prop · GF039 · 1991-12-31 00:00:00 — Bland de föreslagnaåtgärderna finns informations- och utbildningsinsatser inom olika områden.Dessa förslag bör utgöra ett viktigt underlag för informationen ochutbildningen. Beträffanderesurser för att genomföra informations- och utbildningsinsatserna vill jaganföra följande. En begränsning av viltskadorna är inte enbart en angelägenhetför det allmänna och för jägama. Ett stort ansvar vilar också på näringsidkarnaoch deras organisationer. De bör därför engagera sig i och bidra tillinformations- och utbildningsverksamheten. Så har även skett i viss omfattning.Bl.a. har tagit fram ettutbildningsmaterial för att öka förståelsen för älgskadeproblemet bland jägareoch skogsbrakare. Ytterligare material behöver emellertid tas fram.Finansieringen av informations- och utbildningsverksamheten inklusive detunderlag som behövs för denna måste i stor utsträckning ske genomomprioritering av tillgängliga medel hos myndigheter och organisationer. Vissaytterligare medel kan ställas till förfogande ur jaktvårds- ochviltskaderegleringsfondema. Jag har för avsikt att låta ochnaturvårdsverket i samråd med berörda organisationer lämna förslag tillinnehållet i informations- och utbildningsprogrammet, genomförandet och hurfinansieringen skall ske. För genomförandet av informationen och utbildningeni länet bör bidrag ur länets vihskadefond kunna ges. anförde i prop. 1986/87:58 om jaktlag, m.m. att det bör finns enlokal organisation för jakten och viltvården. Denna lokala samrådsgrupp bordeenligt föredragandens uppfattning inte göras till något obligatorium. På vissahåll kan det Ijgga närmast till hands att kommunen tar initiativ till bildandetav en samrådsgrapp. Det bör dock enligt föredraganden inte vara något hindermot att någon av jägarorganisationerna svarar för att bilda en samrådsgrapp.Grappen borde emellertid vara fristående från styrelsen för de lokalajägarsammanslutningarna. Det är enligt föredraganden förhållandena i denenskilda kommunen som bör bli avgörande för tillkomsten av samrådsgruppen ochför dess sammansättning. Viltskadeutredningenanser att det behövs ett obligatoriskt lokalt sam råd mellan markägare och jägare. Enligt utredningen bör Svenska jägare förbundet vara huvudansvarig för det lokala samrådet med jordbrakets och skogsbrukets företrädare på kretsnivå. Förbundet har enligt utredning en rekommenderat länsförbunden att inbjuda skogsbrakets företrädare för 22 attgemensamt finna arbetssätt och former som tillgodoser ett organiserat Prop.1991/92:9 samråd mellan berörda parter i älgskötselfrågorna. och () kan genom sinrepresentation i länsviltnämnden också medverka till att det ordnas ett lokaltsamråd, om detta av olika skäl annars inte skulle komma till stånd. Älg/skog-grappenföreslår att det som lokal remissinstans och förslagsställare iälgskötselfrågor för varje älgskötselområde skall utses en kretsviltgrapp.Denna skall bestå av fyra ledamöter om älgskötselområdet omfattar endast enkrets och sex ledamöter om flera kretsar ingår. Hälften av ledamötema skallutses av resp. jaktvårdskrets och hälften av berörda markägare.Kretsviltgrappen bör vid behov adjungera lämpliga personer såsom berördskogsvårdskonsulent. anser att en obligatoriskt upprättad beredningsgmpplokalt skall väga samman jordbrakets och skogsbrakets önskemål med älgvården.Beredningsgrappen skall enligt organisationema bestå av företrädare förmarkägarna och jaktvårdskretsen. Grappen skall lämna förslag tillkretsstyrelsen om avskjutning och älgskötselplaner. Accepterar kretsstyrelsengrappens avskjutningsförslag skall markägarsidan enligt förslaget föra framsina åsikter till . Självgör jag följande bedömning. Flertalet län har numera lokala sam-rådsgrapper somi stort fungerar på det sätt som viltskadeutredningen och älg/skog-grappenavser. Det måste enligt min mening undvikas att det lokala samarbetet görstvingande i bestämda organisatoriska former. Det finns annars risk för att detskapas en tungrodd och dyrbar