prop · GF039 · 1991-12-31 00:00:00 — Men dessutom måsteviltstammarna hållas på en rimlig nivå för att dessa åtgärder iomställningsprogrammet skall vara meningsfulla. Detär inte möjligt att i lagstiftningen konkret ange hur stora viltstammarnaskall vara eftersom förhållandena varierar så mycket inom landet. Jag föreslåri avsnitt 3.4 att det skall skapas förutsättningar för ett större lokalt ansvaroch en utbyggd samverkan mellan markägare och jägare. Enligt min uppfattning ärdet på den nivån som målsättningen med jakt-och viltvårdspolitiken måste fåkomma till ett praktiskt uttryck. För att lösa de problem storaviltstammar för med sig krävs det insatser och åtgärder av flera slag. Samhället kan medverka till att det skapas en bättre balans i viltstammarna genom att lägga ett större ansvar på mark ägare och jägare och genom en minskad reglering av jakten. Myndigheter nas administration kan förenklas bl. a. genom att onödig detaljreglering av 13 Föratsättningar skapas därigenom för ett ökat lokalt ansvar och enutbyggd samverkan mellan markägare och jägare. Ettadministrativt enklare och flexiblare tilldelningssystem för licensjaktenefter älg, ett system som möjliggör ett bättre beaktande av de lokalaförhållandena, bör sålunda övervägas. Dessautgångspunkter ligger till grand för mina förslag till åtgärder för att brytautvecklingen av ökande skador av vilt. 3.3 Bättre balans i viltstammarna Min bedömning:Under de närmaste åren måste ansträngningarna ökas så att det skapas sådanbalans i stammarna av framför allt älg, dovhjort, kronhjort och rådjur attskadorna på skog, jordbraksgröda, trädgårdsodlingar och i trafiken minskartill en acceptabel nivå. Viltskadeutredningensbedömning överensstämmer i stort med min. Utredningen anser dock att debalanserade viltstammarna skall nås och att älgstammen börkunna minskas med en tredjedel av nuvarande antal. En utvärdering av resultatetav de vidtagna åtgärderna bör göras . Remissinstansernatillstyrker i huvudsak förslaget. Flera anser att stor hänsyn måste tas till delokala variationerna i älgstammarna. i anseratt det är tveksamt om det föreslagna treårsprogrammet kan bli ett effektivtinstrament för att reducera älgstammen. Enligt är det jägamasjälva och den för tillfället rådande tillgången på älg inom ett jaktområde somavgör jaktresultatet. Några remissinstanser,däribland och , anser att utvärderingeninte kan ske så tidigt som . Skälen för min bedömning:Skogsplanteringar betas av många djur, bl. a. hare, rådjur och älg. Man vet inte tillräckligt om betningens omfattning och betydelse, vilka djur sombetar och när de betar. Delvis beror de ökade skadorna, särskiltrådjursskadorna, på att viltstammarna ökat. Nya metoder i skogsbraket, t. ex.plantering av täckrotsplantor som verkar vara särskilt utsatta för betning, kanemellertid också ha bidragit till skadebilden. Betydande skadegörelse påjordbraksgröda har skett i vissa län särskilt med sen skörd. aversättningarna enligt viltskadeförordningens bestämmelser avser skador av älg.Endast ett fåtal skador i yrkesmässiga trädgårdsodlingar orsakas av älg.Statistik visar också att skadorna under fuktiga och kalla somrar och höstarökar, medan skadoma under torra somrar och goda skördeförhållanden minskar. Demest utsatta grö-doma är havre, grönfoderväxter, fodermärgkål och vissaoljeväxter. Det är vanligt att älgar betar på höstsäd och raps tidigt . Som jag nämnt i avsnitt3.2 har samhällets målsättning om balans mellan viltstammarnas storiek ochintresset av att hålla tillbaka de skador som viltet förorsakar inte uppfylltsi alla avseenden. Det gäller framför allt älgstammenpå många håll i landet. Jag delar därför viltskadeutredningens Prop.1991/92:9 uppfattning att en bättre balans i viltstammarna måste uppnås lokalt. Sverigehar en mycket tät älgstam med en i ett internationellt perspektiv mycket högavkastning. Historiskt sett har älgstammen aldrig varit så stor som undersenare delen av och . haravskjutningen varit så stor att den motsvarar