prop · GF03170 · 1991-12-31 00:00:00 — Det är på fördragen som EG:s institutioner gmndarsin kompetens. Deras åtgärder skall enligt legalitetsprincipen gmndas påbefogenheter som fördragen ger dem. Inom denna ram har staterna förbundit sigatt utöva sin statsmakt gemensamt under hänsynstagande till samfälldaintressen. Inledningeni ingress (preambel) uttrycker medlemsländernas föresats attlägga grunden till ett ständigt fastare förbund mellan folk och derasvilja att genom samfällda åtgärder säkra ekonomiska och sociala framsteg genomatt avlägsna barriärer inom . Fördraget är alltså ett uttryck för ensträvan efter integration. Redan av ingressen framgår att integrationsmålet ärav både ekonomisk och allmänt politisk karaktär. Ingressens innehåll är enviktig utgångspunkt för tolkningen av fördragets regler. EG är en ekonomisk gemenskap, grundad på entullunion. I begreppet ekonomisk gemenskap ligger att åtgärder som är protektionistiska, dvs. sådana som skyddar inhemska ekonomiska intressen, principiellt är för bjudna mellan medlemsländerna. Isjälva fördraget (art. 2) anges fem övergripande mål för gemenskapen: Prop.1991/92:170 en harmonisk utveckling av den ekonomiska verksamheten inom ge- Bilaga 1 menskapen som helhet, en fortgående och balanserad expansion, en ökad stabilitet, en allt snabbare höjning av levnadsstandarden samt närmare förbindelser mellan de länder somgemenskapen förenar. Dessa mål har ansetts innebära att integrationen skall ses som en Målen förverkligas enligt samma artikel genomupprättande av en gemensam marknad och genom ett gradvist närmande avmedlemsländernas ekonomiska politik. Begreppet ekonomisk politik har här envidsträckt betydelse och samordningen har efterhand utsträckts till allt flerområden. Detta ligger i integrationsprocessens natur. Dengemensamma marknaden skall skapa ekonomisk tillväxt och stabilitet och därmed ökatvälstånd. Medlemsländernas produktionsresurser skall utnyttjas så rationelltsom möjligt. Under lika och ostörda konkurrensförhållanden skall man på dengemensamma marknaden kunna handla och byta tjänster, arbeta, investera ochproducera och därigenom främja gemenskapens mål. Begreppet inre marknad infördes i Romfördragetgenom enhetsakten och uttrycker det som är den gemensamma marknadens kärna. Deninre marknaden skall sålunda enligt fördraget (art. 8 a) innefatta ett områdeutan inre gränser, där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapitalsäkerställs i enlighet med bestämmelserna i fördraget de s.k. fyrafriheterna. Benämningen inre marknad syftar på att förhållandena bör varadesamma som på en hemmamarknad. Fullbordandet av EG: s inre marknad undertiden fram ses som ett avgörande steg i den gemensamma marknadensutveckling. innehåller skilda förbud, riktade motnationella åtgärder som skapar hinder för handel och annan verksamhet övergränserna. Den fria rörligheten för varor kan t. ex. hindras om nationellaregler med krav på varors beskaffenhet är olika utformade så att varor inteutan fördyrande produktionsanpassning kan marknadsföras i andra länder än dedär de produceras. På motsvarande sätt förhåller det sig i fråga om andrafriheter. Utgångspunkten är att fördragets regler inte tillåter hinder avsådant slag. Detsamma gäller regler om kontroll av varor, bevis om genomgångenyrkesutbildning osv. Viktiga regleringsintressen, som t. ex. skydd för hälsa ochsäkerhet, måste likväl alltid tillgodoses. Den fria rörligheten kräver i sådanafall att det skapas samordnade regler inom hela gemenskapen. Genom att anta gemensamma regler eller besluta omharmonisering på ett område avstår medlemsländerna från att där i fortsättningen ensidigt utöva regleringsmakt. De är förpliktade att i fortsättningen gemensamt utöva befogenheten att meddela föreskrifter. Angelägna nationella in- 48 tressen kan ändåtillgodoses, t.ex. med stöd av särskilda säkerhetsklausu- Prop. 1991/92:170 ler, men inte på samma sätt som förut. Påvissa områden finns inom EG en samfälld politik. Eftersom EG är en