig regeringens turer omde olycksaliga tankegångarna i den s.k. , som kom och somutmynnade i att parterna på arbetsmarknadentillsammans med regeringen i slutna rum skullegöra upp om lönerna.Så sker lönebildningen i ett planekonomisktsystem. Det är också sådana tankegångar somligger bakom den centraliserade lönebildningensom har varit en del av den s.k. svenska modellenoch som ligger till grund för den solidariskalönepolitiken, som framför allt LO nu försökeråteruppliva.Under 1980-talet har bruttolönen för enindustriarbetare ökat med i genomsnitt . Avdetta har han eller hon i ökad köpkraft fått behålla4 %, dvs. praktiskt taget ingenting. Ökade skatteroch inflation har ätit upp mellanskillnaden. Dettaillusterar med all önskvärd tydlighet att det harblivit att svårare, för att inte säga omöjligt, att iSverige förkovra sig med eget arbete. Det illusterarockså att vi dras med alltför hög inflation och dåligproduktivitetsutveckling. Också detta gerarbetslöshet.Det finns inga förutsättningar för en politik sombygger på centralt beslutade stabiliseringsavtal attbli framgångsrik. Det visar ju också den senastetidens bisarra diskussion om det som kallas otillåtnalöneökningar. För att rekrytera och behållaeftertraktad arbetskraft måste arbetsgivare gå medpå marknadsmässiga löner. Självklart är det så --också för . Att ställa sådanaarbetsgivare och arbetstagare vid skampålen somnu sker i vissa massmedia, visar dess värre hur ettpolitiskt budskap baserat på tvivelaktiga ellerfelaktiga grunder okritiskt kan upphöjas till högstasanning och moral. Det visar också vilket starktgrepp avundsjukan har om den svenskaopinionsbildningen.Regeringens försök att med olika former av mereller mindre maskerad statlig inkomstpolitikkomma till rätta med de grundläggande felen isvensk ekonomi påminner alltmer om katten somjagar sin egen svans.Herr talman! Det krävs en helt annan politik för attfå på fötter.I två gemensamma reservationer tillarbetsmarknadsutskottets betänkande nr 11, slårde tre borgerliga partierna gemensamt fasthuvudlinjerna i den politik som behövs för attvända utvecklingen i positiva banor och för attskapa förutsättningar för arbete åt alla som villarbeta. I en tredje reservation kräver vi en allmänoch obligatorisk arbetslöshetsförsäkring för alla.Kampen mot arbetslösheten måste föras offensivt.Det är regeringens och uppgift att föraen ekonomisk politik som håller nere inflationenoch skapar utrymme för löneökningar, som i sin turhåller sig inom ramen för vad som är förenligt medbevarad konkurrenskraft. Lönebildningen skallvara ett resultat av vad parterna påarbetsmarknaden kommer överens om. Framför allt framhåller viindustrisektorns och småföretagens betydelse förden långsiktiga tryggheten. Det behövs ett bättreföretagsklimat med bl.a. sänkt skattetryck och enoffensiv politik för att främja småföretagensutveckling över hela landet. Investeringsklimatetmåste förbättras.Gemensamt förordar vi en politik som skapartillväxt och därigenom stigande välstånd. En sådanpolitik inriktas på att skapa arbetstillfällen i ställetför arbetslöshet och lägre prisökningar i stället förrekordhög inflation.Herr talman! Den situation som vi nu ser framföross på arbetsmarknaden är ytterst besvärlig.Arbetslöshet och brist på arbetskraft kommer att gåhand i hand. Nödvändiga strukturförändringarinom såväl näringslivet som den offentliga sektornmåste genomföras under den lågkonjunktur omvars varaktighet vi ingenting vet. Arbetslöshetendrabbar de traditionella grupperna inom industrin.Sveriges stora beroende av bilindustrin ärbekymmersamt. Underleverantörer över helalandet drabbas av nedgången.Men vad vi också ser är en ökande arbetslöshetbland grupper som annars inte brukar vara likautsatta. Det är tjänstemän som kanske i många århar specialiserat sig på vissa