administration. Däremot är det angeläget att ettlokalt samråd har skett i någon form innan beslutar om hur storälgavskjutningen skall vara. Jakträttshavama inom A-områdena bör därförårligen redovisa det samråd som har skett med berörda parter och vad derasinställning är till en lämplig älgavskjutning. Redovisningen bör utgöra enviktig del av underlaget för beslut om tilldelningen av älg. Ärpartema ense om avskjutningens storlek bör kunna bevilja denavskjutningen. Redovisningen av samrådet medför således att länsstyrelsensadministration av älgjaktsärendena minskar. I de fall parterna inte kunnat enasom avskjutningens storlek, eller samråd inte har skett, måste länsstyrelsenbestämma den lämpliga avskjutningen inom området på samma sätt som tidigare.Genom att delta i samrådet får jägare och markägare således en reell möjlighetatt påverka älgavskjutningen som administrationminskar. För att det föreslagna samrådet skall fungera bra är det angeläget attdet frivilliga samråd som sker byggs ut ytterligare. Jag är övertygad omatt så kommer att ske och att föratsättningarna härför kommer att öka genom deinformations- och och utbildningsinsatser som jag har förordat. Utvecklingenhar gått mot en ökad lokal samverkan i större älgjaktsom råden. Trots det kvarstår stora lokala obalanser i viltstammen. Man kan inte bortse från att denna obalans speglar en reell intressemotsättning mellan skogsvårdande och jaktliga intressen. Det finns en risk för att problemen flyttas ut lokalt utan att någon väg anvisas för hur problemen skall lösas. 1 den planering som måste till är det därför viktigt att deareella 23 näringarnages ett reellt inflytande. Problemet är inte bara att enas om hur Prop.1991/92:9 stor avskjutningen skall vara utan även att den bestämdaavskjutningen verkligen blir genomförd. Det har från markägarhåll efterlysts enstarkare ställning i jaktliga frågor för de areella näringarna. Markägarnamåste enligt min mening genom mer precisa krav och överenskommelser styraavskjutningen utifrån fastighetens lokala skadebild. De måste också reagera påett kraftfullt sätt om överenskommelser inte följs. Det är givetvis angelägetatt parterna upplever sig ha ett reellt inflytande och möjlighet att påverkaden rådande situationen. Det är också angeläget att det i det lokala samrådetfinns en företrädare för trafiksäkerhetsintresset. Denna kan t. ex. utgöras aven representant för väghållaren. Denviltforskning som stöds av forskningsnämnd syftar till att gekunskaper för vården av landets viltbestånd. Inom forskningsområdet falleralla de förhållanden och åtgärder som påverkar viltbeståndens numerär ochutbredning. Forskningen skall inriktas mot att skapa ökade kunskaper om defaktorer som kan ge en både artrik och individrik fauna. Avkastningen avviltbestånden under olika föratsättningar skall belysas liksom de negativaeffekterna i form av viltskador. Basresursernaför forskning och utvecklingsarbete på jakt- och viltvårdsområdet, dvs.lokaler, utmstning och fast personal, bekostas i stor utsträckning med medelsom anvisas av regeringen över statsbudgeten. får bidrag urjaktvårdsfonden och viltskaderegleringsfonden. har i rapportenEtt samlat program för viltforskningen tagit fram ett forskningsprogram som ärvägledande vid medelsfördelningen. Avsikten med viltforskningprogrammet är attunderlätta en samordning av den samlade viltforskningen men också att skapaförutsättningar för styrning av forskningsmedel till angelägna men eftersattaområden. EnligtSveriges lantbraksuniversitet finns det vissa kunskaper om metoder förskadebegränsning. Ett omfattande forsknings- och utvecklingsarbe- . te måsteenligt emellertid genomföras för att utreda de lämpligastemetoderna för skadebegränsning. Kännedom behövs exempelvis om hurhjortviltspopulationer reagerar på olika former av jaktligt uttag och testerbehöver göras av skadeawärjande metoder. Det är även väsentligt att klarläggavilka anpassningar av skogsskötseln och jordbraksdriften som kan göras för attbegränsa