prop · GF039 · 1991-12-31 00:00:00 — Länsstyrelsenavstyrker förslaget till ändring i 23 § jaktlagen och följdändringar härav.Länsstyrelsen anser att den brukare som inte genom egen jakt kan påverka sinskadesituation skall reglera detta med markägaren i avtalet om arrende. En arrendator kan, såsompåtalats i utredningen, göra uppmärksam på riskema för viltskador. kan då med stöd av 7 § jaktlagen meddela tillstånd till "tvångsjakt". iMalmöhus län har vid två tillfallen meddelat sådant beslut om 128 Erfarenheten är dock att det eftersträvade resultatet Prop.1991/92:9 kan förhindras eller fördröjas genom att besluten överklagas. Enutökad Bilaga 3 möjlighet att tillåta skyddsjakt på arrendators initiativskulle innebära att ytterligare meningsskiljaktigheter, ofta av civilrättsligkaraktär, skulle få lösas. 1utredningen föreslås att jordbruksarrendatorer av skall medgesrätt till jakt om det på grand av ett viltbestånds storlek finns risk förskador på jordbraksgrödor. Avsikten med förslaget är såvitt kan utläsas avbetänkandet att jordbraksarrendator skall ges möjlighet till skyddsjakt även omhan inte har jakträtten på jordbmksarrendet. 1 betänkandet föreslås vidare attvid prövning av en ansökan om tillstånd till skyddsjakt förjordbraksarrendator som inte innehar jakträtten skall markägaren ochjakträttshavaren om möjligt beredas tillfälle att yttra sig över ansökningen. Förslagetinnebär enligt mening en ökad byråkrati. Genom att markägareoch jakträttshavare skall lämnas tillfälle att yttra sig över ansökningenkommer handläggningen att ta så att skyddsjakten äraktuell då djuren lämnat området. Enligt 10§ jaktlagen (1987:259) hararrendatorer jakträtten vid jordbruksarrende om inte annat har avtalats. Medhänsyn härtill och då nuvarande bestämmelser om skyddsjakt i 7 § jaktlagen och26 § jaktförordningen ger samma möjlighet till skyddsjakt som föreslagits ibetänkandet avstyrker förslaget. Länsstyrelseni : Viltskadeersättning vid jordbruksarrende då jakträtten harförbehållits jordägaren. Detär i första hand markägare och arrendator som i arrendeavtalet skall reglerafrågan om viltskador. Förslaget om ändring i 23 § jaktlagen som gör det möjligtför jordbraksarrendator utan jakträtt att bedriva skyddsjakt tillstyrks. Detbör dock framgå att det endast är arrendator utan jakträtt som enligt dennaparagraf kan medges skyddsjakt om markägaren vägrat medverka till skyddsjakt. Länsstyrelseni : tillstyrker den ändring av jaktlagen somföreslås med tillägg att djur som dödas tillfaller den skadelidande. Länsstyrelseni län: I likhet med såväl lantbruksnämnden som länsjaktvårdsförbundet avstyrker förslaget att jordbraksar rendator utan jakträtt skall ges möjlighet att få bedriva skyddsjakt. I rättsligt hänseende skulle dubbla jakträtter uppstå markägarens och den som arrendatorn fått genom skyddsjaktsbeslutet. föreslår i stället att arrendatorn ges rätt att kräva skyddsjakt av markägaren och, om 129 9 1991/92. sådan begäran inteefterföljs, möjlighet att erhålla avräkning som kompen- Prop. 1991/92:9sation för skada som besiktigats av god man. Bestämmelserna borde Bilaga 3kunna införas i lagstiftningen om jordbraksarrenden. Länsstyrelseni : Förslaget om förstärkning av jordbraksarrendatorernasrättigheter kan ifrågasättas. Det finns intet som hindrarjordbraksarrendatorerna att ansöka om skyddsjakt. En sådan ansökan kan prövasi sak efter hörande av berörda remissinstanser, jakträttshavare ochmarkägaren. Länsstyrelseni tillstyrker förslagen. Jägarnasriksförbund-Landsbygdens jägare: Angående jordbraksarrendatorernassärställning, har utredningsmannen föreslagit ökade möjligheter för dessa attskydda sig mot viltskador. I samband med Jakt- och Viltvårdsberedningensutredningsarbete om viltskador framhöll Jägamas riksförbund-Landsbygdensjägare det som nödvändigt med ett förstärkt skydd för jordbraksarrendatorer ifråga om viltskador. representant i nämnda beredning fick dockinget stöd för dessa synpunkter inom beredningen. Det kan därvid noteras attäven