arbetsuppgifter ochmånga kvinnor i administrativa yrken. Det ärmånga som egentligen har en god grundutbildning,ofta på akademisk nivå, men vars utbildning nu ärföråldrad. Det är många medelålders kvinnor ochmän som även i goda konjunkturer skulle ha svårtatt få ett nytt arbete. För dessa är riskerna förlångtidsarbetslöshet påtagliga. Lägg därtill ettväxande antal arbetslösa ungdomar, invandrare ochhandikappade.Nödvändigheten att effektivisera den offentligasektorn och anpassa de statliga och kommunalautgifterna till inkomsterna, innebär att denoffentliga sektorn, och då främst denpersonalintensiva vården och omsorgen, inte kanabsorbera den lediga arbetskraften på samma sättsom . Tvärtom råder också inom statliga ochkommunala verksamheter anställningsstopp, ochdet finns krav på personalreduktion.Arbetsmarknadspolitiken ställs inför utmaningarav ett slag som jag inte är säker på att alla ännu haruppfattat.Den nya anslagsstruktur som utskottet har anslutitsig till kommer att medge en större flexibilitet ochbättre möjligheter för arbetsmarknadsverket attinom givna ramar anpassa olikaarbetsmarknadspolitiska åtgärder till de behov somfinns i de enskilda fallen. Den ställer stora krav påtjänstemännen att disponera medelsarsenalen pådet sätt som är mest effektivt. Vi har länge förordaten sådan anslagsstruktur, men vi vill ocksåframhålla att den måste följas upp noggrant ochutvärderas.Arbetsmarknadspolitiken är en viktig del av denekonomiska politiken och fungerar som ettsmörjmedel.Min kollega kommer senare idebatten att närmare att gå in på arbetslivsfrågornai betänkande AU12. Dit hör ocksåhandikappfrågorna. Jag vill bara göra någrakommentarer.En väl fungerande arbetsförmedling är ettnödvändigt instrument för att underlätta förarbetsgivare och arbetstagare att finna varandra.Den offentliga arbetsförmedlingen har här enväsentlig funktion. Men den behöver kompletterasmed privata förmedlingar. Det finns ingen rimliganledning att arbetsförmedling skall vara ettoffentligt monopol. Tvärtom: Genom att upphävamonopolet skapas utrymme för nya initiativ och endynamisk utveckling. Dagens arbetsmarknad är såvarierad och sammansatt att det behövs mångaolika former av arbetsförmedlingar och andraspecialisttjänster. Släpp därför monopolet fritt,, och låt tusen blommor blomma!Arbetsmarknadspolitikens uppgift är också atthjälpa arbetssökande att finna ett arbete sompassar dem. Arbetsmarknadsutbildningen har ensjälvklar roll då det gäller att öka de arbetssökandeskompetens. Däremot fårarbetsmarknadsutbildningen inte utvecklas till enny form av uppehållande sysselsättning förarbetslösa.Arbetsmarknadsutbildning är det främstainstrumentet i en utbudsinriktadarbetsmarknadspolitik. Dess värre fårarbetsmarknadsutbildning i stor utsträckninganvändas för att korrigera en skolutbildning sombaseras på felaktiga förutsättningar. Mångaungdomar går mer eller mindre direkt från skolantill arbetsmarknadsutbildning. De är''felutbildade''.Men arbetsmarknadspolitiken har också en annanfunktion, som är socialt betingad. Dit hör t.ex.handikappåtgärder. Regeringen har efter fleraårs onödig fördröjning accepterat den modell förflexibla lönebidrag som vi moderater har förordat.Den bör ge handikappade bättre möjlighet attkomma in på ordinarie arbeten.Till den del av åtgärdsarsenalen som är socialtbetingad hör också beredskapsarbete och olikainsatser för att hålla ungdomar i arbete. Ocksåsådana insatser kommer att behövas i denarbetsmarknadssituation som vi ser framför oss.Den budget som utskottsmajoriteten föreläggerkammaren omfattar en kostnadsvolym på ca 30miljarder kronor, inkl. den beräknadearbetslöshetsersättningen, allt finansierat på olikavägar. Därtill kommer ytterligare ca 11 miljarderkronor för insatser för handikappade.AMS har i skrivelse till regeringen