prop · GF03170 · 1991-12-31 00:00:00 — Inom EG finns en omfattande lagstiftning rörandeden tekniska hanteringen av handeln med vin och i viss mån sprit.Lagstiftningen omfattar bl. a. definitioner, regler för märkning och storlekarpå buteljer, geografiska ursprungsbenämningar, tillsatser,tillverkningsmetoder, analysmetoder, handelsdokument m. m. EFTA-länderna haraccepterat att handeln med dessa varor inom EES skall baseras på EG: sregelverk i dessa avseenden (prot. har dessa frågor inte i någonväsentlig mån reglerats i lagstiftning i . Vissa speciallösningar finnsför olika EFTA-länder bl.a. avseende produktionsmetoder, benämningar ochtiksatser. Ett nytt system för råvarukostnadsutjämning förberedda livsmedelsin dustriprodukter har överenskommits inom ramen för (prot. Det nya systemetinnehåller en gemensam vamlista för samtliga EES- Prop. 1991/92:170 länder. (I behandlas frågan i Kap. I, art. 8.3 b.). EG: s lagstiftning avseende växtskydd är förnärvarande föremål för översyn. I konstateras därför endast attdetta är ett samarbetsområde för EES (gemensam deklaration nr 26). Den exaktautformningen och omfattningen av samarbetet fastställs när EG beslutat om sinnya lagstiftning. Däremot innehåker bestämmelser för det veterinäraområdet. I artikel 20 sägs att bestämmelser och arrangemangsom avser fisk och andra produkter finns i protokoll 9 tik avtalet.EES-avtalet innebär som sagts inte att EFTA-länderna ansluts till EG:sgemensamma fiskeripolitik (Common Fishery Policy, CFP). I protokok 9 behandlasdock många för fisket väsentliga områden. Det gäller bl.a. tullättnader förfiskprodukter, bestämmelser om statsstöd, direktlandningar och utländskadirektinvesteringar. Kapitel3 Samarbete i tullfrågor och om handelslättnader Tullsamarbetetmellan EG och EFTA:s medlemsländer förstärks dels genom ett samarbetsprotokollom multkateralt tuksamarbete för att bekämpa den internationella ekonomiskabrottsligheten, dels genom ett samarbetsprotokoll om förenkling avgränsformaliteter (art. 21 och prot. 10 och 11). Genom tullsamarbetsprotokollet utsträcks för svenskdel samarbetet med andra länders tulladministrationer. Avtalet innehållerregler om informationsutbyte, övervakning av misstänkta personer, varor ochtransportmedel, delgivning av utländsk tullhandling m. m. Protokollet får bl. a. betydelse för bekämpning avnarkotikasmuggling samt för kontroll av importsändningars värde och av attexport verkligen går till det land som uppgivits. Protokollet om gränsformaliteter syftar till attförenkla tidsödande gränsformaliteter för den internationella godstrafiken. Enledande princip i avtalet är att formaliteter och kontroller skall utföras såsnabbt som möjligt och om möjligt på en och samma plats. Vidare bör kontrollergöras i form av stickprov. Andra åtgärder för ett friktionsfritt flöde av godsär harmoniserade öppethållandetider, expressfiler för tomma lastbilar ellerlastbilar med enbart transitvaror. Bestämmelserna hindrar inte berörda länderatt komma överens om ytterligare förenklingar. innebär ett ökat samarbete ochinflytande för EFTA-länderna på områden som rör förenkling av handelsprocedurer(art. 21.3). Kapitel4 Andra regler som avser fri rörlighet av varor Antalet EG-rättsakter somavser tekniska föreskrifter är betydande. artikel 23 hänvisas tillbilaga II till avtalet, som upptar omkring 650 olika 65 5 1991/92. Dessa ärfördelade på ett stort antal produkter som motor- Prop. 1991/92:170 fordon,hushåksmaskiner, övriga maskiner, elektrisk materiel, livsmedel, Bilaga 1läkemedel, farliga ämnen/kemikalier m. m. I avtalet finns också bestämmelsersom gäller generellt för hela TBT-omrädet, t. ex. regler om informationsutbytesamt provning och kontroll. Speciallösningar och övergångsarrangemang kommeratt gäka för EFTA-länderna på vissa områden i syfte att slå vakt om väsentligaskyddsintressen för hälsa, miljö och säkerhet. För svensk del berörs här bl.a. motorfordon (avgasregler och säkerhetsbälten), kemikalier, lösningsmedel,asbest, kvicksilver, arsenik, freoner