jordbrakets (LRFs) företrädare avvisade förslaget om bättre skydd förjordbraksarrendatorerna. Enligt riksförbundets mening kvarstår ett påtagligtbehov att stärka jordbraksarrendatorernas ställning i fråga om viltskador.Viltskador förorsakas dock i stor utsträckning även av andra viltarter än älgoch hjort. Det kan därför finnas anledning att överväga huravida här avsettskydd mot förluster i samband med viltskador bör föranleda ändring i de lagramsom reglerar jordbraksarrende i övrigt. : Förbunden anser att, om principen ommarkägarnas uttalade ansvar för viltstammarnas storlek accepteras och ges enutformning som beskrivits ovan, frågan om viltskador förorsakade av älg, dov-eller kronhjort bör lösas genom avtal mellan jordägaren ochjordbruksarrendatorn och inte via en vidgad lagstiftning. Jordbruksarrendatornsrätt till ersättning för uppkomna viltskador av älg, dov- och kronhjort skallregleras i arrendekontraktet. Förbundenanser därför att utredningens förslag om vidgad skyddsjakt och vidhängandeförändring i jaktlagen samt ändring i jaktförordningens § 29a härvid kan utgå.I konsekvens med ovanstående bör därför också viltskadeförordningens inledandeparagrafer omarbetas. Omovan beskrivna förslag genomförs är det nödvändigt med en översyn av gällandekontraktsformulär för jordbruksarrenden. Förbunden är härvid beredda medverkatill att lämpliga arrendekontrakt arbetas fram och sprids bland berörda parter. Förbundenkan konstatera att många arrendatorer har lång löptid på sina arrendekontrakt och att detta kan skapa problem i samband med borttagande av viltskadeersättningen . Om dessa arrendatorer inte kommer in i det nya systemet kan deras situation bli 130 För att undvika detta bör övergångsbestämmelser till- Prop.1991/92:9 skapas som fångar upp och skyddar dessa arrendatorer mot orimliga Bilaga 3 ekonomiska konsekvenser. CentralorganisationenSACO: SACOs första invändning rör ansvarsfördelningen mellan å ena sidanmarkägare/jakträttsinnehavare/jakträttsarren-dator och å andra sidanjordbraksarrendator. mellan markägare och jordbraksarrendatorfår föratsättas bygga på en viss "viltskadenivå", som båda parter ärinförstådda med och som ingår i underlaget för arrendebeloppets storlek. Om"viltskadenivån" skulle stiga väsentligt, måstedet entydigt vara markägarens sak att innehålla sin del av arrendekontraktet,dvs. att motåtgärder vidtas t. ex. ökad avskjutning. Att i en sådan situationi stället dela upp ansvaret mellan markägare och jordbraksarrendator bäddar förkonflikt dem emellan. Ännu värre kan det bli om som utredningen ocksåföreslår en jordbraksarrendator, enligt eget bestämmande, skall kunna bedrivaskyddsjakt, t. o. m. utan att meddela jakträttsinnehavaren(markägaren). får således avråda från den föreslagna uppsplittringen avansvaret. Istället bör markägarens ansvar för viltskador möjligtvis förstärkas på så sättatt i arrendeavtal med jordbraksarrendator skall inskrivas "överenskommenviltskadenivå". Om markägaren misslyckas med att innehålla denna sin del iavtalet, kan stipuleras att markägaren i efterhand skall ersätta de viltskadorsom väsentligt överstiger toleransnivån . Samrådsgruppenför arrendatorsföreningarna på och kring sydsvenska höglandet: Samrådsgrappenmenar att den vägledande grandinställningen, efter vilka reglerna bör byggas,bör vara: attansvaret för jakten och viltvården bör följa med vid upplåtelse avjordbraksarrende. I sådant läge har arrendatorn sådana möjligheter tillpåverkan att ytterligare författningsregler inte är påkallade, atti de fall att jakträtten är undantagen från jordbruksupplåtelsen, skallmarkägaren svara för de skador som viltet orsakar. Somframgår ovan ser samrådsgrappen ett bibehållande av möjligheterna att utansärskilda skäl bryta ut jakten från jordbraksupplåtelsen som ytterst tveksamma.Vi gör det mot bakgranden av den stora erfarenhet vi har av kollisioner mellanbrakaren å ena sidan och jaktutövaren och viltet å andra. Utan förändringar iarrendelagstiftningen ger ett regelsystem