skadorna. Jakttryck, val av jaktform och bytesdjur påverkarmöjligheterna att nå ett önskat resultat. Ett selektivt uttag utan närmarekännedom om populationsdynamik kan orsaka oväntade förändringar ipopulationens struktur, beteende och genetiska sammansättning. Målet för denproduktionsanpassade jakten, där populationen styrs på ett sätt som kan anses vara acceptabel från skadesynpunkt som en möjlighet till uthållig beskattning av en naturresurs eftersträvas, måste grunda sig på en tillräcklig kännedom om viltet och dess beteende. För att nå detta mål bör älgforskningen intensifieras och koordineras mer effektivt 24 Forskningsbehovet kan generellt indelas i skilda uppgiftsområ- Prop.1991/92:9 den, nämligen dels en centralt styrd och organiserad inventering avviltstammen och kartläggning av dess storlek, täthet och straktur, dels planeringav optimal lokal täthet och lokal avskjutning och dels undersökning avförhållandet mellan vilt och livsmiljö med därtill hörande betesforskning ochinventering av skadefrekvens samt utvecklande av skadeförebyggande verksamhet. Föratt en bra skötsel av älgstammen skall vara möjlig krävs uppgifter ompopulationens storlek, beskattning och reproduktion samt uppgifter om skadoroch betestryck. En sådan kunskap kräver regelbundna älginventeringar,avskjutningsrapporter och älgskadeinventeringar. Utvecklingen avälgobsinventeringen samt insamling och utvärdering av data, försöks-ochutvecklingsarbete med skadeförebyggande åtgärder samt undersökning avföratsättningarna att utveckla metoder för bedömning av sambandet mellanbetestryck och älgstammens storlek utgör de områden som bör prioriteras iforsknings- och försöksverksamheten. Jag återkommer strax till detta. Föratt erhålla ett så noggrant underlag som möjligt bör, i enlighet mednaturvårdsverkets förslag, anmälan om jaktresultat göras till länsstyrelsenäven om ingen älg fälls. Denna skyldighet bör gälla inom alla registreradeområden. /92 har regeringen anvisat . ur jaktvårdsfonden ochviltskaderegleringsfonden till för viltforskning.Behållningen i fonderna är sådan att ytterligare medel inte kan tillförasforskningen. Den ändrade inriktningen av forskningen måste därför ske genomomprioriteringar av befintliga medel och genom en effektivare användning avdem. Detta måste uppmärksammas särskilt av vid fördelningenav medlen. Det är också viktigt att utnyttjar sinamöjligheter att aktivt styra resurser till de mest angelägna forskningsområdenaför att minska viltskadorna. Alla möjligheter att tillvarata de kunskaper somfinns i våra grannländer bör utnyttjas. Detta kan ske t. ex. inom ramen för detorganiserade nordiska samarbetet. Generelltutgörs underlaget för viltforskningen av inventeringsresultat. En väsentlig delav uppgifterna för forskning och försök på viltområdet består i att ge dengrundkunskap som är nödvändig för planering av en viss viltarts beskattning.Genom att bestämma målet för älgtätheten och genom att sköta älgstammen så attdessa mål nås kan man minska de skador älgarna förorsakar omgivningen.Inventeringen är också föratsättningen för att trygga älgstammens livskraft ochgenetiska mångfald genom bibehållandet av stammens biologiskt riktiga köns-och åldersstraktur. För att kunna svara uppmot dessa krav behövs förbättrade och förfina de inventeringsmetoder. Ansvaret för insamlingen av data måste i huvud sak ligga hos jägarna och markägama själva. Vid planering av älgstam mens beskattning behövs information om stammens storlek och 25 straktursamt prognos om kalvproduktion och vandring. Information från Prop.1991/92:9 vinterräkning, älgobsinventeringen samt avskjutningsstatistik ochstatistik över övrig dödlighet är nödvändig dels för att utveckla inventerings-och uppföljningsmetoder, dels för att utarbeta lokala älgskötselmodeller ochavskjutningsrekommendationer. Kunskapom förhållandet mellan älgstammens täthet, lokala fördelning, ålders- ochkönsstraktur, förökning och genetiska sammansättning är alltså viktig.