prop · GF03102 · 1991-12-31 00:00:00 — En betydelsefull faktor äräven det aktiva stöd de baltiska staterna får från demokratierna i väst. 1991/92:102Kapitel 1 Central-och f.d. WP-stater har haft det gemensamt,att de utgjort delar av den sovjetiska maktsfären. I den situationen fannsstora likheter, om än också skillnader, mellan de olika ländernas situationer.Nu framträder nationella särdrag och delvis också motsättningar tydligare, vidsidan av de gemensamma intressen som hävdas från främst ,och sida. Det forna kommunistiskaÖsteuropas säkerhets- och samarbetsstmkturer, främst och ,har sålunda formellt upplösts . Den sovjetiska militära närvaron iTjeckoslovakien och är avvecklad. och harundertecknat en överenskommelse om att de sovjetiska trupperna skall ha lämnatPolen redan med utgången av 1992. Följderna avefterkrigstidens sovjetiska dominans försvinner inte helt i och med detta. Deösteuropeiska staterna har påtvingat samarbete utvecklat enrad beroendeförhållanden utöver de rent säkerhetspolitiska, särskilt på detekonomiska området. Bl.a. består beroendet av det forna när detgäller energi (olja och gas) och vissa råvaror. Att ersätta dessaenergileveranser kommer att kräva tid och betydande resursinsatser.Intra-SEV-handelns sammanbrott och en tekniskt efterbliven och resursslukandeproduktionsbas försämrar ytterligare utsikterna till ett snart ekonomisktuppsving, även om vissa länder varit framgångsrika med att öka sin export tillvästmarknaderna. En ytterligare förutsättning för en gynnsam utveckling i dessaländer är att omfattande investeringar i infrastrukturen genomförs. Viktiga regioner iCentral- och präglas i större eller mindre utsträckning avinstabilitet - ett förhållande som sannolikt kommer att bestå under överskådligtid. Risken för en kaotisk utveckling i det forna utgör ettytterligare osäkerhetsmoment, som riskerar att förstärka de problem somregionen i sig brottas med. Det bör dock konstateras, attutvecklingen i och andra delar av efter den misslyckadeaugustikuppen givit de Central- och Östeuropeiska länderna ett störreutrikespolitiskt spelrum. Efter omvälvningarna 1989och 1990 har den politiska omdaningen i de tre s.k. reformländerna - ,och - framgångsrikt drivits vidare. Alla tre staternahar blivit medlemmar i . Ett politiskt samarbete har inletts mellande tre staterna, med trevande ansatser även på det säkerhetspolitiska området.De är emellertid övertygade, att de inte ens med förenade krafter förmår skapatrovärdiga säkerhetsarrangemang, utan söker alla att på olika sätt stärkasamarbetet med väst. Ett partiellt deltagande idet västeuropeiska samarbetet bedöms inte av reformstaterna som tillräckligtför att kunna möta en försämrad säkerhetspolitisk relation till grannstaternainom det forna . Därför är en full medverkan i Västeuropassamarbete reformstaternas deklarerade mål. Inom EG finns förståelseför de tre staternas ambitioner att integreras i Västeuropassamarbetsstmkturer. EG:s medlemmar förefaller inställda på en så nära knytningav dessa länder till gemenskapen som takten i reformeringen av deras samhällenoch ekonomier tillåter. Associationsavtal har undertecknats. Uttaladesäkerhetspolitiska garantier från NATO, eller till och med medlemskap iVästalliansen, har vid olika tillfällen framförts som ett starkt önskemål frånföreträdare för reformstaterna. Sådana propåer har dock avvisats frånNATO-sidan. Inom ramen för denna begränsning gick emellertid iKöpenhamn långt i att betona alliansens stora intresse avstabilitet i . Denna inställning har senare, vid NATO:stoppmöte i , bekräftats genom bildandet av , , som står öppet för alla de forna WP-staterna ochdessas efterföljare. Skillnaderna iförutsättningar mellan å ena sidan de tre reformstaterna, å den andra övrigadelar av det forna är stora i politiskt, kulturellt och ekonomisktavseende. Utvecklingen de senasteåren i har varit dramatisk. En omstrukturering av ekonomin kundeinte förhindra en djup ekonomisk kris. har de