prop · GF039 · 1991-12-31 00:00:00 — 1991/92:9medföra en betydligt lägre toleransnivå för älgförekomst inom jordbraket.Bilaga 3 kan enskilda jordbrukare drabbas av oacceptabelt storaskador och förluster. föreslår därför att ersättning förälgskador inom jordbruket skall utgå även framgent, men att kontrollen avuppgivna skador bör bli föremål för omarbetning så att endast verkligaälgskador ersätts. Där så är praktiskt möjligt bör även förebyggande åtgärderkomma till ökad användning. Riksförbundetdelar uppfattningen att praktiska hinder föreligger att lösaviltskadeproblematiken genom ett försäkringssystem. : Om utredningens principiella förslag tillförändringar vinner gehör, och markägarna själva genom bl.a. älgskötselområdenoch effektiv skyddsjakt kan kontrollera viltstammarnas storiek, anser förbundenatt viltskadeersättningen vad avser älg och hjort kan upphöra. Förbundentillstyrker således utredningens förslag om att ersättning för viltskador avälg på skog och jordbraksgröda avvecklas från och med utgången av . Förbundenanser att ersättningarna för skador från dov- och kronhjort också skallersättas fram till utgången av och inte, som utredningen föreslår,utgången av . Det är inte motiverat att ha olika övergångstider förolika viltslag. Markägarna måste dessutom ges en längre övergångstid än ett årför att lokalt kunna reglera stammarnas storlek. Iutredningen förs ett längre resonemang om ändringar i nuvarande rutiner förersättningar av skador på jordbruksgröda och skog under övergångsperioden.Större restriktivitet vid beviljande av ersättning av skador på jordbraksgrödasamt att endast vissa markägare kan få ersättning för skador på skog föreslås. Förbundenfinner det inte motiverat att införa nya begränsningari kretsen av dem som kan komma i åtnjutande av ersättning. Uredningens förslagskulle uppenbarligen leda till godtycke och på intet sätt befrämja uppställdamål om samarbete kring viltfrågorna. Förbundenkan absolut inte acceptera att finansieringen av ersättningssystemet skall gåvia skogsvårdsavgiften, utan den bör liksom hitintills tas via fällavgifterna. Däremottillstyrks viltskadeförordningens förslag om ny beräkningsmodell förersättning vid viltskador på jordbraksgröda. Nuvarande system upplevs somsvårtolkat och orättvist. Stark kritik har bl.a. riktats mot sättet att beräknasjälvrisken vid uppkommen skada. Omnuvarande system för ersättning av skador slopas uppkommer frågan om hurfaktiska skador på jordbraksgröda i fortsättningen skall ersättas. Problemetframstår som tydligast i situationer när skador uppkommer på gröda hos enjordbraksarrendator som saknar jakträtt och därmed praktiska möjligheter attreglera viltstammarna. Ett ökat ansvar hosmarkägare och jägare och ett i princip avskaffat viltskadesystem måste med nödvändighet leda till minskad byråkrati hos länsstyrelserna och därmed möjlighet till sänkning av fällavgiftema. Förbundenvill föreslå ett tillägg i viltskadeförordningens § II. För att Prop.1991/92:9 ytterligare förbättra statistikunderlaget, och därmed ocksåkunskapema Bilaga 3 om älgstammens utveckling, bör begreppet fjolårsdjur (fjoling)föras in i § 11, p. Enligt viltforskarna skulle en sådan uppgift avsevärtförbättra det statistiska underlagsmaterialet och skapa föratsättningar för enbättre analys av älgstammens utveckling. Närdet gäller ersättning för skador av annat vilt än älg och hjort vill vi påtalaproblemen med betesskador på gröda från rastande fågel. Dessa typer av skadorkan inte på ett rationellt sätt förebyggas genom skyddsjakt eller annan åtgärd. Förbundenvill därför föreslå ett tillägg i viltskadeförordningens § 12, som anger attersättning kan utgå för skada orsakad av viltart med allmän eller särskildjakttid, om det kan anses vara ett riksintresse att viltarten får uppträdatalrikt i visst område . CentralorganisationenSACO: När det gäller ersättning för skada av vilt inom skogs- och jordbrak samtträdgårdsodlingar, delar utredningens uppfattning att skadeersättningskall