och andra ozonnedbrytande ämnen samtbekämpningsmedel. Antagandet av de tekniska regler som finns idirektiven och godtagandet av varor som svarar mot kraven är en fömtsättningför anslutning till EG: s system för fria varurörelser och gör det möjligt attpå motsvarande sätt fritt sälja svenska produkter inom hela EES-området. I det regelverk som omfattas av ingårvissa bestämmelser om produktansvar (art. 23, bilaga III). Hit hörrådsdirektivet angående lagstiftning om produktansvar (85/374/EEG). Dettadirektiv föreskriver strikt ansvar för skador som orsakats av defektaprodukter. Skadeståndsansvarig är i första hand den som har tillverkatprodukten eller importerat den. Artikel 24 innehåller en hänvisning till bkaga IV ivilken återfinns särskilda bestämmelser och arrangemang på energiområdet. De EG-bestämmelser som rör energiområdet avserenergiberedskap, ökad handel och konkurrens samt vissa allmänna energipolitiskafrågor. Under EES-förhandlingarna framkom att ett antalEG-bestämmelser om energiberedskap, bl. a. viss oljelagringsskyldighet, i stortsett motsvarar de åtaganden som redan gjort genom medlemskapet i dettill knutna samarbetsorganet lEA (). Att förain dessa bestämmelser i visade sig innebära avsevärdainstkutio-nella svårigheter. Av bl.a. det skälet saknas de flestaEG-bestämmelser avseende energiberedskap i avtalet. Vissa bestämmelser medliknande bakgmnd om information och konsultation beträffande oljepriser, möjlighetertkl registerering av oljeimport och begränsning av oljeanvändning i kraftverk har dock tagits in i avtalet. De bestämmelser på området som har tagits in iEES-avtalet syftar främst till att inom energiområdet komplettera generellabestämmelser som avser undanröjande av konkurrenshinder. De ligger väl i linjemed svenska strävanden att öka konkurrensen och få effektivare marknader påenergiområdet. Ytterligare några EG-bestämmelser på energiområdethar tagits in i avtalet, bl. a. om skyldighet att informera om störreenergiprojekt, om vissa oljeersättande tillsatser (etanol m. i bensin ochom funktionskrav för varmvattenberedare m. m. Rätten tik vissa skyddsåtgärder mot följder avåterutförsel av varor eller bristsituationer på grund av den överenskomnatullfriheten eller förbudet mot exportrestriktioner regleras i artikel 25. Iartikel 26 återfinns slutligen också en bestämmelse, enligt vilken 66 åtgärder mot dumpning,s.k. utjämningstukar och andra sådana åtgärder Prop. 1991/92:170 för atthindra otillåtet handelsbmk i princip inte får tillämpas inom EES Bilaga 1såvida inte detta särskilt angetts. Detta är en följd av att parterna kunnatenas om gemensamma konkurrensregler. Kapitel5 Kol- och stålprodukter Kol-och stålmarknaden regleras inom EG i första hand av fördraget om upprättandetav den Europeiska kol- och stålgemenskapen (EKSG, tidigare kallat efterden franska förkortningen). Detta äldre fördrag skiljer sig väsentligt frånRomfördraget i fråga om bl.a. strukturen och om reglernas högre grad avkonkretion. EKSG-fördraget innebär en specialreglering iförhållande till regler. Handeln mellan och EKSG regleras genom ettsärskilt frihandelsavtal (jfr SFS 1973:1080, ändrad senast 1980:1080, samtprop. Avtalet innebär bl.a. att för järn och stålskall gälla i (jfr CECA-lagen 1972:762, ändrad senast 1984:421, CECA-kungörelsen1973:720, ändrad senast 1974:1003, samt med stöd av den senare avkommerskollegium utfärdade föreskrifter). har i vissahänseenden ändrats. Överenskommelsen därom undertecknades för den 12april 1989, men den har ännu inte trätt i kraft. vamavsnitt hänvisar i artikel 27 tillsärskilda bestämmelser om kol- och stålvaror i protokollen 14 och 25. Bestämmelsema i protokoll 14 innebär attfrihandelsavtalet med dess institutionella bestämmelser som huvudregel skallgälla. Där det inte är tillämpligt används i stället bestämmelser(art. 2.1). Förhållandet mellan de bägge avtalen kan sägas ungefär motsvaradet mellan EKSG- och Romfördragen. Enligt en uttrycklig bestämmelse (art. 