tidigareunderttyckta nationella och religiösa motsättningarna stigit till ytan. Denfederala statsbildningen har sprängts i ett tragiskt och blodigt inbördeskrig.Det står redan nu klart att två nya suveräna stater - och -erkänts internationellt. Motsättningarna är så djupgående att oron ochinstabiliteten i det forna jugoslaviska området riskerar att bestå för lång tidframåt. Den jugoslaviska krisenpekar på riskerna för interna och regionala konflikter i delar av det nya Europa.Det råder en betydande osäkerhet även i det övriga med frågetecken försådana länder som och Ru- 1991/92:102 Kapitel1 Tendenser finnsockså till återverkningar i angränsande områden Prop. 1991/92:102 och grannländer,där gamla sym- och antipatier och politiska ambitioner Kapitel 1 tycksväckas till liv. Detär uppenbart, att en regional konflikt i sydöstra inte längre har denallmäneuropeiska sprängkraft som den skulle ha haft under det ,eller som den bevisligen hade i seklets början. har händelseutvecklingenvisat på omvärldens svårigheter att ingripa tidigt och verkningsfullt i enakut kris i området. En djupgående konflikt längre norr ut - i anslutning tillde nya demokratierna - ter sig avsevärt mindre sannolik. Men det är samtidigtuppenbart, att en sädan konflikt, om den trots allt skulle utbryta, på ett heltannat sätt skulle hota fred och säkerhet i hela . 1.3 Den europeiska säkerhetskonferensen (ESK) Denunder inledda ESK-processen kom att spela en viktig roll för dentidens jämförelsevis begränsade diskussion om ökade fri- och rättigheter inomdet dåvarande östsystemet. första hälft bidrog den dessutomverksamt till att vidmakthålla åtminstone en begränsad dialog mellan öst ochväst, som i övrigt präglades av betydande motsättningar ochhård retorik mellan maktblocken. Påsenare år, med dess i grunden förändrade säkerhetspolitiska miljö, har ESK fåtten delvis annorlunda roll. ESK har sålunda kommit att utgöra dels ett fomm föratt bekräfta de stora säkerhetspolitiska förändringarna i , dels ocksåden institutionella ram inom vilken praktiska överenskommelser i vad avsernedrustning och förtroendeskapande åtgärder kunnat ingås. Inovember 1990 samlades ESK:s stats- och regeringschefer till ett toppmöte iParis. De deltagande staterna enades bl.a. om en deklaration rörandeprinciperna för säkerhet och samarbete i . I denna bekänner sigESK-staterna till demokratins, rättsstatens och marknadsekonomins principer ochanger riktlinjer för det framtida ESK-arbetet samt institutionaliserar dettasamarbete genom olika permanenta organ och regelbundna möten på olika politiskanivåer. Bland annat beslöt man inrätta ett permanent sekretariat i och ettcenter för krishantering (det s.k. , CPC) i . Deinstitutionella säkerhetsarrangemang som etablerats har dock i praktikenbegränsade möjligheter att förhindra nya hot mot fred och säkerhet.Begränsningarna har visat sig inte minst i den jugoslaviska krisen. Parisdeklarationenrymmer visionen om en ny alleuropeisk säkerhets- och samarbetsordning.Utsikterna att en sådan skall kunna fyllas med reellt innehåll och bidra tillstabilitet i förbättras självfallet om delstaterna i det fornaSovjetunionen efter kuppförsökets misslyckande långsiktigt visar sig slå in påen väg mot ökad demokrati och vidgade mänskliga rättigheter. Den fortsattautvecklingen av ESK-ordningen är sålunda beroende av hur framför allt de storaeuropeiska staternas och deras inbördes relationers framtid gestaltar sig.Samtidigt finns självfallet ambitionen, att ESK-processen skall kunna bidrapositivt till formandet av denna framtid. Motdenna bakgrund är det uppenbart, att den fortsatta utvecklingen mot 24 enny säkerhetsordning på ESK:s grund är en långsiktig process, under vilken mängasvårigheter kan uppstå. De två militäraförhandlingarna inom ESK:s ram förde i anslutning till toppmötet i framtill två olika dokument, avtalet om konventionella sfyrkor i (), respektive det s.k. Wiendokumentet. CFE-avtaletförhandlades fram av de sexton NATO-staterna