tullunionmåste det finnas en gemensam handelspolitik mot omvärlden. För den gemensammamarknadens funktion behövs en gemensam konkurrenspolitik, som säkerställer attinte konkurrensen snedvrids genom företagens eller medlemsländernas åtgärder.Det rör sig vidare om jordbmks-och transportområdena. På de nu nämnda områdenakrävs gemensamma regler som gäller lika inom hela gemenskapen. Där sådanaregler gäller finns inget utrymme för nationella föreskrifter. Som fömt nämnts anger fördraget en samordning avmedlemsländernas ekonomiska politik såsom ett från den gemensamma marknadenfristående medel för att närma sig de genom fördraget uppställda målen. Dengemensamma marknaden kräver för att fungera ett visst mått avekonomisk-politisk samordning, på samma sätt som marknaden påverkarfömtsättningama för den ekonomiska politiken. Samordningen inom EG omfattarexempelvis viss regionalpolitik, industripolitik, socialpolitik ochenergipolitik. Samordningen av politik sträcker sig utanför det i snäv meningekonomiska området. Utbildning, forskning och utveckling, miljö, arbetsmiljö ochkonsumentpolitik är exempel på områden, där en samordning fått allt störreaktualitet . En sådan samordning kan ofta syfta till attförbättra fömtsättningama för den fria rörligheten eller till att korrigeraicke önskade bieffekter av en helt fri marknad. beror samordningen dockpå andra, mer allmänna politiska ambitioner. Denna aspekt har understmkitsgenom enhetsakten som tillfört fördraget en rad nya bestämmelser om bl. a.ekonomiskt och socialt samarbete, forskning och utveckling samt miljö. EG:s institutioner och deras verksamhet EG:sinstitutioner är fyra: ministerrådet (rådet), kommissionen, parlamentet ochdomstolen. Institutionerna är skyldiga att genom sina åtgärder arbeta för attfördragets mål förverkligas. Kommissionen och domstolen är oavhängiganationella politiska intressen. Av andra organ bör här särskilt nämnas denrådgivande ekonomiska och sociala kommittén, som består av företrädare förarbetsmarknadens parter, konsumenter, jordbrukare och olika andra yrkesgrupper.Det finns dessutom en mångfald andra organ, kommittéer och arbetsgrupper, som iallmänhet inte regleras i själva fördragen. I rådet kommer medlemsländernas politiska intressentill uttryck. Där bestäms politiken och fattas i allmänhet de slutliga avgörandena rörande nya gemensamma regler. Rådet består av regeringsledamöter från medlems länderna och kan ha skilda sammansättningar. Besluten fattas enhälligt eller som majoritetsbeslut, beroende på vad fördragen föreskriver för olika fall. 4 1991/92. Parlamentetbestår av direktvalda ledamöter från medlemsländerna och Prop. 1991 /92:170är ett viktigt fomm för politisk debatt. Dess funktioner är bl. a. avrådgi- Bilaga 1 vande och kontrollerande karaktär. Enhetsakten har gettparlamentet en större roll än tidigare vid tillkomsten av nya regler. Maastrichtöverenskommelsen är ännu ett steg i denna riktning. Kommissionens viktigaste funktioner är att läggafram förslag för rådet och övervaka gemenskapsrättens tillämpning. Den harvissa självständiga beslutsbefogenheter, bl. a. i fråga om tillämpningen av EG:s konkurrensrätt i förhållande till såväl medlemsstaterna som företagen påmarknaden. Kommissionen har vidare viss självständig rätt att meddelaföreskrifter. Dessutom ger rådet ofta kommissionen i uppdrag att svara förnärmare föreskrifter beträffande sådant det själv har beslutat om. Vid övervakningen av gemenskapsrättens tillämpningi medlemsländerna kan kommissionen i sista hand väcka talan vid domstolen förfördragsbrott. Det sker dock först efter en utredning som innebär åtskilligakontakter mellan nationella myndigheter och kommissionens tjänstemän. Oftastkommer man då överens. Det händer inte sällan att resultatet blir att kommissionentar initiativ till nya eller ändrade regler. Domstolen är ansvarig för att EG-rätten tolkasenhetligt och den har att i sista hand avgöra dess innebörd. I viktigahänseenden har EG-rätten fått sin form genom dess domar. Domstolen