kring viltskadefrågorna endast endellösning oavsett i vilken riktning systemet än utformas. Incidenter vidjaktens utövande t. ex. av hundar eller skottlossning skrämda djur, av jägarnaskadade och ej återställda hägnader och liknande elimineras inte. Har motsättningaren gång uppstått mellan parterna, finns det ett otal exempel på förtret somdessa kan hitta på för att störa varandra. Anendatorns intresse för hjälp tilloch skydd av viltet ökar väsentligt, om han vet, att han vid fall av senareinträffande viltskada har möjlighet att påverka viltstammarnas utveckling. Enligtbetänkandet har utredaren den av oss förordade författningsmo- 131 dellensom ett alternativ. Han är i sitt alternativ inte beredd att gå så långt Prop.1991/92:9 som till ändringar i arrendelagstiftningen. Med alternativet når mandock Bilaga 3 dit hän att inflytandet över jakten och ansvaret för viltskadornaligger på samma person. Utredaren anser också att alternativet bör införas omförstahandsförslaget efter en prövotid inte visar sig fungera väl. På ettarrendeställe är det arrendatorn som skapar betingelserna för viltets föda ochdet skydd som behövs för "barnkammaren" och medkrävande väderförhållanden. Företrädareför centralorganisationerna inom jordbrukets område har lovat utredaren attutforma kontraktsformulär som på ett bättre sätt reglerar viltskadefrågorna.Den intelligente bedömaren genomskådar lätt dimridåerna. Löftet kan avges utanatt effekterna blir särskilt påtagliga. Nämnda organisationers formulär användesi begränsad omfattning. De större jordägarna t. ex. kyrkan, domänverket,kommunerna, jordägareförbundet och de större fideikommissen har egnaformulärtryckningar, vid vilka arredatorn är låst sedan han påtecknat förstagången. Villkoren vid en arrendators tillträde bestäms av jordägaren utanprövning av utomstående. Rätten till förlängning är sedan knuten tillvillkoren under tidigare arrendeperiod med de mycket begränsade ändringar enpart kan övertyga arrendenämnden om. Samrådsgruppenkan redovisa en rad fall där en presumtiv arrendator inte informerats om attarrendestället belastas med stora viltskador. Skadorna visar sig inte i helasin omfattning förrän efter tillträdet. Svårigheternaatt få rätsida på problemen behöver säkert inte belysas. 36 § i avtalslagen harvisat sig vara ett ytterst trubbigt redskap. Trots arrendatoremas enträgnavädjanden och framlagda bevis hör det till undantagen att arrendenämnderna enstar upp frågan i samband med prövning av villkoren vid förlängning. En av dearrendenämnder som tog upp frågan till behandling uttalade att det framstår"som det normala att viltskador på grödan får bäras av arrendatorn ochinte av jordägaren". Var och en förstår situationen när bakgrunden i detfallet var att avskjutning av älg inte skett i tillnärmelsevis den omfattningsom tilldelningen medgav. En lagstiftning med den inriktning som av ossförordas skulle lösa problemen även vid nyupplåtelser. Utredarenhar på ett förtjänstfullt sätt försökt att skapa ett decentraliseratbeslutsfattande. I då viltet inte längre behöver ses som en resurs urvilken man skaffar mat för dagen, bör lokala beslut om viltpopulatio-nensnumerär kunna fungera väl. Del får antas att markägaren kommer att representerafastigheten och rösta för denna när besluten skall fattas. Detta gerytteriigare skäl till att denne gentemot brukaren bör bära ansvaret förskadorna. Om markägaren är bortkopplad från brakningen finns betydande riskför all jakten blir del allt annat överskuggande intresset. Utan ansvar motbrukaren kommer man i många fall inte att få markägaren att "medverka tillatt precisera vad man kan tolerera i fråga om skador inom jordbruket"(Betänkandet s. 50). Utan direkt konfrontation med skadefrågorna är detfaktiskt orimligt att begära, att markägaren på rätt sätt skall kunna göra deavvägningar som behövs inför ett omröstningsbeslut. Villmarkägaren ha en stor population av vilt elimineras motsättningar- 132 na gentemot brakaren genomatt dennes förluster vägs