ungefär halva vinterstammen.Inom vissa områden finns det emellertid enligt viltskadeutredningen mycket merälg än markerna tål. Den kraftiga ökningen av älgstammen har gett upphov tillbetydande problem och skador. På grand av en alltför riklig älgförekomst hardet på flera håll uppkommit stora skador på både skog och jordbruksgröda ochallvarliga olyckor i trafiken. Densvenska älgjakten uppskattas omsätta ca . Dennuvarande älgstammen på 250000 300000 djur i vinterstam ger genom en årligreproduktion på 130000 150000 djur underlag för en betydande årligavskjutning. fälldes ca 136000 älgar och ca 130000älgar. Älgstammen representerar både höga naturvärden och höga jaktvärden. Genomen reglerad avskjutning av älgstammen har man syftat till att anpassa den lämplig nivå. Områdesvis har också en ökad avskjutning och andraförebyggande åtgärder lett fram till en älgstam som kan sägas vara i balans medandra intressen. De redovisningar som finns visar dock att det, trots en ökadavskjutning och en strävan till sänkt skadenivå, fortfarande finns områden medalltför stora älgstammar. Det är dock svårt att ange älgstammens storiek ochsammansättning. Såväl avskjutningssta-tistiken som älginventeringar är osäkrainstrument för en sådan beräkning. Dennuvarande vinterstammen av älg orsakar problem. Betydande ekonomiska värdengår till spillo till följd av viltskadorna och vid olyckor i trafiken.Älgskadorna har ända ökat trots att tilldelningen avälg ökat. På det statliga vägnätet inträffar ca 20000 polisrapporteradeviltolyckor, varav 5000 avser kollision med älg. De åtgärder som vidtas för attminska trafikolyckorna är i första hand siktröj-ningar och uppförande avviltstängsel. Särskilt uppförande av viltstängsel kostar mycket. Iskogsstyrelsens planeringsanvisningar till skogsvårdsstyrelserna finns som ettmål för styrelsernas verksamhet angivet att skadorna av vilt skall reduceras såatt högst av huvudstammarna i tallungskogarna har allvarliga betesskador.Möjligheterna att genom skogliga skötselåtgärder minska betesskadorna påungskogen är emellertid begränsade. Enligt riks-skogstaxeringen är avplant- och ungskogen så svårt skadad att av barrträdens huvudstammarhar allvariiga betesskador. Detta berör mer än 400000 ha skog. Skadorna är mestomfattande i bestånd som domineras av tall. Skogarna i södra har varitvärst utsatta. Enligt Skogsindustriernaär betydligt av plant- och ung skogen svårt älgskadad. De kvalitets- och produktionsförluster som drab bat främst yngre tallskog har medfört ekonomiska förluster för såväl 15 enskildaskogsägare som för samhället. Älgbetes- och skogsskadeinvente- Prop.1991/92:9 ring i visar enligt på omfattande skadorpå skogen till ett värde av upp mot I miljard kronor. Viltskadeutredningenföreslår att betestrycket på skog och gröda minskas genom att älgstammen underen treårsperiod reduceras med en tredjedel. Detta skulle innebära enavskjutning av 150000 200000 älgar . Jagdelar så till vida viltskadeutredningens uppfattning att en bättre balans iälgstammen bör eftersträvas. Jag är dock inte beredd att förorda attavskjutningen skall vara 150000200000 älgar . En minskningav älgskadoma bör visserligen ske i första hand genom en sänkning av älgantaletoch justering av stammens täthet. Men målsättningen för älgstammens lokalatäthet måste bli flexiblare än . De lokala skillnaderna mellanbetesmarkens produktionsförmåga och älgskadorna måste beaktas bättre. En ökadavskjutning inom de områden som drabbats av skogsskador är särskilt angelägenför att återställa balansen. Målet måste dock nås med beaktande av deskillnader som föreligger lokalt. Svårt skadade tallbestånd återhämtar sigbättre om de inte utsätts för ytterligare betning. Jag delar skogsstyrelsensuppfattning att det kan vara nödvändigt att sänka älgstammens nivå under vadsom annars kan vara acceptabelt från skogsbrakets synpunkt inom sådana områden. Anpassningenav förhållandet mellan älgstam, födotillgång och acceptabel skadenivå är beroendeav många olika