2.2) skallkvantitativa import- och exportrestriktioner samt åtgärder med motsvarandeverkan liksom tullar och avgifter avskaffas. Det medför bl. a. att förekommandesvenska exportrestriktioner för järnskrot måste avvecklas gentemotEES-länderna. Den fria varucirkulationen får inte heller försväras genominförande av regleringar av teknisk eller administrativ natur, t. ex. import-eller övervakningslicenser. i denna del innebär i förening med fömtgällande överenskommelser sammanfattningsvis att den fria vamcirkulationenförbättras och att deltar i EG-samarbetet vad gäller bl. a. prisregler,konkurrensregler, tillåtet statsstöd samt utbyte av statistik och annanekonomisk information. De delar av som inte har någonmotsvarighet i frihandelsavtalet med , t. ex. offentlig upphandling, TBToch produktansvar, skall gälla även för EKSG-varor. 8.4 DEL III Fri rörlighet för personer, tjänster ochkapital Prop. Bilaga 1 Kapitel 1 Arbetstagare och egenfiiretagare är artiklarna 28, 29 och 30 placerade under en rubrik som avsersåväl arbetstagare som självständigt förvärvsverksamma personer. Detta gälleräven den tillhörande sekundärlagstiftningen. Motsvarigheten till de tvåförstnämnda artiklarna i begränsas till endast arbetstagare (art.48 och 51 i ) medan den sistnämnda artikeln är placerad under enavdelning som behandlar etableringsrätt (art. 57 i ). Avtalets artikel 28 återger nästan ordagrant Romfördragetsartikel 48.1 artikeln säkerställs arbetskraftens fria rörlighet inom och mellanEG- och EFTA-länderna. Den fria rörligheten innebär att diskriminering på grundav nationalitet inte får förekomma vad gäller sysselsättning, lön och andraarbetsvillkor. Den fria rörligheten innebär bl. a. rätt att flyttamellan de avtalsslutande länderna för att söka anställningar som erbjuds där.Dämtöver ger den möjlighet att vistas i ett EG- eller EFTA-land för att innehaen anställning där i överensstämmelse med de lagar som gäller för arbetstagarei det landet. Den som har haft anställning i ett EG- eller EFTA-land får ävenstanna kvar där. Den fria rörligheten är dock inte undantagslös.Hänsyn tik allmän ordning, allmän säkerhet och allmän hälsa kan legitimera reglersom hindrar rörligheten. Undantagna från artikelns bestämmelser är vidare ettganska begränsat antal offentliga tjänster. De motsvarande undantagen hartolkats strikt inom EG-rätten (jfr avsnitt 7.3). Artikeln kompletteras av en omfattande sekundärlagstiftningsom är intagen som bilaga V till avtalet. Den mest betydelsefulla förordningen,(EEG) nr 1612/68, reglerar den fria rörligheten närmare. I förordningenfastställs att likabehandlingsprincipen även gäller sociala och skattemässigaförmåner, deltagande i utbildnings- och omskolningsaktiviteter, medlemskap ifackföreningar m. m. Den fria rörligheten innebär också att enarbetstagares familjemedlemmar (make/maka samt barn ) som intebehöver vara medborgare i något EG- eller EFTA-land har rätt att arbeta i detaktuella landet. Förordningen förutser även samarbete om förmedling av anställningserbjudandenoch ansökningar över gränserna och om utbyte av information om arbets- ochlevnadsvillkor. Avtalet innebär vidare att medborgare i EG- ochEFTA-länderna inte behöver arbetstillstånd för att arbeta i något av de andraländerna. Medborgare i , och således vid EES-avtaletsikraftträdande även medborgare i EFTA-länderna, som erhåller anställning i ettannat avtalsslutande land, samt deras familjedlemmar, skall erhållauppehållstillstånd ("permit") . Tillståndetskall därefter "utan vidare förlängas". Förlängningen måste avseminst . hållstillståndetupphör inte om arbetstagaren är arbetslös. Däremot kan Prop. 1991/92:170tillståndet begränsas för den som varit arbetslös . Korttidsanstäkda som pendlar mellan ländernabehöver inte uppehåks-tklstånd men kan åläggas anmälningsplikt. Den som bliroförmögen att arbeta på gmnd av sjukdom eller olycka eller som blir ofrivilligtarbetslös kan inte på dessa grunder fråntas sitt uppehållstillstånd. Arbetstagare har rätt att stanna