dömer bl. a.i mål mellan medlemsländerna och mellan institutionerna inbördes samt i målmellan kommissionen och medlemsländerna. Dess domar är bindande. En viktiguppgift för domstolen är vidare att på begäran av nationella domstolar lämnaförhandsbesked om EG-reglernas innebörd. rättstillämpning ansesallmänt ha haft stor betydelse för integrationens utveckling. Rådsbeslut om nya regler tillkommer i ett samspelfrämst mellan kommissionen och rådet. Andra organ medverkar huvudsakligen genomatt yttra sig över förslag framtagna av kommissionen, som har en exklusivinitiativrätt. Sedan förslaget överlämnats från kommissionen till rådet yttrarsig parlamentet och i en del fall EG:s ekonomiska och sociala kommitté. Rådetsställningstagande bereds därefter på tjänstemannanivå. I många fall skall parlamentet enligt den s. k.samarbetsproceduren inte bara höras utan även medverka vid det slutligaavgörandet. 1betydande utsträckning skall EG-rätten tillämpas av nationella myndigheter påsamma sätt som inhemsk rätt. Man bmkar säga att reglerna är direkt tillämpliga,eftersom de används utan mellankommande nationell rättsbildning. artikel 189 anger tre typer avbindande rättsakter, som rådet och kommissionen kan utfärda. Det är fråga om förordningar, direk tiv och beslut. Förordningar är gällande inom hela EG och är direkt tillämpliga i medlemsländerna. Direktiv riktar sig till medlemsländerna och anger ett visst resultat som skall uppnås inom en bestämd tid men överlåter åt länderna att bestämma form och tillvägagångssätt för den 50 Beslut är bindande i alla delar för dem som Prop.1991/92: 170 de är riktade till. Bindande gemenskapsrättsliga bestämmelser kan gmndarättigheter och skyldigheter inte bara för medlemsländerna utan också förenskilda, om de är tillräckligt tydliga och inte lämnar länderna utrymme förval i samband med nationell implementering. Sådana rättigheter skall skyddas avdomstolar och andra myndigheter. Man brukar då säga att bestämmelserna hardirekt effekt. Uttryckliga förbud, t.ex. mot diskriminering, uppfyller de nyssnämnda kraven och har därför direkt effekt. Fördragets bestämmelser om frirörlighet på marknaden och dess förbud mot könsdiskriminering kan sålunda grundaindividuella rättigheter. Även bestämmelser i direktiv kan få denna verkan, omden nationella rätten inte anpassas till direktivets krav på ett korrekt sätteller det inte har införlivats alls inom den föreskrivna tiden. Om en domstol i ett medlemsland skulle finna att ennationell bestämmelse strider mot en EG-bestämmelse som är direkt tillämplig,skall domstolen inte tillämpa den nationella bestämmelsen i det aktuella målet.Enligt praxis har EG-regeln nämligen företräde framför nationellaregler och skall tillämpas oavsett vad som må vara föreskrivet i den nationellarättsordningen. Detta sammanhänger med synsätt att EG-rätten ären egen rättsordning som är autonom i förhållande till traditionell folkrätt. Det finns också rättsakter som inte är bindande, t.ex. rekommendationer och yttranden, vilka också nämns i artikel 189. Andraslag av icke bindande rättsakter än de i fördraget nämnda har tillkommit. Med länder utanför gemenskapen kan EG ingå bl. a.associerings- och handelsavtal. Skillnaden mellan dessa bägge slag av avtal ärfrämst att de förra innebär en starkare markering av nära och varaktiganknytning till gemenskapen. och övriga EFTA-länders frihandelsavtalmed EG är handelsavtal. , vilket är ett associationsavtal, kan sessom en utbyggnad av detta samarbete. EG:s folkrättsliga avtal hör också tillEG-rätten. Medlemsländerna kan också ingå folkrättsligaöverenskommelser med varandra. innehåller en regel om skyldighetatt vid behov förhandla om sådana överenskommelser i vissa fall. Grundläggandegemenskapsrättsliga principer kommer till uttryck i artiklarna 5 och 7 iRomfördraget, som har nära motsvarigheter i . artikel 5 bygger på en allmänsolidaritets- eller lojalitets princip. Enligt denna är medlemsländerna och gemenskapens institutioner alla förpliktade