prop · GF03170 · 1991-12-31 00:00:00 — Den angivna översynen motiveras således bl.a. avden nya situation som inträder i och med en anpassning till EG:sproduktdirektiv som i princip innebär ett förbud mot krav på nationellaförhandsgodkännanden av myndighet av det slag som vi traditionellt har använti . Av intresse i samband med produktsäkerhet är ocksåvissa sanktioner som kan bli aktuella om en produkt, när den har släppts ut påmarknaden eller när den används, inte uppfyller säkerhetskraven. När det gäller produkter som konsumenter i inteobefydlig omfattning utnyttjar eller kan komma att utnyttja för enskilt brukfinns särskilda föreskrifter i produktsäkerhetslagen (1988:1604, ändrad senast1991:358). Enligt dessa föreskrifter kan ålägga ennäringsidkare att lämna säkerhets- och varningsinformation eller att återkallaprodukten ifråga. Domstolen kan vidare förbjuda näringsidkaren att exporteraprodukten. har vidare beslutat en produktansvarslag(prop. 1990/91:197, 1991/92:LU14, rskr. 78) som skall träda i kraft den 1januari 1993. Lagen föreskriver ett strikt ansvar för skador som orsakats avatt en produkt inte har varit så säker som skäligen kunnat förväntas. Lagenbygger på ett EG-direktiv om produktansvar som antogs . Frågorom provning och kontroll m.m. behandlas även i bilaga 11. Lagändringarnaföreslås träda i kraft . Deföreslagna ändringarna bedöms inte föranleda några ökade kostnader utom såvitt avserexpositionsregister. Arbetsgivarna har dock en 21 allmän skyldighet att fortlöpande undersöka riskerna iverksamheten och Prop. 1991/92:170 företa nödvändiga åtgärder. Dennaskyldighet innebär att arbetsgivare i Bilaga 9 förekommande fall måsteövervaka expositionsförhållandena. De ökade kostnader som förslaget omexpositionsregister kan komma att medföra är därför marginella. I enlighet med det anförda har det inomarbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till lag om ändring iarbetsmiljölagen (1977:1160). Förslaget bör fogas till protokollet i dettaärende som bilaga 9.5. 3 kap. Allmänna skyldigheter 8 § Den som tillverkar, importerar, överlåter ellerupplåter en maskin, ett redskap, skyddsutrustning eller annan teknisk anordningskall se till att anordningen erbjuder bettyggande säkerhet mot ohälsa ocholycksfall, när den släpps ut på marknaden, avlämnas för att tas i bruk ellerställs ut till försäljning. En teknisk anordning som inteuppfyller kraven i försia stycket får visas på mässor, utställningar ellerliknande om det tydligt anges att kraven inte är uppfyllda och att anordningeninte får släppas ut på marknaden eller avlämnas för all tas i bruk förrän denuppfyller kraven. Sätts anordningen i funktion skall tillräckligasäkerhetsåtgärder vidtas mot olycksfall. Uppgifter om anordningen som är avbefydelse för att förebygga ohälsa och olycksfall (produktinformation) skalllämnas vid avlämnandet genom fydlig märkning eller pä annat sätt. Informationav särskild befydelse för arbetsmiljön skall lämnas vid marknadsföring avanordningen. I paragrafen finns den grundläggande bestämmelsen omtillverkares, importörers och leverantörers skyddsansvar för tekniskaanordningar. Paragrafen ändras i följande avseenden. I första stycket införs uttrycket"släpps ut på marknaden" i bestämningen av när en teknisk anordningskall uppfylla de grundläggande kraven. Därigenom fås en överensstämmelse medkraven i EG:s produktdirektiv. Tekniska anordningar skall således erbjudabetryggande säkerhet mot ohälsa eller olycksfall när de i bruksfärdigt skicksläpps ut på marknaden, avlämnas för att tas i bruk eller ställs ut tillförsäljning. Utttycket "i reklamsyfte" utgår ur nuvarande lydelse avförsta sfycket. Kraven på en teknisk anordning när den ställs ut i reklamsyfteanges istället genom vad som föreskrivs i andra sfycket. Ett nytt andra stycke införs. Detinnehåller en regel om när en teknisk an ordning som inte uppfyller kraven i första sfycket får visas på mässor, utställ ningar eller liknande. I bestämmelsen