faktorer. Ett av skälen till att anpassningen i vissa fall intehar lyckats kan vara att kunskapen om älgbeståndens storlek, sammansättning ochpopulationsdynamik inte varit tillräcklig. Som en följd därav har den lokalatilldelningen ofta varit för generell och avskjutningen inte i alla avseendensvarat mot den verkliga situationen inom området. Ettväsentligt problem är vandringsälgarna. De kommer från ett stortsommarbetesområde och samlas på en betydligt mindre vinterbetesareal där deorsakar oproportionerligt svåra skogsskador på en ofta mycket begränsad areal.Jag återkommer till denna fråga i avsnitt 3.5. Enmålmedveten och samlad insats från samtliga intressens sida är nödvändig föratt man skall kunna anpassa älgstammen till en acceptabel storlek. För att nåden eftersträvade balansen måste de berörda intressena vara beredda att kommaöverens om och acceptera den viltstam och den avskjutning som är lämplig. Detär angeläget att jägarorganisationerna, det samlade skogsbraket, skogsvårdsmyndigheternaoch jordbraksnäringen engagerar sig i detta arbete. Det krävs både ett brettökat ansvarstagande och kraftfulla och varaktiga insatser av markägare, jägare,myndigheter och organisationer för att nå detta mål. Jaghar för avsikt att återkomma till regeringen med förslag om att denjaktansvariga myndigheten skall få i uppdrag att i samråd med berördamyndigheter och organisationer följa effekten av de föreslagna åtgärderna ochårligen redovisa vilket resultat som uppnåtts. Jag är alltså inte beredd attförorda någon särskild tidpunkt för utvärdering av åtgärderna. Kronhjortenär ett flocklevande djur. Handjuren är emellertid betydligt mer rörliga änbindarna. Kronhjortenär en urspranglig art i som i äldre tid reducerats hårt genom jakt. Islutet av frisläpptes kronhjorten från hägn och etablerade sig isödra upp till . uppskattades stammentill ca I 500 djur. En markant tillväxt tycks ha skett i kronhjortbeståndenunder senare delen av och . Kronhjortsstammensstorlek har uppskattats till 2 700-3 400 djur. Alla uppgifter omstammens storlek är dock mycket osäkra. Jaktenpå kronhjort har i huvudsak bedrivits på licens. I vissaområden i anslutning till det tidigare skånska kronhjortreservatet har allmänjakt förekommit. Under /91 fälldes totalt ca 700 djur inom drygt650 licensområden. De flesta djuren fälldes i och län.Endast i få fall når man upp till en avskjutning av hälften av tilldelat antaldjur. har tilldelningen utnyttjats till . I några länhar utnyttjandegraden varit så låg som . Det tyder enligtviltskadeutredningen på att licenserna inte varit anpassade till bestånden. Deskador som kronhjorten åsamkar jordbraket är främst betes-, tramp-ochliggskador i sädesfält och på oljeväxter och vall samt skador på rotfrakter.Det ingår i djurens normala beteende att äta olika jordbraksgrödor. Huromfattande skadorna blir är beroende av antalet djur i den lokala stammen. Itakt med att antalet kronhjortar blir större i ökarskadegörelsen. I det fömtvarande kronhjortreservatet i uppgickersättningen för skador i jordbraksgrödor under enskilda år vid mitten av1980-talet till . Skador av kronhjort på trädgårdsodlingar ärinte vanligt förekommande. Det ingår i kronhjortens naturliga födoval attföratom örter och ris äta skott, knoppar och bark av lövträd, unga tallar samtunga och medelgamla granar. När kronhjortreservatet i avvecklades år1988 hade 4,5 milj. kr. betalats ut i ersättning för direkta skador på skogunder loppet av . Kronhjortensbeteende gör att den inte kan tillåtas bli allt för talrik. Emellertid bör flerområden än kunna hysa en gles kronhjortsstam utan att oacceptabla skadoruppstår. Skadegörelsen är emellertid sådan att kronhjorten måste hållas på enlåg individnivå. Dovhjortenäter främst örter, gräs och jordbraksgrödor. Skador på jord braksgrödor av dovhjort kan t. ex. uppstå i form av trampskador och då en grupp djur lägger sig i ett sädesfält. Däremot är betesskadorna inte så omfattande. Dovhjortens skador på jordbraksgrödor i är betydligt mer omfattande än kronhjortens. En uppskattning av förhållan dena i visar att av de utbetalda ersättningarna för hjortskador gäller dovhjort. Skador av dovhjort är koncentrerade till några få begränsade områden i där den förekommer i mycket täta bestånd. 