att lojalt samarbeta med varandra. Många av EG- domstolens viktigaste domar, bl.a. om EG-reglernas verkan i nationell rättstillämpning, bygger på denna förpliktelse. Länderna skall respektera varandras och gemenskapens intressen och söka undvika att handla i strid med dessa. Institutionerna skall likaså beakta viktiga nationella intressen. Medlemsländernas förpliktelser enligt amfce/5 kanindelas i skyldigheter Prop. 1991/92: 170 att vara positivt verksamma ochskyldigheter att avhålla sig från vissa Bilaga 1 åtgärder. Dessa kallassammanfattande för samarbetsforpliktelsen. Denna förpliktelse innebär till att börja med attländerna skall vidta alla allmänna eller särskilda åtgärder som är nödvändigaför att uppfylla förpliktelserna enligt fördraget och sekundärrätten. Länderna skall vidare underlätta institutionernasverksamhet. Denna skyldighet omfattar inte bara uttryckligen fömtseddverksamhet utan gäller generellt på alla de områden där institutionerna ärverksamma. Därutöver gäller att länderna skall avhålla sigfrån alla åtgärder som kan äventyra fördragets mål. Denna förpliktelse sträckersig längre än till ett förbud mot åtgärder som konkret hotar fördragsmålen. Detär förbjudet redan att skapa en risk för en sådan effekt. Med fördragsmål avsessåväl sådana som innefattas i ingressen och i de gmndläggande artiklarna somsådana som läggs fast i fördragets särskilda bestämmelser på skilda områden.Förbudet gäller varje slag av statligt handlande på alla områden, även sådanasom faller utanför fördragets egentliga tillämpningsområde. Fördragsmålen kannämligen äventyras även genom t. ex. kulturpolitiska eller försvarspolitiskaåtgärder. Fördragets artikel 7 uttrycker principen om rättvislikabehandling utan avseende på nationalitet (icke-diskriminering). Dennaprincip gäller inom fördragets tillämpningsområde. Diskriminering betyder särbehandling som inte ärsakligt gmndad; lika fall skall behandlas lika. Det är lätt att förstå att intenationalitet kan vara saklig gmnd för särbehandling inom gemenskapen.Romfördraget syftar ju till integration av länder bl. a. genomskapandet av en gemensam marknad. Då kan inte nationaliteten utgöra sakliggrund för särbehandling. Fördraget innehåller andra mer preciserade reglerrörande diskriminering pä gmnd av nationalitet, till vilka artikel 7 ocksåhänvisar. De kan innehålla närmare regler om kriterier som inte får användas såatt de medför särbehandling, men de kan också ge anvisningar om omständighetersom legitimerar särbehandling. Det finns regler av detta slag i fråga om bl. a.arbetskraftens fria rörlighet, rätten till fritt yrkesutövande samt den friarörligheten för tjänsteprestationer och kapital. Därutöver finns diskrimineringsförbudsom utvecklats företrädesvis genom domstolspraxis. Så är fallet t. ex. påvaruområdet (jfr betänkandet Ds 1990:76 art. 30, särskiks.55-59). Diskriminering kan vara öppen eller dold. Reglersom är så utformade att de måste leda till en mindre gynnsam behandling av det som härrör från ett annat land är öppet diskriminerande, även om de inte är direkt knutna till nationalitetskriterier. En regel som rör en importsituation är ett exempel på en sådan regel. Sådana regler kan också beskrivas som formellt diskri minerande. Även till synes likabehandlande åtgärder kan ha diskrimine rande verkningar i praktiken. Då är det fråga om dold, eller faktisk, diskriminering. En regel som är knuten t. ex. till språkkunskaper eller bosättningsort kan sålunda innebära förbjuden särbehandling. Huruvida särbehandling föreligger beror alltså inte av åtgärdens utformning. Det beror inte heller på om syftet med åtgärden i sig är godtagbart. Om t. ex. ett 52 landlåterutföraengenerellkontrollavvissa varor eller tjänster eller kräver Prop. 1991/92:170 en särskildmärkning för att garantera landets konsumenter en produkt 1 medutlovad kvalitet, kan utländska produkter som uppfyllt motsvarande ellerliknande krav i ursprungslandet komma i ett sämre konkurrensläge än inhemskaprodukter. I vad mån särbehandlande åtgärder är förbjudnavarierar från område till område. Vad som kan godtas är ytterst enrättstillämpningsfråga. bedömning i sådana fall beror ofta av enintresseavvägning, där åtgärdens ändamål och utformning vägs mot intresset avfri rörlighet. Man talar därvid om principerna om nödvändighet ochproportionalitet. 