i ett medlemslandefter att ha arbetat där. Icke ekonomiskt aktiva personer, dvs. studerande,pensionärer och övriga icke ekonomiskt aktiva medges rätt att uppehålla sig ide andra avtalsslutande länderna oavsett om de för tillfället eller inte längreutövar någon ekonomisk aktivitet. Denna rättighet avser även de berördas familjemedlemmar. Artikel 29 om den sociala tryggheten har sinmotsvarighet i artikel 51. Den sistnämnda är i första hand eninstitutionell bestämmelse som ger EG kompetens att lagstifta om rättigheterpå den sociala trygghetens (socialförsäkringens) område för migrerandearbetstagare och deras familjemedlemmar. Artikeln anger dock även bestämdaramar för hur denna sekundärlagstiftning skall utformas och vilka mål som skalluppnås genom denna. Artikel 51 i har haft stor betydelse förtolkningen av sekundärlagstiftningen och i flera fall har domstolen baseratsina talrika avgöranden i mål rörande social trygghet direkt på denna artikel. Fram rörde sekundärlagstiftningen påområdet social trygghet endast arbetstagare och deras familjemedlemmar. Dåbeslöt EG att utvidga lagstiftningen till att även omfatta självständigtförvärvsverksamma personer och deras familjemedlemmar. Artikel 29 anger två principer som defördragsslutande parterna skall tillämpa i vad avser arbetstagare ochsjälvständigt förvärvsverksamma personer och deras familjemedlemmar för atttrygga dessas fria rörlighet. Den första är sammanläggningsprincipen. Deninnebär sammanläggning av alla försäkringsperioder i de olika länderna för attförvärva och behålla eller beräkna storleken av en förmån från ett lands systemför social trygghet. Den andra i artikeln angivna principen innebär enskyldighet för de fördragsslutande parterna att utbetala förmåner tik personerbosatta inom hela EES-området. Detta brukar kallas exportabilitetsprincipen. Avartikel 4 (motsv. art. 7 i ) följer en tredje princip nämligenlikabehandlingsprincipen som innebär att alla medborgare i ett annat EG-ellerEFTA-land skall likabehandlas med ett lands egna medborgare vid tillämpningenav landets lagstiftning om social trygghet. Som redan nämnts omfattar EG-rätten om socialtrygghet arbetstagare och självständigt förvärvsverksamma personer samt deras familjemedlem mar. Detta tolkas vanligen på sådant sätt att det räcker att en person har omfattats av ett lands lagstiftning om social trygghet som arbetstagare eller självständigt förvärvsverksam person för att han fortsatt rent principiellt skall omfattas av rätten till social trygghet. En arbetande person och dennes familjemedlemmar skall omfattas av lagstiftningen om social trygghet i det land där han arbetar oavsett bosättningsland. Artikel30 om ömsesidigt erkännande av utbildningsbevis baseras på Prop.1991/92:170 artikel 57 i . Enligt denna skall de avtalsslutandeparterna Bilaga I söka säkerställa ett ömsesidigt erkännande avutbildnings- och examensbevis och andra behörighetsbevis i syfte attunderlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten atttillfälligt tillhandahålla tjänster. Artikeln omfattar även verksamhet somutövas som anställd. Parterna skak vidare enligt artikeln säkerställaviss samordning av bestämmelser i lagar och andra författningar i sina internarättssystem beträffande rätten att påbörja och utöva yrkesverksamhet, som regelgenom införande av minimikrav på utbildningen i fråga. I sekundärrätten ges detaljerade föreskrifter omhur detta skall ske. I denna ställs bl. a. vissa minimikrav på de utbildningarsom berörs för att de skall kunna omfattas av avtalet. I bilaga VII återfinnsde anpassningar och kompletteringar i dessa som avser EFTA-länderna och somöverenskommits under EES-förhandlingarna. Bl.a. läkare, sjuksköterskor,tandläkare, barnmorskor, farmaceuter och veterinärer omfattas av direktiv medminimikrav på utbildning etc. Ett generekt direktiv (89/48/EEG) omfattar allahögskoleutbildningar längre än . Huvudsyftet med direktivet är attexamensbevis, som i hemlandet ger tikträde till ett reglerat