och de sex staterna inom dennumera avvecklade . Avtalet sätter totala och regionala tak bådeför respektive ländergmpps innehav av bl.a. stridsvagnar, tungt artilleri ochstridsflygplan. För det forna del innebär avtalet långtgåendekvantitativa minskningar. Avtalet är försett med en mycket långtgående informations-och verifikationsregim. Reduktionerna skall enligtavtalet genomföras inom dtygt efter det att samtliga de då 22 statemaratificerat avtalet. Ratifikationsprocessen fördröjdes under närmare avvissa sovjetiska tolkningar av avtalet som inte accepterades av de övriga 21staterna. Detta problem är nu löst. Genom haremellertid en helt ny situation uppstått. Ansträngningar pågår för att de nyastatema i f.d. skall ratificera avtalet i föreliggande form. Detkan senare bli nödvändigt att göra vissa korrektioner till följd av denförändrade politiska geografin. De nya staterna har såväl vid ESK:sministerrådsmöte i som inom ramen för NACC () deklarerat sin avsikt att ratificera CFE. Förhandlingarnaom förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder (CSBM-förhandlingama), meddeltagande av samtliga ESK-stater, resulterade i Wiendokumentet 1990.1överenskommelsen ingår bl.a. information om militära sfyrkor och budgetar,liksom arrangemang för samarbete och konsultationer i händelse av farligaeller hotande aktiviteter. Enligtbeslut vid i skall såväl CFE- som CSBM-för-handlingarnafortsätta med oförändrade mandat fram till uppföljningsmötet i anslutning till detta skall dessutom ett nytt mandat för ensanunanhållen militärförhandling, dvs. med alla ESK-stater representerade,förhandlas fram. Förhandlingsmaterien skall omfatta såväl nedrustning somförtroendeskapande åtgärder. Ioch med och upplösning upphävdes denformellt symmetriska säkerhetsordning i som bildade utgångspunkten förCFE-överenskommelsen. I en fortsatt nedrustningsförhandling blir det sålunda nödvändigtatt explicit eller implicit fastställa den säkerhetspolitiska geometri somparterna anser karakterisera det nya . Redan att i sådana termer beskrivadet forna Soyjetunionens delstaters relationer till varandra, till NATO ochtill de forna östeuropeiska WP-länderaa torde kräva mycket av god vi|ja från denärmast berörda parterna. Det blir också nödvändigt att i någon form beakta dealliansfria staternas särskilda säkerhets- och försvarspolitiskaförutsättningar. Det finns mot denna bakgrund skäl att anta, att den fortsattanedrustningsdiskussionen inom ramen för ESK kommer att bli både kompliceradoch utdragen. CSBM-materien har enannorlunda karaktär och kompliceras inte i samma utsträckning av deförhållanden som berörts ovan. Det kan sålunda visa sig lättare attvidareutveckla de militära ESK-förhandlingarna i detta avseende. 1991/92:102 Kapitel1 Säkerheteni nordvästra sammanhänger i såväl politisk som militär mening medförhållandet mellan och det forna (i det nya läget främstRyssland) och med de europeiska säkerhetsförhållandena i övrigt. De senasteårens avspänningssträvanden har sålunda fått gynnsamma effekter även för Nordensdel. De samlade politiska och militära förändringar som beskrivits i detföregående har bidragit till grundläggande förändringar i delar av dentraditionella hotbilden för försvarsplaneringen. Samtidigtuppvisar och dess närområde vissa särdrag i såväl politiskt sommilitärt avseende, i förhållande till i dess helhet. Detnordiska området karakteriseras av en grundläggande stabilitet i vad avser denpolitiska situationen och den säkerhetspolitik som förs av de nordiskaländerna själva. Trots skillnader i säkerhetspolitisk orientering har dessaofta kunnat verka gemensamt, bland annat inom och andrainternationella organisationer. En förutsättning för detta samarbete är denordiska ländernas gemensamma kultur och grundläggande respekt för varandrassäkerhetspolitiska lösningar och politiska ställningstaganden. Detnordeuropeiska och nordatlantiska områdets strategiska befydelse sammanhänger iväsentlig grad med vissa