2 1991/92. Jaktenpå dovhjort bedrivs både under allmän jaktlid och på licens. Under jaktåret1990/91 fälldes drygt 3 500 djur, varav drygt 3000 under licensjakten. Närmareen tredjedel av djuren fälldes i . Jakten efter dovhjort börinriktas på att bestånden inte hindras att expandera, men får inteske så att viltskadorna blir oacceptabelt stora. Underen hård vinter kan av rådjursstammen dö av svält. I synnerhet denyfödda killingarna utgör en vanlig föda för räven. De senaste årens mildavintrar och glesa rävstammar till följd av rävskabb har medfört enutomordentligt stor ökning av rådjursstammen. harstammen ökat från uppskattningsvis 500000 djur till 1 500000. Avskjutningen harunder ökat från ca 100000 till ca 300000 djur. Trots förlängdajakttider, vårjakt på i vissa län och olika former av skyddsjakt har detsåledes inte gått att hålla rådjursstammen under kontroll. Rådjurethar tidigare betraktats som ett ganska harmlöst djur i skadehänseende.Skadorna av rådjur på framför allt plantskog i har som följd avden stora stammen nått en betydande omfattning. Rådjur åstadkommer även skadori trädgårdsodlingar och villaträdgårdar. På de svenska vägarna inträffarårligen ca 15000 trafikolyckor med rådjur inblandade. Risken försjukdomsspridning i form av parasiter samt för svält har ökat genom dennuvarande rådjursstammens storlek. Detär nödvändigt att försöka återställa den balans i rådjursstammen somfanns tidigare. 3.4 Åtgärder för att nå en bättre balans i viltstammarna Minbedömning: Markägare, jägare och myndigheter måste ta ett större ansvar för attdet eftersträvade målet om en balans mellan viltstammarnas storlek och deintressen som utsätts för viltskador skall kunna nås. Detlokala samrådet i jakt- och viltvårdsfrågor bör intensifieras. Någon särskildreglering av samrådets organisatoriska former införs inte. Inom A-områdenaskall dock redovisas till det lokala samråd som har skett omälgavskjutningens storlek. Enmålinriktad information och utbildning skall riktas till markägare och jägareunder . Iviltforskningen måste frågor om bl.a. älgstammens struktur, näringsval ochåtgärder för att minska viltskadorna prioriteras. Viltskadeutredningensbedömning överensstämmer i stort med min. Utredningen har dock föreslagit ettobligatoriskt lokalt samråd mellan markägare och jägare med som huvudansvarig. Remissinstanserna:Förslaget om information och utbildning tillstyrks Prop. 1991/92:9 avremissinstanserna. Flera har påtalat behovet av medel för att utbildningenskall kunna genomföras. Förslagetom lokalt samråd tillstyrks. Flera remissinstanser anser att markägaren bör fåett stärkt inflytande vid samrådet. anser att formernaför samrådet bör kunna variera från län till län. Skälenför min bedömning: Bristande kunskaper om älgslammarna, ofullständigaälgskötselprogram, dåligt ansvarstagande och en otillräcklig samverkan mellanjägare och markägare har bidragit till dagens problem med viltskador. För attskapa en fungerande älgskötselmodell som svarar mot de krav som ställts upp avstatsmakterna behövs en mera långsiktig och enhetlig älgvård. Lika viktigt äratt formerna för detta accepteras av såväl jägare som markägare och att deåtgärder som beslutas verkställs inom en bestämd tid. Viltskadeutredningenföreslår att jägare och markägare skall ges ett större ansvar för anpassningenav viltstammens storlek. Jag delar den uppfattningen. Svårigheterna att styraälgstammens storiek beror på flera faktorer såsom älgens sätt att uppträda,fastighetsstraktur, samverkan mellan jägare och markägare om jakten ochviltvården och hur man värderar starka viltstammar och tolererar deras skador.En avgörande faktor för att hålla skadorna på en från de areella näringamassyiipunkt tillräckligt låg nivå är att