upp fullt ut av Prop. 1991/92:9 ersättning.Principen är viktig och förstås bättre om man drar ut exemplifi- Bilaga 3eringen till vildsvin och andra djurarter som kan vara nog så intressantajaktbyten men som över kan förorsaka stor skadegörelse. Enväsentlig del i den framtida viltvårdspolitiken är att brakaren av marken imöjligaste mån skall vidtaga åtgärder för förhindrande av viltskador. Deåtgärder som därvid krävs kan vara av bestående karaktär t. ex.uppsättande av permanenta viltstängsel och olika typer av markarbeten.Avskrivningstiden för sådana åtgärder sträcker sig över betydligt längre tidän en normal arrendeperiod. Vissa av de arbeten det kan bli fråga om får enarrendator inte utföra utan att han först lämnar garantier för återställande andra finns över huvud taget inte i en arrendators rättighetskatalog. Väljerlagstiftaren utredningens första-handslösning bör rätt till ersättning för härnämnda slag av arbeten införas i JB 9:21, första stycket. Settfömuftsmässigt och nationalekonomiskt bör tillfälliga lösningar undvikas.Åtgärder av ovan nämnt slag bör därför utföras av markägaren även om marken förkortare eller är upplåten på arrende. Detta lockas han lättast tillom han har till uppgift att beträffande viltskador hålla arrendatorn skadeslös.Åtgärdernas utformning och omfattning kan då styras av ägaren, som också kanvälja att hellre ta på sig de kostnader som blir följden av att skadoma inteförhindras. Det händer alltför ofta i arrendesammanhang att arrendatorn i sinosäkerhet om framtiden väljer enkla tillfälliga lösningar lösningar sompartema kan få hanka sig fram med om arrendeförhållandetfortsätter under ett antal perioder. Det ger inte den rationalitet ocheffektivitet som kan krävas . Ettregelsystem som ger möjlighet för någon att rösta för en stor viltstamsamtidigt som man vältrar över skadekostnaderna på någon annan strider mot godsed i författningsskapandet. Under stundom kan en sådan effekt av en lag inteföratses. I detta fall kan man redan nu se att systemet lämnar öppningar förspekulation, innebärande att den stora viltstammen ger möjlighet till storaupplåtelseintäkter som skadorna inte på något sätt drabbarmarkägaren. Meddet alternativa förslaget till lösning ges markägaren fortfarande valfrihet.Denne kan undgå alla krav genom att inte undanta jakträtten frånjordbruksupplåtelsen. Iförfattningstexten föreslås regler om hur arrendator som drabbas av skador, av kan få tillstånd till skyddsjakt. En sådan regel är för arrendatorskollektivet väsentligt bättre än de möjligheter som står öppna med nuvarande system. Så långt är förslaget ett klart fall framåt. Det är också i ett demokratiskt samhälle viktigt att berörda parter i möjligaste mån får lämna synpunkter innan beslut fattas i detta fall markägare och jakträttsinnehavare. Samrådsgruppen bedömer emellertid att det finns risk för betydande tidsutdräkt. hinnaatt avsevärt öka. Så som förslaget är utformat drabbar detta arrenda- Prop.1991/92:9 torn och kommer att kunna utvecklas till en inkörsport tillmotsättningar Bilaga 3 och tvister mellan parterna. Utredarentänker sig att fällda djur skall levereras till markägaren/jakträttsinnehavaren.Eftersom arrendatorn haft kostnader för avskjutningens genomförande bör dennetillförsäkras skälig ersättning för arbete och kostnader. Det får anses rimligtoch riktigt att markägaren/jakträttsinnehavaren får svara härför, eftersomförhållandet i väsentlig mån har uppstått på grand av slapphet och nonchalansfrån dennes sida. Rätt till sådan ersättning bör inskrivas i lagtexten. Ibetänkandet anges som slutmål att viltskadeersättningama upphör. Som en följdhärav kommer viltskadevärderingsorganisationen att upphöra. Några svårigheteratt få fastställt skadornas omfattning efter organisationens upphörande bedömsinte föreligga. Det kommer att finnas en stor grupp av personer som kan svarahärför. Försäkringsbolagens hagelska-devärderare samt tjänstemän hoshushållningssällskap och lantbraks-nämnd har genom sina arbetsuppgifter