grundläggande militärstrategiska intressen för det nyaRysslands och del. Främst avser de den globala kärnvapenbalansen, liksommarinstrategiska och luftoperativa förhållanden. Dessa har berörtsendast i ringa utsträckning av de senaste årens nedrustningsprocess mellan NATOoch den numera avvecklade , och torde inte heller komma attpåverkas i grundläggande avseenden exempelvis av det preliminära avtalet ombegränsning av de strategiska kärnvapnen, det s.k. . Redan geografiskaförhållanden har legat till grund för att delar av det nordiska områdetinklusive traditionellt framstått som ett viktigt skyddsområde förvitala civila och militära centra i det historiska respektive detforna . Dessa förhållanden påverkas endast i begränsadutsträckning av att nu åter blir bärare av intressena i området. I en långsiktig bedömningav säkerhetspolitiska miljö finns det mot ovanstående bakgmndanledning att räkna med, att nordvästra med kringliggande havsområdenunder kommer att ha kvar sin befydelse i ett strategisktperspektiv. De senaste årens åtagandenom minskningar av stridskrafterna inom maktblocken NATO och det forna WP beröri första hand , medan förhållandena i norr påverkats i långtmindre utsträckning. Därtill kommer att överenskommelserna inom ESK:s ramhittills berört varken stormakternas luft- och sjötransportkapacitet ellerderas förmåga till operativa förflyttningar, faktorer som från nordisksynpunkt har ett särskilt intresse. De rent militära effekterna i norr avförändringarna i , inklusive CFE-överenskommelsen, tordesammantaget främst bli dels en viss kvalitetshöjning hos flyg- ocharméförbanden som en konsekvens av 1991/92:102 Kapitel1 överföring av överblivenmodern materiel frän , dels en viss Prop. 1991/92:102 samtidigkvantitetsminskning i vad avser tung arméutrustning som en följd Kapitel 1av att äldre materiel avvecklas. Det bör noteras i sammanhanget, att CFE-avtaletännu inte ratificerats, och att genomförandet under alla omständigheter kommeratt ta . Detforna förlust av den säkerhetspolitiska kontrollen över Central-och påverkar sekundärt såväl de ryska militära intressena somoperationsmöjligheterna i anslutning till . De militärafömtsättningarna för större kombinerade offensiva operationer i anslutningtill södra har sålunda försämrats. kan de tyska defensivaintressena i komma att stärkas i ett längre tidsperspektiv.Ett fullbordande av de baltiska staternas frihet med ett tillbakadragande avde främmande sfyrkorna skulle självfallet ytterligare begränsa Rysslandsmilitära handlingsmöjligheter i . Denkämvapen- och marinstrategbka dimensionen Skandinaviensstrategiska läge har dominerats av två huvudförhållanden: dessbefydelse för den kärnvapen- och marinstrategiska balansen mellan ochSovjet, samt dess befydelse för den konventionella balansen mellan NATO ochSoyjetunionen/i . Oberoendeav hur de fortsatta relationerna mellan främst och utvecklas ärdet troligt att kommer att uppfatta enbettyggande och osårbar kärnvapenresurs som en nödvändig yttersta garderingför sitt oberoende och sin stormaktsstatus. Mycket talar för att kärnvapnensrelativa betydelse t.o.m. kan komma att förstärkas i den förändrade tyskamilitärdoktrin som förmodligen efter hand kommer att etableras efter det fornaSovjetunionens reträtt och styrkereduktioner i . strategiska kärnvapensystemen kommer de kärnvapenbärande strategiskaubåtarna även fortsättningsvis att ha en central roll för och Rysslandliksom också för och . Ubåtarnas relativa betydelse ide samlade kärnvapenstyrkorna kan t.o.m. komma att öka för del somett resultat av det ingångna . FörRyssland finns i praktiken inget alternativ till att en stor del av dessaubåtar baseras vid Norra marinen i Kolaområdet. Samtliga nya kärnvapenbärandestrategiska ubåtar (Delta IVoch Typhoon) har under de senaste årentillförts den . USAoch kommer att vidmakthålla även ett flygburet element i sina strategiska kärnvapenstyrkor. Dessa flygstyrkor är delvis beväpnade med ktyssningsmissiler. Därutöver