föreskrivs att om en anordning i dessa fall inte uppfyller kraven skall det fydligt anges att kraven inte är uppfyllda och att den inte får släppas ut på marknaden eller avlämnas för att tas i bmk förrän så är fallet. Den angivna informationen kan lämnas genom ett anslag eller på något annat fydligt sätt. Skall anordningen sättas i funktion, t.ex. 22 vid endemonstration, måste tillräckliga säkerhetsåtgärder vidtas sä att ingen Prop. 1991/92:170 kommer till skada. Ändringen föranleds av det förbud sombl.a. finns i EG:s Bilaga 9 s.k. maskindircktiv mot att hindramarknadsföring under de angivna förutsättningarna. 1 § Regeringen eller, efter regeringens bestämmande,arbetarskyddssfyrelsen fär, i fråga om tekniska anordningar eller ämnen somkan föranleda ohälsa eller olycksfall, föreskriva om 0villkorom tillverkning, användning samt märkning eller annan produktinformation 1provningeller kontroll av att föreskrivna krav eller villkor är uppfyllda. I paragrafen görs vissa redaktionella ändringar för attfydligare göra den till ett grundbemyndigande för föreskrifter om krav påproduktkontroll, produktinformation och användning av tekniska anordningar ochfarliga ämnen. Bl.a. har en fydligare uppdelning gjorts mellan föreskrifter omvillkor för hanteringen av produkter i de olika skeden som är avgörande för enprodukts utformning och säkerhet (punkt 1) och föreskrifter om kontrollprocedurerm.m. (punkt 2). Bemyndigandet i gällande punkt 3, som inte handlar omprodukter, har flyttats till 4 kap. 3 §. Ipunkt 1 finns bemyndigandet attmeddela föreskrifter om de villkor som skall gälla för hanteringen av enprodukt i de olika skeden som bestämmer produktens säkerhet och utformning,från tillverkning till marknadsföring och användning. Tillverkning avses därvidinbegripa konstruktionsarbetet och tillverkningsprocessen. Med stöd avbemyndigandet kan bl.a. föreskrivas om sådana kvalitetssystem som behövs föratt tillförsäkra beskaffenheten hos de tillverkade enskilda produktexemplaren.Bemyndigandet ansluter till kraven i EG:s produktdirektiv och gör det möjligtatt anpassa svenska föreskrifter till dessa krav. Föreskrifter med krav pä hurtekniska anordningar och farliga ämnen skall vara beskaffade för att erbjudabettyggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall meddelas emellertid inte medstöd av denna bestämmelse utan med stöd av bemyndigandet i 4 kap. 10 §. Bemyndigandet att meddelaföreskrifter om produktinformation har flyttats från 4 kap. 3 § till denaktuella paragrafen med tillägget märkning eller annan produktinformation. Kravpå märkning och annan produktinformation avser villkor för marknadsföringenoch har med den systematik som valts placerats in i punkten 1 i den nu aktuellabestämmelsen. Med stöd av punkt 2 kan meddelasalla de föreskrifter om provning och kontroll som behövs för att ansluta tillde former för provning och kontroll av produkter som gäller inom EG. 14 kap. 2§ finns däremot bemyndigandet att meddela föreskrifter om de bevis omöverensstämmelse som erfordras i anslutning till sådana föreskrifter. Vad gäller provning och kontrollinom EG, dvs. EG:s system för bedömning av överensstämmelse hänvisas till denallmänna motiveringen under avsnittet 3.2.5. 2 § Om det behövs för att förebyggaohälsa eller olycksfall i arbetet fär rege- Prop. 1991/92:170 ringen eller, efter regeringens bestämmande, arbetarskyddssfyrelsen före- Bilaga 9 0attarbetsprocesser, arbetsmetoder eller anläggningar, som är avsedda förverksamhet av ett visst slag får användas endast efter tillstånd, 1att tekniskaanordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall, endast eftertillstånd, godkännande eller annat bevis om överensstämmelse med gällande kravfår släppas ut på marknaden, användas eller avlämnas för att tas i bruk. 1 paragrafen har begreppet "bevis om överensstämmelsemed gällande krav" införts i lagtexten liksom utttycket "släpps ut påmarknaden". Med stöd av bemyndigandet kan föreskrivas inte