godainsikter i ämnet. Samrådsgrappenser med tillfredsställelse att problematiken kring viltskador i anslutningtill arrendeupplåtelse nu tas upp. Pågrand av de stora olägenheterna där jakten är avskild från jordupplåtelsen,bör på detta sätt gjord strypning av arrendeupplåtelser inte längre varatillåten. Omdet skulle anses att föratsättningar saknas för lagstiftning i enlighet medtankama i föregående stycke, förordar samrådsgrappen, att utredarensaltemativa förslag väljes som grand för ett regelsystem. Enligt detta fårmarkägaren gentemot arrendatorn svara för uppkomna skador. Ombetänkandets förslag kommer att ligga till grand för en proposition bör a. arrendatomges rätt att få skyddsanläggningar prövade och skyddade på sätt som föreligger om täckdikning enligt JB 9:21, b. arrendatornvid skyddsjakt vara berättigad till skälig ersättning för arbete och kostnader. : Viltskadeersättning vid jordbruksarrende, då jakträtten harförbehållits jordägaren. Jägareförbundetdelar den i utredningen framförda uppfattningen att frågan om hur viltskadorskall begränsas och vem som skall svara för eventuella skador i de falljordbraksarrendatorn saknar jakträtt på arren-defastigheten skall regleras iavtal mellan partema. Jägareförbundetmotsätter sig emellertid den föreslagna ändringen av 23 § jaktlagen innebärande att en jordbraksarrendator skall kunna medges rätt till jakt på de arrenderade markema i skadeförebyggande syfte även 134 omjordbraksarrendeavtalet inte medger jakträtt. Frågan om reglering av Prop.1991/92:9 viltskador på jordbraksarrendefastigheter bör, enligtjägareförbundets be- Bilaga 3 stämda uppfattning, helt lösas genom avtalmellan jordbraksarrendatorn och markägaren. : Endast den som harjakträtten på en fastighetkan reglera viltstammarnas storlek och därigenom även skadornas omfattninggenom att öka avskjutningen då skadorna blir alltför betungande. Ijaktlagen föreskrivs att rätten till jakt följer arrendeupplåtelsen. Denna rättgäller dock endast i de fall då ej annat avtalats. Tyvärr är det emellertid såatt denna huvudregel, genom att jordägaren i avtalet förbehållit sig självjakträtten, har blivit en undantagsregel. Arrendatornhar därför i realiteten ingen möjlighet att påverka viltskadornas omfattningpå arrendestället. Jordägarensjälv däremot kan, förutom i de fall när avskjutningens storiek bestäms isärskild ordning av myndighet, bestämma hur stor avskjutningen skall vara,antingen genom att han själv jagar eller genom att han ijakträttsupplåtelseavtal med annan föreskriver avskjutningens storlek. Enarrendators möjlighet att begränsa viltskador är, att hos länsstyrelsenbegära skyddsjakt på vilt som åstadkommer skada. På grand av långahandläggningstider är dock sådana åtgärder normalt utan verkan då det gällersjälva skadan. Åtgärden att begära skyddsjakt inom jordägares jaktområde kaninte sällan få betydande negativ inverkan på relationerna mellan parterna. Föratt i någon mån minska effekterna och riskerna för viltskador föreslås ibetänkandet att efter ansökan av jordbruksarrendatorn kan medgehonom rätt till jakt efter vilt, om det på grund av viltbeståndets storlekfinns risk för skador på jordbruksgrödor. SJAser en sådan lösning som en nödlösning främst därför, att en sådan skyddsjaktendast skulle kunna komma till stånd under icke jakttid samt att en ansökan omskyddsjakt från arrendatoms sida allvariigt skulle kunna skada relationernamellan parterna. Dessutom är det långt ifrån alla arrendatorer som jagar ochsom därför själva kan utföra en skyddsjakt. Att leja någon som kan utföraskyddsjakten skulle sannolikt också bli alltför dyrbart då ju falft vilt enligtförslaget skall tillfalla jakträttsinnehavaren. Utredarenframför den åsikten att det vore bäst om parterna i arrendeavtalet självareglerar frågan om viltskador. SJA delar denna uppfattning under förutsättningatt det kan ske på även för arrendatorn rimliga villkor. Parternahar emellertid haft en mycket på sig att lösa frågan om viltskadorutan att lyckas. Detta