yrke, också gerbehörighet att utöva yrket i andra , och vid EES-avtaletsikraftträdande även i EFTA-länderna. Om yrket inte är reglerat i hemlandet,skall examen likväl godkännas som gmnd för att utöva ett reglerat yrke i ettannat EES-land, under förutsättning att personen i fråga har varit verksam iyrket under . Om utbildningen ihemlandet är kortare än den som krävs i vistelselandet, kandetta kräva att personen i fråga genomgår handledd praktik på högst ellerett lämplighetsprov för att få behörighet. De yrkesgmpper som i berörsav detta direktiv är bl. a. advokater, revisorer, logopeder, kiroprak-torer,psykologer och psykoterapeuter. Inom området personers rörlighet har tvådeklarationer tagits in i anslutning till avtalet. Den ena avser förenkladgränskontroll for personer. Kommissionen har inte haft mandat att föraförhandlingar inom detta område. Gränskontrollfrågorna behandlas därför inte påannat sätt än i den nämnda deklarationen. Den innebär en avsiktsförklaring frånparterna om samarbete och samverkan . Den andra deklarationen rör förstärkt samarbete omyrkesutbildning. Enligt deklarationen skall parterna sträva efter förstärktsamarbete om yrkesutbildning och söka undertätta för studenter som vill studerai annat EES-land. Läroanstalter som redan före avtalets ikraftträdande tagit utstudieavgifter från utländska studenter har rätt till det även fortsättningsvis.Inom EG regleras frågan i artikel 128 i . Etableringsfrihetenföreskrivs i avtalets artikel 31. Denna rätt bygger på Enligt artikeln i avtalet skall det inte finnas 70 några inskränkningar irätten att fritt etablera sig inom EG/EFTA- Prop. 1991/92:170 området.Detta gäller även när agenturer, filialer eller dotterbolag upprat- Bilaga1 tas. Etableringsfriheten omfattar rätten att uppta och utöva självständigförvärvsverksamhet på de vikkor som etableringslandets lagstiftning föreskriverför det egna landets rättssubjekt. Även denna artikel kompletteras avsekundärlagstiftning. De olika direktiven avser i första hand etablering ochtikhandahåkande av tjänster inom olika branscher och yrkeskategorier. Artikel 32 (motsv. art. 55 i ) stadgaratt verksamhet, om än tillfäkig, som är förbunden med myndighetsutövningundantas från den fria etableringsrätten. Undantag görs vidare i artikel 33 (art. 56 iRomfördraget) av hänsyn tik allmän ordning, allmän säkerhet och hälsa. Vad gäller tolkningen av denna artikel iRomfördraget har rådet antagit ett direktiv om samordning av olika bestämmelserom utlänningars inresa och vistelse i ett annat land som gmndar sig på hänsyntill allmän ordning, säkerhet och folkhälsa. Direktivet innebär att diskriminerande åtgärderinte får vidtas av ekonomiska skäl utan måste motiveras av utlänningenspersonliga uppförande i det enskilda fallet. Åtgärderna får inte vara avgenerell natur och får inte basera sig på omständigheter som inte föreligger idet aktuella fallet. Direktivet torde innebära att åtgärderna bara får riktasig mot fysiska personer och alltså inte mot juridiska personer. Utan hinder avavtalets bestämmelser får dock en fördragsslutande part och medlemsstat vidtade åtgärder man anser nödvändiga för att skydda väsentliga säkerhetsintressensom sammanhänger med produktionen av och handel med vapen, ammunition ochkrigsmateriel (art. 123). Artikel 34 i avtalet innebär att defördragsslutande staterna åtagit sig att ge företag etablerade i annatfördragsslutande land samma behandling som företagen i det egna landet, s. k.nationell behandling. Av följer att länderna har möjlighetatt upprätthålla begränsningar i fråga om etableringsrätt i förhållande tillländer som inte räknas till de fördragsslutande parterna. Dessutom har parternakommit överens om ett särskilt protokoll enligt vilket en fördragsslutande parthar rätt att vidta åtgärder för att hindra att regler som begränsar etableringsrätteneller tikträde till marknaden från tredje land kringgås via andrakontraktsslutande parters territorium. Innan sådana åtgärder vidtas skall mandock enligt de