det går att nå enighet om avskjutningensstorlek. I denna fråga finns många uppfattningar men jag räknar med att det,med den föreslagna utbildningen och informationen, skall gå att nå en mycketstor grad av enighet om viltstammarnas storlek och viltets skadeverkningar. Engrandläggande förutsättning för utvecklandet och genomförandet av älgvården äratt tillräckligt noggrant kartlägga den nuvarande situationen vad gällerälgpopulation och skadefrekvens. Föratt få balans i viltstammarna krävs flera åtgärder. Jägarnas, markägarnas ochmyndigheternas ansvar måste poängteras bättre än . Informationen ochutbildningen måste förbättras. Viltforskningen måste koncentreras ochkoordineras. Jakträtteningår i äganderätten. Jakten är därför en del av fastighetens ekonomiskautnyttjande. Den är en integrerad del av ägarens fastighetsförvaltning påsamma sätt som jordbruk, skogsbruk och fiske. Det är markägarna själva som haratt bestämma över jakten på sin mark. När det gäller de ekonomiska aspekternaav jakten kan man därför egentligen inte skilja mellan markägare och jägare.Många enskilda markägare är aktiva jägare. När rollerna på så sätt förenas äransvaret för viltvården och jakten helt entydigt. Men även om markägaren intesjälv sköter jakten har han enligt jaktlagen ytterst ett ansvar för hur dennasköts. Markägarna måste därför vara medvetna om sitt ansvar och kan inte skyllaviltskador på jägarna. När jakträtt arrenderas ut har markägaren ett ansvar förutformningen av kontrakten. Genom kan trygghet skapasför både Detta leder förmodligen till bättre viltvård och till Prop.1991/92:9 alt det blir lättare att nå de mål man satt upp för avskjutningen.Markägarna måste också medverka till att precisera vad man kan tolerera ifråga om skador inom jordbraket och skogsbruket och medverka till att begränsaviltskadorna genom olika anpassningsåtgärder vid brakningen av fastigheterna.Jag återkommer till detta i avsnitt 3.8. Densvenska jägarkåren är välutbildad och kompetent i jaktliga frågor. Från deareella näringarnas sida framförs emellertid den synpunkten att jägama intealltid tar hänsyn till de olägenheter som framför allt en stor älgstam medför.Orsaken till detta kan ligga i att de personer som är aktiva inom jakten harett stort jaktintresse och därmed också en större tålighet mot förekommandeolägenheter. En del av jägarkåren torde av tradition ha en benägenhet attbetrakta älgstammen som ett kapital som inte får skattas alltför hårt. Sammauppfattning kan man möta även i vissa läns-viltnämnder. Under allaomständigheter står det klart att den enskilde jakträttshavaren ellermarkägaren kan ha betydande svårigheter att vinna gehör för sina problem i detnuvarande systemet trots att man eftersträvat bästa möjliga lokalahänsynstagande. Jägarna måste solidariskt ställa upp och verkställa den bedömdalämpliga avskjutningen. Länsstyrelsensom handlägger jaktfrågor på länsplanet har det övergripande ansvaret förviltvårdsfrågorna i länet. Detta utesluter inte på något sätt ett ökat lokaltansvarstagande. Länsviltnämnderaa fungerar som rådgivande organ åtlänsstyrelsen i jakt- och viltvårdsfrågor. Nämnden består av nio ledamöter somutses av . Dessa har tidigare utsetts på följande sätt'. Enledamot har utsetts efter förslag av lantbruksnämnden, en ledamot efter förslagav och två ledamöter efter förslag av jägarnasorganisationer för länet. Av de övriga ledamöterna skall två representera friluftslivetsoch naturvårdens intressen. En ledamot skall ha särskild kunskap i fråga omtrafiksäkerhet och vilt. De återstående två ledamöterna skall företräda ägarnaav jordbruksmark och skogsmark. Enföratsättning för att länsviltnämnden skall leva upp till sin rådgivan de uppgift är att de olika företrädarna talar för de intressen de företräder. Enligt viltskadeutredningen är så inte alltid fallet. En svårighet kan vara att företrädarna för skogsbraket och jordbruket ofta också är jägare. Detta kan innebära att jägarintressena kommer att väga alltför tungt i nämndens