avvecklas, vilket förhoppningsvis skall leda till lämplig avvägningmellan viltstammar och skador. Men,den gradvisa avveckling som utredningen föreslår, är enligt SA-COs mening,onödigt komplicerad. Om exempelvis både älg och hjort förekommer , kandet vara svårt att urskilja vem som har förorsakat en viss jordbruksskada älgen eller hjorten. Likasåföreslås att älgskador på trädgårdsodlingar skall upphöra fr. o. m. ,men på jordbruksgrödor och skog fr. o. m. . EnligtSACOs mening vore det bättre att fastställa ett datum då all skadeersättningupphör. Det underlättar information till markägare och jägare samt utbildningenav jägare. Närdet sedan gäller att fastställa det datum då skadeersättningen skall upphöra,ifrågasätter om inte det nya systemet med mindre reglerad älgjakt bör fåvara i funktion för att möjliggöra utvärdering föredet att möjligheterna till skadeersättning försvinner. Det kan ju tänkas attden tilltänkta avregleringen inte ger önskat resultat fullt ut och genomuteblivna ansökningar om skadeersättning, kan det bli svårare att bedömaomfattningen av viltskadorna. Skogsindustrierna:Eftersom ersättning för skada på skog ytterst sällan utbetalats så kommenterasdetta ej så fylligt. Vår uppfattning ligger dock helt i linje med utredningens.Genom att ta bort ersättningsmöjligheten helt bör motivationen till att hållaviltstammarna under kontroll öka. Dettafömtsätter givetvis att den skadelidande, dvs. i regel markägaren, har reellamöjligheter att påverka avskjutningens storlek och inriktning. Målet bör varaatt minska skadorna till en nivå som kan tolereras av skogsbruket. Ersättningför skador av älg Bilaga 3 Förbundetdelar i princip utredarens förslag. Förbundet finner således bl.a. attavskastningen av älgjakten såväl vad avser kött som rekreationsvärden är såutomordentligt mycket större än jordbruksskadorna att det enbart av denanledningen kan ifrågasättas om jordbruksskador skall ersättas för medelstoraoch större fastigheter där markägaren själv nyttjar jakten eller harjaktenutarrenderad. Vadgäller "förenklingen av självriskberäkningen" ersättning föreslåsnormalt ges av skadans värde synes detta vara en väl avvägdgräns. Förbundetfinner det emellertid angeläget att viss möjlighet till ersättning för skadorpå jordbraksgrödor finns även . Ersättning bör kunna ges med upptill av skadans värde till brakare av sådan fastighet där jakt inte kananses vara en möjlighet att påverka skadesituationen. Det gäller i första handmindre jordbraksfastigheter som ligger så till att oavsett vilka jaktligaåtgärder som vidtages kommer skadebilden att bli oacceptabel. Idetta sammanhang skall vikten av skadeförebyggande åtgärder understrykas. uppfattning bör medel till meningsfulla skadeförebyggandeåtgärder såväl mot älg- som krön- och dowiltsskador fortlöpande kunnaerhållas. Förfastigheter som enligt ovan föreslås kunna erhålla medel ur länsviltskadefondenför ersättning för skador på gröda torde i många fall kanske de flesta bidrag kunna erhållas för permanenta skadeförebyggande åtgärder. Fastighet somerhållit sådant bidrag bör därefter i regel inte kunna ifrågakomma förskadebidrag. Somovan angivits finner jägareförbundet att ersättning enbart skall kunnaifrågakomma för mindre fastigheter där jakten i normalfallet inte kan anses somen egentlig skadeförebyggande åtgärd. Möjlighetema till ersättning efter år1994 kommer således att bli utomordentligt begränsade, vilket även ärförbundets avsikt. Trädgårdsodling.I likhet med utredaren anser jägareförbundet att den som yrkesmässigt bedriverträdgårdsodling skall väga in riskerna för viltskador i den normalariskbedömningen för företaget. Förbundet tillstyrker alltså bifall tillförslaget att ersättning för skador av älg, dov- och kronvilt inte längre skalllämnas. Inte heller bör bidrag för förebyggande av sådana skador utgå. delar i princip utredarens uppfattning att det inte är rimligtmed ett generellt ersättningssystem för viltskador. Förbundet anser emellertidunder åberopande