disponerar lik som fortfarande ett betydande antal kryssningsmissiler med kärn- stridsspets eller konventionell laddning på ytfartyg och attackubåtar. Båda parterna har ensidigt förklarat, att man avser att begränsa de förstnämnda vapnen. Kapaciteten att avfyra luftbuma kryssningsmissiler med kärnladd ning från flyg, respektive konventionellt laddade kryssningsmissiler från en mängd olika fyper av vapenbärare, kommer dock att bestå. Från ryskt per spektiv förblir redan av dessa skäl ett starkt luftförsvar i nordvästligriktning 27 med stor säkerhet väsentligt . Skandinavienmed omgivande havsområden i norr och nordväst spelar en central roll förRysslands möjligheter att effektivt skydda och ubåtarnasoperationsområden norr och nordväst därom mot konventionella angrepp. Demilitärstrategiska förhållandena innebär följakfligen att de potentiella ryskaskyddsintressena geografiskt torde beröra stora delar av det skandinaviskaområdet och . Denandra strategiska dimensionen avser NATO:s atlanttranspor-ter. Säkerkontroll över de atlantiska transportlederna har alltid varit ett vitalt målför NATO-planeringen. har det forna haft en potentialfrämst med attackubåtar och marinflyg att hota dessa förbindelser. Flerautvecklingstendenser påverkar atlanttransporternas framtida befydelse förNATO. Oavsett detta förblir atlanttransporterna av allt att döma fortsattcentrala i NATO-strategin. Därtill kommer med all säkerhet sjöherraväldet påAtlanten att förbli ett viktigt utttyck i politisk symbolmening för bandenmellan och . samlade marinstrategiska bilden är kärnvapendimensionen ochat-lanttransportdimensionen starkt ömsesidigt beroende. Samma resurser som ärcentrala för att skydda resp. hota de strategiska ubåtarna har sålunda viktigafunktioner i skyddet av resp. hotet mot atlanttransporterna. För det fornaSoyjetunionens del har ett mera tillbakadraget marint operationsmönster iNorska havet/Barents' hav kunnat observeras . Detta kanåterspegla en - ytterst försvarsekonomiskt betingad - återhållsamhet frånsoyjetisk/tysk sida, men kan också vara en konsekvens av en meroffensiv amerikansk marinstrategi. En viktig ytterligareomständighet för bedömningen av de framtida amerikanska intressena iNordatlanten är den amerikanska marinpolitikens globala karaktär. Det finnssålunda starka resurs- och planeringsmäs-siga samband mellan den marinakapaciteten för operationer utanför NATO-området (exempelvis i anslutning tillGulfen) och förmågan att verka i . fortsatta ambition attkunna ingripa militärt utanför innebär sålunda en ytterligare broms motsnabba förändringar i /NATO:s marinstrategiska ambitioner i Norr. Detfortlöpande utnyttjandet av och övningsverksamheten i det nordatlantiskaområdet kan däremot komma att påverkas starkt av mer eller mindre akutaengagemang i andra delar av världen. Sammanfattningsvisfinns inte mycket som f.n. tyder på mera grundläggande förändringar iRysslands resp. /NATO:s strategiska intressen i anslutning tillNordatlanten inklusive och Barents' hav, samt de nordliga delamaav det nordiska området. I ett långt tidsperspektiv är självfallet även därstora förändringar tänkbara, men dessa skulle i så fall vara direkt koppladetill så fundamentala politiska förändringar som en långsiktigt bortfallen ryskstormaktsambition och en därtill knuten allmän avveckling av det amerikanskaengagemanget i hela . 1991/92:102 Kapitel1 Ioch med att det forna stridskrafter dras tillbaka från Central-och försvinner det stående militära hot från dessa som Väst- uppfattat sigutsatt för. Soyjetunionens luftoperativa läge visavi Prop. 1991/92:102 NATO varredan före tillbakadragandet osäkert. Efter tillbakadragande av Kapitel 1flygstridskrafterna och det övriga luftförsvaret från Central- och Östeuropakommer man att sakna möjligheter att med konventionella medel vinna det för enframgångsrik offensiv operation absolut nödvändiga luftherraväldet iCentraleuropa. Även i defensivt avseende innebär förändringarna en