Älgobsinventeringen älgobs sker genom älgjägarnas direkta observationer avälgar under den första älgjaktsveckan. Den genomförs nu i hela landet men ärinte helt arealtäckande i alla län. Älgobsen ger ett begrepp om trender iälgstammens utveckling men ger inte något besked om den konkreta älgtillgången.Ett utvecklingsarbete pågår för att älgobs-materialen skall kunna ge kunskap omdet faktiska antalet djur. Den grandinformation som insamlas områdesvis via bl.a. älgobs bör behandlas så att den är jämförbar med resultaten från andraområden. Prognoser för älgvandringar och kalvproduktionen bör göras med hjälpav den information och kunskap som erhållits genom älgstammens långsiktigauppföljning. Dennuvarande modellen för optimal beskattningsrekommendation bör utvecklas för attbättre anpassas till den situation som råder vid varje tillfälle.Beskattningsförslagen, deras effekt och felmarginal bör följas upp ochrevideras. För att rekommendationerna skall ha relevans bör den lokalainformationen vara kontinuerlig och täcka av beräkningsarealen. Förden produktionsanpassade jakten är det av stor vikt att känna till älgensfoderkrav och betningsrytm . I detta sammanhang bör forskningangående betesanalys, biotopvård och vegetationsåterhämtning prioriteras. Detär också viktigt att det sker en fortlöpande och permanent uppföljning avutvecklingen så att åtgärdemas effekt kan konstateras. Pågrand av den stora älgstammen har det speciellt i vandringsälgamasvinterbetesområde uppstått brist på näring. Eftersom det då kan uppstå storaskador på ungskog är kännedomen om älgbiotopen och älgbetestill-gången särskiltviktig. flesta älgstammar sker vissa årstidsvisa förflyttningar. I områden med små topografiska skillnader och mindre snödjup kan dessa förflyttningar inskränka sig till att älgarna vandrar kanske någon eller för att finna ett för årstiden bättre område med mindre snö och mer lockande bete. Inom områden med större topografiska skillnader och större snödjup gör älgama däremot regelrätta vandringar. Djuren rör sig då ofta mellan sommar- och vinterbetesområden. Dessa älgar kallas vandringsälgar. Den utlösande faktorn för vandringsälgarnas beteende är snödjupet 26 ävenom födans åtkomst torde vara en grandläggande orsak. 1991/92:9brukar börja vandringen då snödjupet är mer än . Sådana vandringar skerinom stora delar av , och där enligt älg/skog-grappenuppskattningsvis 50 av älgarna är vandringsälgar. Dessa älgpopulationerhar alltså både ett sommarbetesområde och ett vinterbetesområde. Under sommarenär älgarna utspridda över vidsträckta områden. är de koncentreradetill en areal som kanske är mindre än en tiondel av sommarbetesområdet medmotsvarande större populationstäthet som följd. Devandrande älgarna är oftast mycket lokaltrogna. De vandrar till sammavinterområde och åter till samma sommarbetesområde. Tendensen attvandra kan vara medfödd. Vandringsmönstret är dock sannolikt inlärt eftersomvandrande kor får vandrande avkommor med i allmänhet samma vandringsmönster somkorna. Det bör påpekas att inte alla älgar inom vandringsområdena vandrar. Harälgarna en gång börjat vandra fortsätter de emellertid med detta hela livet. Detär först i och med de tätare älgstammarna och det modema skogsbruket somvandringama kommit att innebära problem. Det har också blivit ett större antalälgar som vandrar. Vinterappehållsplatserna för älgama kan också ha blivit merkoncentrerade rant just tallungskogarna. Inom de delar av landet därälgvandringar förekommer kan man i allmänhet definiera de områden inom vilkavandringarna sker mellan sommar-och vinterområdena. Det går därför att göra enganska god beräkning av älgvandringsområdenas utsträckning. En föratsättningför att komma till rätta med älgvandringsproblemet är att älgarnas rörelseravgör områdets avgränsningar och inte de administrativa gränsema. Föratt få en fungerande viltvård i älgarnas vandringsområden bör hela detutnyttjade området beaktas vid inventeringar och avskjutning. Detta innebär mednödvändighet ett utökat samarbete över de