föreslagitytterligare anslag på för att nåupp till den nivå som motsvarar avarbetskraften. Då menar AMS attarbetsmarknadspolitiken har uttömt sinamöjligheter, i varje fall med rimliga krav påeffektivitet.Detta ställer situationen i blixtbelysning. Dethandlar om oerhört mycket pengar för attförhoppningsvis hjälpa alla dem som medarbetslöshet har drabbats av effekterna av dentredje vägens misslyckande.Det är inte svårt att förstå den vilsenhet somarbetsmarknadsministern ger intryck av när honreser runt i arbetslöshetsdrabbade bygder ochförsöker förklara situationen och förklara hur honskall klara jobben åt alla arbetslösa.Det är i och för sig en välkommen insikt och etthederligt konstaterande att hon inte har någothemligt kassaskåp ur vilket hon kan plocka framlediga jobb. Det var ungefär så hon uttryckte sig iÖstergötland för sedan.I stället lägger hon ansvaret på kommunerna.Åtminstone gjorde hon det i . Det ärkommunerna som skall plocka fram jobben. Honuppmanade de arbetslösa metallarbetarna iÖdeshög att jaga sina politiker.Hon lägger ansvaret på företagen, för att de inte taransvar för de arbetslösa ungdomarna. Hon ärirriterad på företagen för att de inte förstår sitt egetbästa.Kommunerna har, fru talman, en ytterligt trängdekonomi. Många av dem, kanske t.o.m. de flesta,har infört anställningsstopp eller andra former avåtgärder för att minska personalkostnaderna.Många tvingas reducera personalstyrkan. Min egenhemkommun, , skall dra ner antaletanställda med ca 2 000. Hur skall kommunenkunna ta ansvar för en arbetslöshet av den volymsom vi nu ser framför oss? Och hur skall företagenkunna göra det?De personalintensiva företagen inom hotell- ochrestaurangbranschen, för att ta ett exempel, hardrabbats av turistmomsen. Där noteras rekordhögaarbetslöshetstal. Industrin kämpar med ett alltförhögt kostnadsläge och förlorar marknadsandelar påde internationella marknaderna. En uppskattning som har stått attläsa är att av landets samtliga företagär fullt kreditvärdiga och att antalet konkurserväntas öka under det här året. Dessutomvet arbetsmarknadsministern att lagen omanställningsskydd slår vakt om den äldrearbetskraften, inte om ungdomarna.Jag skulle vilja be arbetsmarknadsministern attförklara för kammaren vad hon egentligen menar.Fru talman! Man kan inte med aldrig så finurligaarbetsmarknadspolitiska åtgärder och aldrig såhöga budgetanslag skapa arbeten där inga arbetenfinns.Vad vi här i denna kammare kan göra i det kortaperspektivet är att i första hand dels se till att dearbetslösa får en utbildning som ger realistiskamöjligheter till arbete på den öppnaarbetsmarknaden, dels lindra de socialaföljdverkningarna för långtidsarbetslösa,ungdomar och andra grupper med särskildasvårigheter. Men det lurar ingen. Några månadersberedskapsarbete eller andra liknande åtgärder ärinte detsamma som ett tryggt och säkert jobb, ävenom det ser ut så i statistiken.På och för att för framtiden skapaförutsättningar för arbete och välstånd måsteSverige ha en helt annan ekonomisk politik än dentredje vägens. Vi måste få en politik som gör detlönsamt att arbeta, producera och investera iSverige.Skattetrycket måste ner till en europeisk nivå. Iförsta hand måste skatterna på arbete ochproduktion minska. Vi föreslår bl.a. att de hastigtoch lustigt tillkomna arbetslivsfonderna avvecklasoch att pengarna går tillbaka till produktionen iform av en sänkning av arbetsgivaravgiften undernästa år. Jag är övertygad om att detta är en bättreanvändning av än den AMSföreslår. Successivt måste de delar avarbetsgivaravgiften som utgör ren skatt på arbeteavskaffas. Det skulle sänka kostnadstrycket iproduktionen, öka sysselsättningen och underlättamöjligheterna att förhandla fram reallöneökningarsom ryms inom de samhällsekonomiska ramarna.Turistmomsen måste sänkas.