allmänna reglerna i eftersträva att utformagemensamma regler för hela EES-området. Fritjänstehandel utgör i liksom i en av de fyra gmndläggande friheterna. Rätten att fritt tillhandahålla tjänster inom EES-området fastslås i artikel 36 i (motsv. art. 59 i Romför draget). I bilagorna IX XIåterfinns särskilda bestämmelser omfriheten att tklhandahålla tjänster. Iartikel 37 (motsv. art. 60 i ) definieras tjänster allmänt Prop.1991/92:170 som prestationer som vanligen utförs mot ersättning och som inteberörs Bilaga 1 av bestämmelserna för varor, kapital eller personer. Dettauppsamlingsbegrepp hänger samman med tjänstens speciella karaktär. Tjänsten ärnära knuten till någon som utför den. Därför finns det ett samband mellanreglerna om tjänster och reglerna om etableringsrätt och personers friarörlighet i övrigt. Vidare förutsätter fri tjänstehandel fri rörlighet förkapitalet. En tjänst kan emellertid utföras utan att personerflyttar över gränser. Många tjänster kan utföras i ett land och därifrånomsättas i andra länder. Situationen påminner då om den när varor omsätts övergränsema. stipulerar i artikel 37 att tjänstersärskilt avser verksamhet av industriellt eller kommersiellt slag, inomhantverk samt inom fria yrken. Vidare fastslås att den person somtillhandahåller en tjänst tillfälligtvis får utöva sin verksamhet i det landdär tjänsten utförs på samma villkor som landet ställer på sina egnarättssubjekt. Ett fritt tjänsteutbyte skall innebära frihet förden som erbjuder en tjänst att resa till ett annat land och prestera tjänstendär, men också en rätt för tjänstemottagaren att motta tjänsten i annat land ändet egna. Tjänstebegreppet innefattar även det fallet attingen person passerar någon gräns. Ett tyskt konsultföretag skall t. ex. kunnautföra ett uppdrag i hemlandet, för en beställare i . Detgränsöverskridande momentet är här endast själva tjänsten. Ett krav på enbart formell likabehandling uteslutert. ex. inte att tjänsteutövaren utsätts för dubbla kontrollåtgärder. Bådehemlandet och det land där tjänsten utövas kan ha intresse av att kontrollerat. ex. ett bolags soliditet för att skydda sina konsumenter. En upprepning avkontrollåtgärder som redan genomgåtts i hemlandet är en konkurrensmässignackdel och i princip en form av förbjuden diskriminering. Av särskilt intresse är tjänster inom detfinansiella området. Dessa tjänsters lättrörliga karaktär gör att dubblakontrollåtgärder måste undvikas om det skall råda rättvisakonkurrensförhållanden inom EES-området. Detta kommer till uttryck i principenom en enda auktorisation ("one singie licence") för i första handbanker och andra kreditinstitut vilken innebär att en auktorisation som ettsådant företag fått i det medlemsland där företaget har sitt huvudkontor skallgälla i hela EES-området. Företaget skall från hemlandet kunna obehindrat säljatjänster över gränserna ("cross börder-handel") och även fritt kunnaetablera filialer i andra medlemsstater. Vidare skall ett kreditinstituts verksamhet, var igemenskapen den än bedrivs, i princip stå under hemlandstillsyn, dvs.hemlandets myndigheter skall ha huvudansvaret för övervakning även av filialeretablerade i andra medlemsstater. En ordning med en enda auktorisation ochhemlandstillsyn förutsätter att varje medlemsstat erkänner övriga medlemsstaters regler för finansiell rörelse och offentlig tillsyn som tillräckliga för att tillgodose värdlandets anspråk på sundhet i rörelsen. Därför har i direktivform lagts fast minimi nivåer för harmonisering av grundläggande regler för verksamheten i bl. banker och andra kreditinstitut. För att de integrerade finansiella Prop. 1991/92:170marknaderna skall kunna fungera störningsfritt har också antagits regler Bilaga 1 om mtiner för administrativt samarbete mellan medlemsstaternastiksyns-myndigheter. Andra viktiga tjänster är försäkringstjänster,informationstjänster, telekommunikationer och audiovisuella tjänster. Inte heller regeln avseende fri rörlighet förtjänster är utan undantag.