traditionella gränserna mellanjaktvårdskretsar och olika län och även mellan markägare och jägare. Ansvaretvilar på både länsstyrelser och länsjaktvårdsföre-ningar i samförstånd medmarkägarna. Berörda länsstyrelser bör initiera ett sådant brett samarbete. Ävende jägare som inte är med i länsjaktvårds-föreningen har givetvis ett ansvar.Det är viktigt att i det sammanhanget slå fast att jakträtt också innebärskyldighet att eftersträva att de olika jakt-och viltvårdsmål som ställts uppbeträffande antalet djur, könsfördelning m. m. uppnås. I områdena ovanförodlingsgränsen förstärks svårigheterna att samordna jakten mot ett gemensamtmål av motsättningarna mellan olika ägar- och brakargrapper. Detenklaste sättet att styra älgpopulationens storlek i vandringsområdena är attgöra en del av avskjutningen . Jakten kan då riktas mot de älgarsom orsakar den största skadegörelsen och direkt på platsen där skadegörelsensker. Det råder emellertid ofta en ovilja bland både jägare och allmänhet motvinterjakt. Älgarna kan dessutom utsättas för skadliga påfrestningar under enperiod när de redan är ansträngda. Enligtmin mening finns det emellertid möjligheter att komma till rätta med älgvandringsproblemet genom att dels öka avskjutningen inom som marbetesområdet, dels inrätta stora jaktområden och dels vid behov jaga 27 inom devinterbetesområden där älgen orsakar skada om snöförhållandena medger jakt.Vidare kan tidsmässigt skilda jakttider behöva prövas inom vandringsområdena.Det krävs också att fler älgar fälls inom fjällområdena än vad som sker i dag.Statens marker där förvaltas av länsstyrelsema. Det är angeläget att ökaupplåtelserna så att jakttrycket på älg ökar. En medlem i sameby har ocksåjakträtt inom de aktuella områdena. Varje sameby erhåller en tilldelning avälg inom samebyns betesområde. De älgar som inte fälls av samebymedlemmarnabör kunna fällas genom att myndigheten senare upplåter rätt till jakt efterdessa älgar till andra. För att ett sådant system skall fungera är detangeläget att noga följer älgavskjutningens storlek. Om samebynutnyttjar sin tilldelning dåligt, bör överväga att i stället ökatilldelningen av älg till jaktarrendatorerna. 3.5 Regleringen av jakten efter älg m. m. Mittförslag: Större stabila jaktområden skall kunna registreras som särskildaälgskötselområden av . Inom ett älgskötselområde fårjakträttshavarna själva avgöra hur många älgar som skall fallas. För områdetskall det finnas en älgskötselplan. Detfrivilliga systemet med grapplicenstilldelning för licensjakten efter älg, s.k. kretslicenser, skall finnas kvar. Älgjakteni skall i fortsättningen bedrivas under allmän jakttid på denuvarande B-områdena, generellområdena och kalvjaktsområdena. Länsstyrelsensbeslut om tilldelning av älg skall inte kunna överklagas. Beslut omregistrering av licensområden skall i fortsättningen överklagas tillkammarrätten. Jakttidenför älg förlängs. Länsstyrelsensdetaljreglering av älgjakten bör minska. Länsstyrelsensbeslut om jakt på allmänt vatten skall inte kunna överklagas. Viltskadeutredningensförslag om älgskötselområden överensstämmer i stort med mitt. Utredningenföreslår dock att minimistorleken på älgsköt-selområdena bör vara 3000-5 000 hai och 5000-8 000 ha i norra . Enligt utredningen skalllänen själva fastställa en minsta storlek på älgskötselområdena i länet. forslag:Naturvårdsverket föreslår att storleken på ett älgskötselområde skall varaminst 2000 ha. föreslår att ansökan om registrering avA-område ersätts med en anmälan. Avser ansökningen ett område av sådan storlekatt där kan fallas minst en vuxen älg registreras området utan någotremissförfarande. Tilldelningen av älg beräknas schablonmässigt med hänsyn tillområdets areal. Tilldelningen skall endast avse vuxna djur, men med enrekommendation att fälla minst lika många kalvar. Verkets förslag om älgjakteni ochom reglering av älgjakten överensstämmer i stort med Prop.1991/92:9 mitt. Remissinstanserna:Remissutfallet är splittrat. ,domänverket, några