av samma skäl, som ovan redovisats vad avser ersättning förskador på jordbraksgrödor, att vissa möjligheter för mindre skogsfastigheteratt få ersättning av omplanteringskostnaderna i de fallreproduktionsplikt föreligger enligt 5 § skogsvårdslagen bör övervägas ävenefter . Anmälanom skada såväl vad gäller skog som jordbraksgröda bör inges Prop. 1991/92:9 genom eller av tillställas jaktvårdskretsen för yttrande. Jägareförbundettillstyrker utredarens förslag om en ettårig förlängning av den nuvarandeordningen samt den föreslagna treåriga temporära möjligheten till viss ovanangiven ersättning när det gäller förstörda nyplanteringar. Förbundettillstyrker utredarens förslag alt kostnaderna för den föreslagna treårigatemporära verksamheten bör belasta statsbudgeten. Jägareförbundethar ovan förordat överväganden huruvida inte vissa starkt begränsademöjligheter för mindre fastigheter att även fortsättningsvis, , kunnaerhålla bidrag till nyplantering borde införas. Skulle dessa överväganden ledatill en sådan ordning bör även dessa bidrag belasta statsbudgeten. Ersättningför skador av krön- och dovhjort Jägareförbundettillstyrker förslagen att skador på jordbruksgrödor och trädgårdsodlingar avkrön- och dovvilt inte skall ersättas efter . Däremot bör detenligt Svenska jägareförbundets mening alltfort vara möjligt att få bidrag tillförebyggande av skador på skog och jordbruksgrödor. Förbundet finner att denomfattande erfarenhetsbank som grundats vid verksamheten inom det tidigarefrireservatet för kronvilt i skall utnyttjas i detta sammanhang. Jägareförbundettillstyrker utredarens förslag. Försäkringav vissa skador av vilt Jägareförbundetinstämmer i de av utredaren redovisade skälen och delar uppfattningen att ettsystem med försäkring mot viltskador knappast torde vara möjligt att införa. Yrkesmässigträdgårdsproduktion sker vid ca 6000 företag spridda över hela landet. inträffar ett stort antal viltskador, som i många fall drabbar den enskilde trädgårdsodlaren hårt ekonomiskt. Framför allt frukt- och bärodlingar, samt plantskolor och fältmässig grönsaksodling drabbas hårdast av viltskador. I första hand rör det sig om betningsskador, som förorsakas av både däggdjur och fåglar, men även omfattande tramp skador utan samband med betning förekommer. Ett exempel är bl.a. skador orsakade av Kanadagäss som antalsmässigt starkt ökat under sena re år. De ekonomiskt mest kännbara skadorna orsakas av dovvilt, kronvilt, 123 rådjuroch älg, men även kanin, hare, vildsvin och fåglar kan orsaka Prop.1991/92:9 skadegörelse på t. ex.frukt- och bärodlingar. Kronhjorten har t. ex. ökat i Bilaga 3 Fmktodlingar iexempelvis Kivik-Brösarpsområdet har utsatts för omfattande skador.Möjligheten att genom hägnader utestänga t. ex. älg, hjort och rådjur frånträdgårdsodlingar är små, då detta skulle kräva höga och stabila staket, sommed nuvarande begränsade möjligheter till bidrag skulle ställa sig alltförkostsamt för de enskilda trädgårdsodlama. fall kan t. ex. älgar"etablera" sig i en odling, dvs. och ibland kanske fleragånger . TRFfår tyvärr konstatera att det nuvarande ersättningssystemet för viltskador ärbehäftat med allvarliga brister. Som framgår av TRFs yttrande drabbas denenskilde trädgårdsodlaren oftast mycket hårt ekonomiskt, bl.a. beroende på attdet är frågan om växtkulturer som representerar mycket höga värden. Även enmindre skada kan därigenom förorsaka kännbara förluster. Förskada av älg, kronhjort och dovhjort på gröda eller trädgårdsodling, lämnasersättning med medel ur viltskadefonderna. I fråga om skador orsakade av andraviltarter måste man vända sig till för prövning i varjeenskilt fall. 1 ena fallet har man alltså en generell ersättningsrätt medanman i andra fallet har en betydligt hårdare prövning. Detta innebär enligtförbundet att det uppstår orättvisa i prövningen av ersättningsanspråkenberoende på vilken viltart som förorsakat skadoma. För den som råkat ut förskadorna är det tämligen likgiltigt, om det t. ex. är en älg