7.3 Särskilt om reglerna som rör marknaden EGär som sagts en tullunion med en gemensam yttre tullgräns.Tullunionen gäller all handel med varor, och tullar kan inte förekomma vare sigpå export eller import mellan medlemsländerna. Också avgifter med motsvarandeverkan som tullar är förbjudna. Sedan en vara passerat den gemensammatullgränsen och därvid tullformaliteterna har fullgjorts samt tullar ochavgifter erlagts är den i fri omsättning inom gemenskapen och omfattas avfördragets regler om fri rörlighet för varor. Vidare får ländernas skattesystem inte skapa hinderför den fria rörligheten. Därför innehåller fördraget bestämmelser som riktarsig mot fiskal diskriminering. Det är förbjudet att pålägga andramedlemsländers produkter skatt utöver vad som direkt eller indirekt drabbarliknande inhemska produkter eller att genom beskattningen indirekt skyddavissa produkter. Om likartade varor belastas olika, måste skiUnaden bero påobjektiva skäl. EG har, som fömt nämnts, en gemensamjordbrukspolitik. De marknadsordningar som inom ramen för denna tillskapatsför olika jordbruksprodukter och sålunda omfattar en betydande del avlivsmedelssektorn reglerar produktions- och distributionsleden men intedetaljhandeln. Den gemensamma jordbmkspolitiken påverkar inte de grundläggandeprinciperna om varors fria rörlighet. Inom ramen för den gemensammajordbmkspolitiken finns det också en gemensam fiskepolitik, som uppvisarviktiga särdrag. Den bygger bl.a. på principen om bevarande av havets resurseroch lika tillgång till dessa. De hinder för den gränsöverskridande vamtrafikensom inte omfattas av de nu nämnda reglerna täcks i stället av Romfördragetsartikel 30. Denna artikel innehåller ett förbud mot kvantitativa, alltsåmängdmässiga, importrestriktioner och alla åtgärder med motsvarande verkan.Detta förbud har direkt effekt och har av getts en mycketvidsträckt tillämpning. Rättspraxis på detta område är rikhakig och mycketbelysande för EG-rättens syn på hinder för fri rörlighet. För export finns iartikel 34 ett motsvarande förbud, vilket dock inte har getts en lika vidtolkning. I ett gmndläggande rättsfall (8/74"Dassonville" [1974] E.C.R. 837) har domstolen förklarat att förbudet i artikel 30 innefattar varje åtgärd som 53 "direkteller indirekt, aktuellt eller potentiellt" kan negativt påverka han- Prop. 1991/92: 170 deln. I princip omfattas sålunda varje åtgärd som kan tänkasavhålla någon Bilaga 1 från att föra in varor i ett medlemsland från ettannat. Handelshindrande åtgärder kan legitimeras med stödav fördragets artikel 36, om de grundas på bestämda hänsyn. Dessa hänsyn ärallmän moral, allmän ordning och allmän säkerhet, skydd för människors ochdjurs hälsa och liv eller växters bevarande, skydd av nationella skatter avkonstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller skydd av industrielloch kommersiell äganderätt. Åtgärder som grundas på dessa hänsyn behöver intevara likabehandlande. De får emellertid inte vara godtyckligt särbehandlandeeller protektionistiska. De nämnda regleringsintressena är alla avicke-ekonomisk natur, och artikeln tolkas restriktivt. I praxis har hämtöver ett antal tvingande hänsynerkänts, vilka kan tillåtas medföra handelshinder. De kallas ofta förCassishänsyn efter grundläggande avgörande på området (120/78"Cassis de " [1979] E.C.R. Sådana hänsyn är t.ex.skattekontroll, god handelssedvana samt konsument- och miljöskydd. Hänsyn avdetta slag får emellertid aldrig tillgodoses genom formellt särbehandlande åtgärder. För att legitimera undantag från principen om frirörlighet för varor krävs alltid att de nationella åtgärderna är nödvändiga försitt ändamål och proportionerligt utformade. När