länsstyrelser och Jägarnas riksförbund-Landsbygdens jägaretillstyrker förslag i sin helhet. Svenska Jägareförbundettillstyrker i huvudsak verkets förslag. Förslagetom älgskötselområden tillstyrks av flertalet remissinstanser. Några, däriblanddomänverket, efterlyser bestämmelser om hur älgskötselområden skall bildas ochstyras samt vad som skall gälla vid utträde. Mångaremissinstanser har synpunkter på älgskötselområdenas minimistorlek. Någralänsstyrelser i anser att minimiarealen bör vara 2000 ha, medanen del länsstyrelser i norra anser att minimiarealen bör vara störreän den av utredningen föreslagna. Några länsstyrelser anser att införandet avälgskötselområden medför ökad administration och att systemet med s. k. storlicenseri stället bör utvecklas. Deremissinstanser som yttrat sig om älgjakten i tillstyrkerförslaget. Remissinstansernatillstyrker i allmänhet att jakttiderna förlängs. Några remissinstanser anseratt jakt av hänsyn till friluftslivet inte bör bedrivas ochseptember. Remissutfalletvad gäller reglering av älgjakten är mycket splittrat. Några avremissinstanserna, däribland , domänverket och Jägarnasriksförbund-Landsbygdens Jägare tillstyrker förslaget i sin helhet. tillstyrker i huvudsak förslaget. Skälenför mitt förslag: Älgenhåller sig normalt ganska troget inom ett visst område. Den produk tionsanpassade älgjakten innebär att en älgstam måste ha ett tillräckligt stort betesområde. En meningsfylld vård av älgstammen kan inte bedrivas om jakten sker inom små områden utan samverkan. Samhällets strävan har varit att uppmuntra till samverkan över större områden med goda föratsättningar att sköta älgstammen på ett bra sätt. I samband med att prop. 1986/87:58 om jaktlag, m. m. behandlades uttalade att man bör eftersträva stora stabila licensområden. Det är vidare enligt angeläget att jägarorganisationerna medver kar i ett system som är dynamiskt i den meningen att en förbättrad samordning eftersträvas för bildande av licensområden som är tillräckligt stora för en produktionsanpassad jakt. För områden som är så stora att man kan påverka den lokala älgstammens utveckling bör flerårsli- censer kunna komma i fråga. Genom att området ges tillstånd att under ett visst antal år skjuta ett givet antal djur får jakträttsinnehavarna själva avgöra hur stor del av den totala tilldelningen de vill falla under resp. år. På bör man enligt mening eftersträva ett system där jägarna och deras organisationer i största möjliga utsträckning övertar ansvaret för de praktiska älgvårdsfrågorna. Utvecklingenhar gått mot en ökad samverkan i större Prop. 1991/92:9älgjaktsområden. Allt fler jägare som disponerar mindre marker har funnit detgynnsamt att samverka med andra. Det har också blivit allt vanligare att ettantal mindre licensområden frivilligt har gått samman och registrerat områdetsom ett A-område. Dessa områden kallas i vissa län storlicens-områden. I vissafall har ett större eller mindre antal frivilligt anslutna jaktlag, somtidigare jagat var för sig med egen tilldelning direkt från , söktoch erhållit en gemensam licens, s. k. grupplicens. Varje grupplicens tilldelasav ett bestämt antal älgar vilka sedan fördelas mellan jaktlageninom gruppen. I andra fall har hela eller delar av en jaktvårdskrets erhållitgemensam licens, s. k. kretslicens. Det har också blivit vanligare medflerårslicenser. I en flerårslicens beslutar det högsta antalälgar som får fallas under exempelvis en treårsperiod. Inom denna ram fårjägarna och markägarna själva avgöra den årliga avskjutningen. Utvecklingenhar visat att jägarna är beredda att ta ett större lokalt ansvar för depraktiska och administrativa frågorna kring älgvården. Det är på det lokalaplanet kunskapen skall finnas om viktig basinformation om älgvården. Lokalaproblem med en alltför stor älgstam som orsakar skador bör också lösas lokalt isamverkan. Genom ett ökat lokalt ansvar skapas också goda förutsättningar attminska myndigheternas nuvarande administration och därmed nivån påfällavgiften.