eller ett rådjursom har förorsakat skadan. De möjligheter till skadestånd som inryms inomnuvarande lagstiftning, är praktiskt taget obefintliga. Endast i undantagsfallhar ersättning utgått på grand av viltskador inom trädgårdsodlingen. Detta hari sin tur medfört, att många viltskador ej rapporteras och myndighetema har imånga fall tyvärr bibringats den uppfattningen, att viltskadorna ej är någotstörre problem. Underavsnittet Ersättning för skador av älg anser utredningsmannen: Jaganser att yrkesmässig trädgårdsodling inte längre skall kunna få ersätt ning för skador som orsakats av älg, dov- och kronhjort eller bidrag till förebyggande åtgärder mot sådana skador. Mina skäl härför är att det bör anses ingå i den normala riskbedömningen huravida man t. ex. skall hägna in en fruktodling. Det handlar här om koncentrerade odlingar som på grund av den oftast begränsade arealen kan föratsättas skyddas genom stängsel till en rimlig kostnad. Av antalet ansökningar om ersättning för viltskador som beviljades åren 19861987 utgjorde skador på yrkesmässiga trädgårdsodlingar." Uppenbarligenhar man inom utredningen inte gjort någon djupare analys ""g J avvilka ekonomiska möjligheter som föreligger att inhägna trädgårdsodlingar. Ensådan analys skulle visa att det är förenat med mycket höga kostnader attskydda sina odlingar mot viltskador genom staket. Det rör sig alltså omorimliga kostnader, vilket berörda företag inte har möjlighet att bära. Olikautredningar har tidigare haft målsättningen att på ettkonstraktivt sätt försöka tillskapa tillfredsställande ersättningssystem förviltskador. Detta raseras nu om förslaget genomförs och ansvaret för de allttalrikare viltskadorna överflyttas nu på bl. a. trädgårdsodlingar, som intehar ekonomiska möjligheter att skydda sig mot dessa skador av vilt. Utan egenförskyllan och i avsaknad av möjlighet att försäkringsvägen skydda sig kommer iframtiden ett antal trädgårdsföretag att riskera komma på obestånd vidstörre viltskador. Förslaget rimmar dessutom illa med regeringens direktiv avvilka bl. a. framgår att utgångspunkten för utredningsarbetet skall vara attersättning för skada av vilt även skall kunna ges i fortsättningen. Domänverket:Utredningen föreslår, att jordbraksarrendator utan jakträtt skall kunna medgesrätt till skyddsjakt av . tillstyrker en sådan lösningi de fall markägare/jakträttshavare inte ser till att erforderlig avskjutningverkställs. Fällt djur bör tillfalla jakträttshavaren, om inte annat haravtalats. Det är dock möjligt att reglerna för rätt till byte inte kan varadesamma för exempelvis älg och gäss. Föratt ge jordbraksarrendatorer utan jakträtt ökade möjligheter att skydda sigmot skador av jaktbart vilt föreslår utredningen en ändring som stärkerarrendatoremas ställning. Förslagettillstyrks av egendomsnämnden i . Egendomsnämndernai och anför att markägarens intresse måste garanteras genomatt samråd sker med honom innan beslut om skyddsjakt meddelas. Egendomsnämndernai och menar att den föreslagna ändringen i jaktlagen är onödigtbyråkratisk. Frågan bör i stället kunna lösas genom avtal mellan markägaren ochjordbraksarrendatorn. Hovrättenför : Ett av förslagen går ut på att ge arrendatorer ökade möjligheter till s. k. skyddsjakt. Det framhålls i betänkandet att det är möjligt för arrendatorer att få till stånd skyddsjakt med stöd av 7 § jaktlagen. Denna möjlighet synes emellertid aldrig ha utnyttjats. Ibetänkandet analyseras inte vad som kan vara anledningen till detta. Prop.1991/92:9 Läsaren får därför inte någon klarhet i om problemen skulle ha kunnatBilaga 3 lösas på annat sätt än genom lagstiftning, om nuvarande regler intetillämpas därför att de är för restriktiva eller om det helt enkelt förhållersig så att arrendatorema inte känner till vilka möjligheter som finns. Istället föreslås utan närmare motivering en särskild bestämmelse som ger justarrendatorema mera långtgående möjligheter till skyddsjakt än som för envarberörd följer av 7 § jaktlagen. Bestämmelsen