mycketpåtaglig försämring av det forna Soyjetunionens luftoperativa fömtsättningar. NÄTO:sbaseringsläge för flygstridskrafter på kontinenten blir i det förändrade lägetväsentligt mindre utsatt. Dess tidigare beroende av att tidigt i en kris ellerkonflikt säkerställa omfattande baserings- och anflygningsmöj-ligheter frånflankerna reduceras. Dettainnebär att blir mindre betydelsefullt som baserings-område ochpotentiell anflygningszon för NATO-flyg mot den s.k. centralfronten.Skandinaviens roll inte minst i inledningsskedet av en konflikt koncentreradtill skulle sålunda från denna utgångspunkt vara mindre avgörandeän tidigare. östersjöområdetsroll som rysk skyddszon Östersjöområdethar genom sin direkta närhet till det forna ekonomiskt ochbefolkningsmässigt vitala västra delar alltid haft en framträdande roll förlandets försvar. De strategiska luftförsvarsintressena har berörts i detföregående. Genom framskjutna militärstrategiska position i ,etablerad som ett resultat av , kunde skyddsbehoven i övrigti tillgodoses utan mer omfattande särskilda åtgärder. Ivad avser området kring södra innebär upplösning ochdet sovjetiska tillbakadragandet en avgörande förändring avstyrkeförhållandena. Det forna har sålunda förlorat kontrollenöver hela medan och NATO genom Östtysklandsuppgående i fått egen kontroll över en betydande del avdenna. Rysslandsintressen i södra torde i det nya läget främst vara inriktade på attkunna begränsa NATO:snysklands offensiva handlingsmöjligheter gentemot rysktterritorium och mot mellersta och norra , samt på att bevaramöjlighetema till förbindelser och handel västemt. Den tidigare ambitionen attså långt möjligt kunna hindra NATO operationer i södra för attdärigenom skapa fömtsättningar att sjövägen underhålla de egna stridskrafternai har uppenbarligen förlorat sin aktualitet. Ävenom under under den närmaste framtiden sannolikt kommer att försökatona ner sin fredstida närvaro och militära profil i , kvarstårfaktum att de tyska marinstridskrafterna i en konfliktsituation skulle ha bådeett väsentligt förbättrat utgångsläge och väsentligt förbättrade fortsattabaserings- och operationsmöjligheter i södra . Detframtida tyska behovet av att kunna utestänga NATO/eller begränsa dess operativa handlingsmöjligheter längre normt i 29 kommeri stor utsträckning att dikteras av hur man uppfattar sina samlade Prop.1991/92:102 strategiska intressen visavi i samband med en tänktväpnad Kapitel 1 konflikt med väst. Isammanhanget kan det konstateras, att de ryska möjligheterna att i en kris-eller krigssituation kontrollera själva Östersjöutloppen , som en följd av degenomgripande förändringarna i , ter sig nära nog försumbara. Resursmässigaoch militärgeografiskt grundade förändringar av de militärahandlingsmöjligheterna mot Deväsentligaste förändringarna av omvärldens strategiska intressen och militärahandlingsmöjligheter gentemot sammanhänger som tidigare nämnts mer medde förändrade geografiska och politiska förhållandena än med de direktaresursmässiga förändringarna. Idet nya , efter kollaps och de politiska förändringarnai och , är dessa områden inte längre tillgängliga somutgångspunkter för en kustinvasion västerut. De möjliga hoten mot sydligasteSverige har därmed på ett avgörande sätt förändrats. En kustinvasion medkraftsamling mot förefaller även i ett längre tidsperspektivytterst svårgenomförbar med tanke både på det svenska försvarets fömt-seddastyrka och styrkeförhållandena mellan stormakterna i området. Ävenden nya situationen i har betydelsefulla implikationer. Den ökarkanske främst omvärldens förutsättningar att uppfatta politiska förändringar ianslutning till , men kan också öka möjligheterna att följa de militäradispositionerna i området. Denna öppenhet kan naturligtvis i en krissituationsnabbt begränsas, men inte minst en sådan åtgärd är en otvetydig politisksignal att höja den egna vaksamheten och beredskapen. Öppenheten bidrar såledesi första hand till politisk förvarning.