har dock inte sin grund i, som utredaren tycks tro, attpå marknaden befintliga arrendekontraktsformulär uppvisar brister när detgäller villkoren angående viltskador. Det torde finnas god möjlighet att i allapå marknaden förekommande formulär under "övriga villkor" regleradessa frågor, om bara viljan finns. Exempel på hur jordägarnai vissa fall söker lösa dessa frågor kan hämtas från domänverkets utarrendering av . lingarna föreskriverjordägaren att risken för viltskador skall beaktas vid Prop. 1991/92:9anbudsgivningen. Anbudsgivaren ges därvid inte någon som helst infor- Bilaga 3 mation om normal omfattning av viltskador inom området. Viltskadornainom detta område är betydande och effekten av jordägarens agerande blir attviltskadorna till största delen kommer att belasta arrendatorn. Attlösa denna fråga genom annorlunda utformade arrendekontraktsformulär ärsannolikt inte någon framkomlig väg, det torde historien utgöra bevis nog för. Utredarensförslag att parterna först skall få på sig att lösa frågan avtalsvägeninnebär endast att man ytterligare förhalar en fråga som rimligen borde fåttsin lösning . SJAförordar således att, för det fall jakträtten på arrendestället inte följerarrendeupplåtelsen, jordägaren ges en lagstadgad tvingande skyldighet attsvara för uppkomna viltskador på arrendestället utöver vad som kan anses varaskador av normal omfattning. EnligtSJAs uppfattning bör ersättningen utgå av dess värde. Besiktning ochvärdering av viltskada bör även fortsättningsvis utföras av länsstyrelsenauktoriserad värderingsman. Enlag om skyldighet att svara för viltskador enligt ovan torde tjäna bådaparters intressen, då den skulle minska konfliktriskerna och irritationernamellan partema. Härigenom skulle även ärenden som hänskjuts tillarrendenämnden kunna minska. Utredningenföreslår att skall kunna besluta om rätt till jaktförjordbruksarrendatorer för att förhindra viltskador. avvisar utredningens förslag. Attlänsstyrelsen tvångsvis skall kunna förordna om rätt till jakt förjordbruksarrendatorer är ett oacceptabelt ingrepp i den privata äganderättensom är ett grandläggande element i vårt samhälle. Möjligheterna att självbestämma över viltstammens beskattning och dess sammansättning utgör en viktigdel av markägarens rätt till sin egendom. I den mån även andra intressenberörs, t. ex. arrendatorer, måste detta lösas på samma sätt som i övrigtgäller ett samhälle baserat på enskilt ägande och marknadsekonomi. Detinnebär, att näringsidkarna själva avtalarom sina mellanha-vanden med stöd avdet sanktionssystem som samhället tillhandahåller för att säkerställa attingångna avtal respekteras. Itider av vikande lönsamhet för det traditionella jord- och skogsbraket är detsärskilt viktigt, att markägarna ges frihet att utveckla nya näringsfång, t.ex. jäkt och turism inom viltrika marker. Inom viltvården måste det liksom påandra områden av näringslivet överlämnas åt privata ägare och brukare attsjälva avtala om och bestämma om hur resurserna skall användas. Detta är inteen uppgift för myndigheterna. Undersenare år har lagstiftaren ingripit med tvingande bestämmelser av olikaslagUilLarrendatorernas förmån. Följden har blivit, att allt fler jordägaretvekar att arrendera ut sin jord. råder i nuvarandeläge sina medlemmar att om möjligt undvika utarrendering. Denav viltskadeutredningen föreslagna tvångsjakten för arrendatorer /92:9 kommer att bidra till att ytterligare minska utbudet av arrendejord.Detta Bilaga 3 är mycket olämpligt. Tvångsvisrätt till jakt för arrendatorer innebär stora praktiska problem som hittillsmed rätta ansetts utgöra ett hinder för sådan lagstiftning. Det innebär bl. a.risk för olyckor, särskilt som jakten bedrives på odlad mark, ofta även inärheten av bebyggelse. Av säkerhetsskäl måste föreligga ett odelat ansvar förden jakt som bedrivs inom varje jaktområde. Ettannat praktiskt problem är att på lämpligt sätt omhänderta nedlagt vilt.Arrendatorn som inte eljest jagar torde normalt ej ha kompetens härför.