föreslås intagen i 23 § jaktlagen. Hovrättenvill till en början ifrågasätta om utredningen kan anses ha redovisat etttillräckligt underlag för förslaget i denna del. Att arrendatorer ges längregående möjligheter till skyddsjakt än andra innebär ett rättsligt ingrepp ikonstellationen markägare jakträttshavare arrendator, vars konsekvenser ärsvåra att överblicka. Hovrätten anser därför att det egentligen borde krävasen mera ingående diskussion om reformbehovet och förslagets för- och nackdelarinnan detta läggs till grund för lagstiftning. Enligtbestämmelserna i 23 § jaktlagen om skyddsjakt ges en del andra personer änjakträttshavare en självständig jakträtt i fråga om vissa djur. Det är alltsåen i lag medgiven jakträtt som bara kan begränsas tidsmässigt genomföreskrifter av regeringen. Sådana föreskrifter har meddelats endastbeträffande viss harjakt (p. 2 5 i bil. 3 till jaktförordningen). Dennu föreslagna rätten till skyddsjakt för arrendatorer skiljer sig i flerahänseenden från vad som sålunda gäller enligt 23 § jaktlagen. För det första ärdet inte fråga om någon i lag preciserad jakträtt. I stället föratsätts attlänsstyrelsen från fall till fall skall fatta beslut om jakten. Hovrätten kanhär infoga att man inte som skett i förslaget bör i själva lagen ge någotdirekt bemyndigande för att besluta i hithörande frågor utan attdelegationen bör ske via regeringen. Vidare skulle arrendatoremas rätt tillskyddsjakt få omfatta högvilt om sådant är talrikt förekommande, medan övrigabestämmelser i 23 § jaktlagen om jakträtt för vissa personer bara gäller mindredjur, som anses vara skadevållande oavsett beståndens storlek. I såväl sakligtsom systematiskt hänseende ansluter därför bestämmelsen om arrendatorers rätttill skyddsjakt närmast till regleringen i 7§ jaktlagen, och enligt hovrättensmening har den sin naturliga plats där. Även frågan om rätten till djur somdödas bör lämpligen regleras där. Vid en sådan lösning finns det såvitt gällerden sistnämnda frågan knappast någon anledning att frångå vad som redan gäller enligt7§ andra stycket sista meningen, dvs. att i beslutet omskyddsjakt bestämmer hur det skall förfaras med djur som dödas eller fångas vidjakten. Dei 23 § jaktlagen noggrant angivna föratsättningarna för skyddsjakt av vilkaframgår vem som får jaga och vilka djur som får jagas har i lagens 7§ enmotsvarighet i vissa begränsade skaderekvisit. Det heter sålunda att skyddsjaktfår beslutas om det på grand av ett viltbestånds storlek finns påtagliga riskerför trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt. En annan förstärkningåterkommer i jaktförordningen, där det i 29 § talas om avsevärda skador ellerolägenheter. Utredningensförslag om skyddsjakt för arrendatorer innehåller inte något liknande förstärkningsuttryck. Det skall räcka med att det finns risk 126 förskador på jordbraksgrödor för att arrendatom skall kunna få utöva Prop.1991/92:9 sådan jakt. Enligt förslagets ordalydelse skulle det alltså kunnavara fritt Bilaga 3 fram för en arrendator att få jaga t. ex. älg närhelst hankan påvisa redan en måttlig risk för viltskador. Eftersom det ligger i sakensnatur att förekomsten av vilt alltid medför vissa skaderisker, blir förslagethärigenom mycket långtgående. Hovrätten kan inte finna att utredningen haranfört några bärande motiv för att arrendatoremas skyddsjakt skall ges en sådansärställning. Hovrättenkommer alltså på den här punkten fram till att en eventuell bestämmelse omskyddsjakt för arrendatorer lämpligen bör infogas i 7§ jaktlagen och attförutsättningama för sådan jakt bör stramas upp något jämfört med utredningensförslag. Frågan blir då om 7 § jaktlagen egentligen tillförs något nytt genomen sådan ändring. Arrendatorema har redan möjlighet att få till ståndskyddsjakt med stöd av den paragrafen, och utredningen har inte påvisat att detär på grund av att föratsättningarna är för restriktiva som den möjligheteninte har utnyttjats. Hovrätten anser det därför inte uteslutet att man med ökadinformation och en generös tillämpning kan uppnå det av utredningen angivnasyftet redan inom ramen för gällande rätt. Länsstyrelseni län: Sålunda föratsätts i utredningen bl.a. att jordbraksarrendatorframgent, i fall där jordägaren är jakträttshavare, skall kunna kompenseras avmarkägare för skador som viltet åstadkommer. 