ett regleringsändamål blivittillgodosett genom harmonisering kan det inte längre legitimera undantag frånprincipen om varors fria röriighet. Följden av domstolens stränga praxis på varuområdetär att harmoniseringen kan inriktas på sådana områden som omfattas avundantagen i artikel 36 eller av Cassishänsynen. Inte desto mindre krävs enomfattande harmoniseringsverksamhet, särskilt för att eliminera de s.k.tekniska handelshinder, som uppkommer genom att det ställs varierande krav påvarors beskaffenhet samt på provning och kontroll. På detta område finns mängd harmoniseringsdirektiv. Degrundläggande reglerna om personers fria rörlighet finns i Romfördragetsartikel 48, som gäller arbetskraft, och i artikel 52, som gäller etablering.Bestämmelserna, som har givits direkt effekt efter övergångsperiodens utgång,rör avvecklingen av hinder för den fria rörligheten. På detta område råder ihuvudsak ett förbud mot formell diskriminering. Den fria rörligheten för personer innebär för detförsta en rätt för individer att fritt få resa in och uppehålla sig i en annanmedlemsstat och där behandlas på samma sätt som landets egna medborgare när detgäller möjligheten att söka arbete eller bedriva näringsverksamhet. Rätten att få resa in och uppehålla sig i landethar preciserats i två direktiv, ett för arbetstagare och ett för självständiga näringsidkare. Den omfattar även familjemedlemmar, och dessa behöver inte vara EG- medborgare. Den fria rörligheten gäller emellertid inte bara individer. Bolag och andra associationer som är bildade enligt ett lag har samma rätt till etablering. Den fria rörligheten kräver att det finns möjlig- 54 het att starta en nyverksamhet i ett annat land genom bolagsbildning Prop. 1991/92:170(primäretablering) eller genom upprättande av dotterbolag, filialer eller Bilaga 1 agenturer (sekundäretablering). Inte heller fri rörlighet för personer ärundantagslös. Hänsyn till allmän ordning, allmän säkerhet och allmän hälsa kanlegitimera regler som hindrar rörligheten. Undantagen finns närmare preciseradei rådets direktiv (64/221/EEG) och skall tolkas snävt. Domstolen har uttalatatt endast ett realistiskt och allvarligt hot mot sådana intressen i detsärskilda fallet kan motivera inskränkningar i den fria rörligheten (67/74"Bonsignore" [1975] E.C.R. Ett exempel är att beslut omutvisning eller avvisning inte får gmnda sig på omständigheter sommedlemsstaten inte vidtar effektiva åtgärder för att komma till rätta med påhemmaplan (115 och 116/81 "Adoui & Cornuaille" [1982] E.C.R.1665). Beslut måste vara motiverade och kunna överklagas (36/75"Rutili" [ 1975] E.C.R. Det är emellertid att märka att anställning ioffentlig tjänst inte omfattas av den fria rörligheten. Verksamhet som ärförbunden med offentlig maktutövning får reserveras för egna medborgare. Enligtpraxis begränsar sig dock undantagen till anställningar där det krävs särskildsolidaritet med staten (149/79 kommissionen ./. [1982] E.C.R 1845). Fri rörlighet för personer innebär en skyldighetatt inte missgynna andra medlemsstaters medborgare med hänsyn till nationellabehörighetsregler för viss yrkesutövning. Ömsesidigt erkännande av examina ärdärför ett ämne för harmonisering men även om gemensamma bestämmelser saknas ären medlemsstat skyldig att ta hänsyn till likvärdig kompetens. är därför skyldig att undersöka om likvärdighet föreligger (71/76"Thieffry" [1977] E.C.R. På detta område spelar harmoniseringen likväl intesamma roll som på andra områden. Den som vill vara verksam i ett land, fårnormalt inrätta sig efter de regler som gäller där, även om de skulle avvikafrån vad han är van vid. Det är dock givet att verksamheten över gränsernaunderlättas genom enhetliga bestämmelser i vissa hänseenden. Detta gäller inteminst på bolagsrättens område. Det finns även andra skäl till att harmoniseringsker. Stora skillnader i arbetsmiljön kan uppfattas som en snedvridning avkonkurrensen. En gemensam minimistandard i fråga om arbetsmiljö främjar sundakonkurrensförhållanden.