bedömningar. Problemet har uppmärksammats av jordbrukets och skogs brakets intresseorganisationer. Det har i första hand från skogsbrakets sida påtalats att markägarna bör få ett starkare inflytande i nämnden. har den övertagit lantbruksnämndens uppgifter. har markägarna fått möjlighet att företrädas av tre personer i stället för som tidigare två. Genom denna ändring av bestämmelserna bör de areella näringamas intressen i fortsättningen kunna beaktas på ett från 20 dessanäringars synpunkt tillfredsställande sätt. Självfallet har jordbrakets Prop. 1991/92:9 och skogsbrukets organisationer ansvaret för att de somnomineras företräder deras intressen på avsett sätt. Detär naturligtvis viktigt att företrädarna för de areella näringama ilänsviltnämnderna har god kunskap om de problem med skador som uppstår lokaltoavsett ägarkategori. För att nämnden skall få en ökad kunskap om skogsskadornabör redovisa skadesituationen inom sitt område.Därigenom kan ett underlag erhållas som möjliggör för såväl jägarna somlänsviltnämnden att göra nödvändiga avvägningar vid fastställandet avriktlinjer för viltstammens reglering. Ett långsiktigt älgvårdsprogram för ettlän eller del av ett län kan betyda mycket för att nå en större samstämmighetmellan olika intressen om skötseln av älgstammen och för tilldelningsprocessen.Nämnden bör därför i fortsättningen ha som regel att begära in älgskötselplanerfrån A-områdena. Ansvaret för att dessa lämnas ligger närmast på jaktledaren.Av älgskötselplanerna bör bl. a. framgå hur man ser på skadebilden och vad detlokala samrådet mellan markägare och jägare resulterat i. Eftersom det är enviktig uppgift för att följa upp hur målen uppnåtts är detangeläget att lämpliga instrament tas fram för att bedöma detta. I detta arbetemåste länsviltnämnden och andra regionala och lokala organ medverka. Länsviltnämndernahar arbetat enligt ratiner som resp. länsstyrelse själv funnitlämplig. Nämnderna kommer genom mina förslag att få ökade arbetsuppgifter.Därför bör den jaktansvariga myndigheten fastställa en arbetsordning förlänsviltnämnderna efter samråd med länsstyrelserna, jägarorganisationerna ochden skogliga myndigheten. Föratt nå det uppställda målet om balans mellan viltstammarnas storiek och deskador viltet åstadkommer är del enligt viltskadeutredningen nödvändigt med enmålinriktad information och utbildning. Jag delar den uppfattningen. Detär viktigt att informationen och utbildningen får ett konkret och målinriktatinnehåll som snabbt kommer till praktisk nytta för jägama. Den bör inriktas påatt uppmuntra en frivillig samverkan över fastighets-och jaktgränserna. Detskapar förutsättningar för markägare och jägare att själva svara för skötselnoch älgstammen. Att öka kunskapen om vilka metoder som är lämpliga förbedömning av älgstammens storlek och tillväxt, skador och betestillgången är viktigt.Dessa uppgifter kan användas som underlag för älgskötselplaner i t. ex.jaktvårdskretsar och lokala älgskötselområden. Ett annat viktigt syfte medinformationen och utbildningen är att skapa förståelse för ett organiseratlokalt samråd mellan markägare och jägare. Jag återkommer till detta i detföljande. Även de marklösa jägarnas villkor och möjligheter till utvidgad jakt,t. ex. genom korttidsjakt i befintliga jaktlag, liksom prissättning på arrendenbör ingå i ett utbildnings- och informationsprogram. Depersoner som skall delta i det lokala samrådet bör kunna analysera de 21 insamladeresultaten från älg- och skadeinventeringarna och dra riktiga Prop.1991/92:9 slutsatser av dem. De måste ha mycket goda kunskaper om både älg ochskog och samspelet dem emellan. Det blir därför nödvändigt att utbildadeltagarna i samrådet i dessa frågor. I en sådan utbildning bör ocksålänsviltnämndens ledamöter delta. Verksamhetenbör bedrivas i jägarorganisationernas regi i samråd med jordbrakets och skogsbruketsintresseorganisationer. Som bilaga 6 till detta protokoll har fogatsälg/skog-grappens förslag till åtgärder mot viltskador.