1 syfte att förenkla förarrendator utan jakträtt att utöva skyddsjakt har föreslagits vissa ändringar ijaktlagstiftningen om ökade möjligheter till jakt i detta avseende. Detkan vidare anföras att institutet med skyddsjakt om det kommer till okritiskanvändning är ägnat att minska och undergräva möjligheten att på etträttmätigt sätt göra rätt part, dvs. i första hand en markägare, ansvarig förinträffad skada om denne som jakträttshavare inte ser till att viltbeståndethålls i balans. Slutligen kan i sammanhanget sägas att utgångspunkten för enavskjutning av mer tvingande karaktär vanligen är att den bör genomföras inomstörre sammanhängande markområden. Det torde endast undantagsvis föreliggatillräckligt markinnehav vid enstaka jordbruksarrenden. Länsstyrelseni : Viltskadeersättning vid jordbraksarrende, då jakträttenhar förbehållits jordägaren. Nämndendelar utredarens uppfattning att frågan om hur viltskador skall begränsas ochvem som skall svara för eventuella skador i de fall jordbruksarrendatorersaknar jakträtt på arrendefastigheten i första hand skall regleras i avtalmellan parterna. inte biträda förslaget om sådan ändring av 23 § jaktlagen, attjordbraksarrendator redan när risk finns för skador på jordbruksgrödor skallkunna medges rätt till jakt i syfte att förebygga sådana skador. Frågan omreglering av viltskador bör helt lösas genom avtal mellan jordbraksarrendatoroch markägare. iÖstergötlands län: Viltskadeersättning vid jordbraksarren- Prop. 1991/92:9 de, då jakträtten har förbehållits jordägaren. Länsstyrelsendelar, liksom utredaren, uppfattningen att det i första hand är partema självasom i arrendeavtalet skall reglera frågan om viltskador. Föreslagna åtgärderangående avtalsmodeller och kontraktsformulär är lämpliga och tillstyrks.Länsstyrelsen kan däremot inte tillstyrka förslaget om tillägg till 23 §jaktlagen så att fristående skulle kunna tillåtajordbraksarrendatorn att utföra skyddsjakt. Detta strider mot nuvarandecivilrättsliga reglering av dessa frågor och kan innebära onödiga risker förförsämring av relationerna mellan avtalsparterna. Frågan bör i stället lösasså att markägaren åläggs ett skadeståndsansvar för viltskador utöver vad somparterna kommit överens om att arrendatorn bör tåla. Ytterst kan detta görasgenom lagstiftning. Länsstyrelseni : Beträffande möjligheterna till viltskadeersättning vidjordbraksarrende, då jakträtten har förbehållits markägaren, delarlänsstyrelsen utredarens uppfattning att frågan om hur viltskador skallbegränsas och vem som skall svara för eventuella skador i första hand börregleras genom avtal mellan partema. Med hänsyn till bl. a. svårigheten förnya arrendatorer att bedöma vilttrycket och risken för eventuella skador samtmed hänsyn till avtalens långa löptid anser emellertidlänsstyrelsen att en förstärkning av arrendatoremas ställning bör medges genomexempelvis föreslagen möjlighet till skyddsjakt. Länsstyrelseni län: Förslaget till ändring av 23 § jaktlagen tillstyrks underföratsättning att författningstexten ändras, så att denna rätt till skyddsjaktskall tillkomma jordbmksarrendator, som ej harjakträtt på den arrenderademarken. Så är också den föreslagna rätten motiverad i betänkandet. Möjlighetentill skyddsjakt för främst jakträttshavare är redan reglerad i 29 §jaktförordningen. Djur som dödas vid den föreslagna skyddsjakten bör tillfallajakträttshavaren, om inte annat har avtalats. Den av utredningen föreslagnabestämmelsen om att djuren som huvudregel skall tillfalla markägaren ellerjakträttshavaren avstyrkes. En sådan reglering löser inte den situation somuppkommer, om dessa inte kan enas om vem som skall erhålla djuret.