baratillstånds- eller godkännandekrav, utan också krav på annat bevis omöverensstämmelse. Det kan gälla t.ex. sådana tillverkardeklarationer ellerinfyg och liknande från s.k. anmälda organ, vilka krävs enligt EG:sproduktdirektiv. Vilka krav i dessa avseenden som kan föreskrivas för olikaprodukter bestäms av och anknutna EG-direktiv. Det andra sfycket i gällandelydelse av paragrafen föreslås upphävas. Som har angivits i den allmännamotiveringen kan föreskrifter om sådana villkor m.m. som avhandlas i dettasfycke meddelas med stöd av 4 kap. 1 §. Förhållandet mellan 1 och 2 § blirhärigenom fydligare. 3 § Regeringen eller, efter regeringensbestämmande arbetarskyddssfyrel sen,/år föreskriva 0att påarbetsställen skall föras en förteckning över där befintliga tekniskaanordningar av vissa slag eller vissa ämnen som kan föranleda ohälsa ellerolycksfall, 1attarbetsgivare skaliföra register över arbetstagare som utsätts för expositionsom kan medföra ohälsa med uppgift om arbetet och expositionen samt attarbetsgivare skall till läkare överlämna uppgifter ur registret. Föreskrifter om undersökning avskyddsförhållandena i ett visst slag av verksamhet och om installation av tekniskaanordningar får meddelas i samma ordning. Arbetstagare skall ges tillfälleatt på begäran ta del av de uppgifter i register enligt första stycket 2. somberör honom eller henne. Bemyndigandet att meddela föreskrifter omproduktinformation, under punkt 1 i gällande lydelse, flyttas över till 4 kap.1 §. Punkt 2 har istället blivit punkt 1. Som en ny punkt 2 har tagits in ettbemyndigande att föreskriva om skyldighet för arbetsgivare att föraexpositionsregister och till läkare överlämna uppgifter ur sådant register.Skälet till detta bemyndigande behandlas under den allmänna motiveringen. Till det andra sfycket harbemyndigandet om undersökning av skyddsförhållanden i visst slag av verksamhetförts över från 4 kap. 1 § (punkt 3). I ett nytt tredje sfycke harföreskrivits en rätt för arbetstagare att på begäran ta del avexpositionsregister enligt första sfycket punkt 2. Del V i upptar vissa generella bestämmelsermed anknytning till de fyra friheterna. Under kapitel 1 Sociala frågor,artiklarna 66-71 behandlas arbetsrätten i vid mening. Enligt artikel 66 i avtalet är deavtalsslutande parterna ense om nödvändigheten att främja en förbättring avarbetstagarnas arbetsvillkor och levnadsstandard. Artikeln har delvis sinmotsvarighet i artikel 117 i . Av artikel 68 framgår att inomområdet arbetsrätt skall de avtalsslutande parterna införa de åtgärder somkrävs för att säkerställa att avtalet fungerar väl. Åtgärderna anges närmare ibilaga XVIII till avtalet. Av artikel 71 framgår att deavtalsslutande parterna skall sträva efter att främja dialogen mellanarbetsgivare och arbetstagare på europeisk nivå. Artikeln har delvis sinmotsvarighet i artikel 118 b i . Av bilaga XVIII till avtaletframgår att det inom området arbetsrätt finns tre rättsakter (direktiv) somskall vara bindande för de avtalsslutande parterna samt utgöra del av, ellerinförlivas med, deras interna rättsordning (jfr.avtalets artikel 7). FörSveriges del innebär detta ett åtagande att bringa svenska regler iöverensstämmelse med nämnda rättsakter. Enligt avtalet skall en EG-förordningsom sådan införlivas med interna rättsordning, medan deavtalsslutande parterna har rätt att välja form och metod för genomförandet avett EG-direktiv. När det gäller de tre aktuelladirektiven uppfyller gällande svensk lagstiftning dessa utan några särskildalagstiftningsåtgärder. Eftersom en anpassning redan har skett ålägger inteEES-avtalet någon förpliktelse att införliva bestämmelserna ifråga. Den14 antog ministerrådet ett direktiv om arbetsgivarens skyldighetatt informera arbetstagare om anställningsvillkoren i deras anställningsavtaleller anställningsförhållande (91/533/EEG). Direktivet, som inte ingår iEES-avtalet, behandlas inom ramen för översynen av den arbetsrättsligalagstiftningen (dir. 1991:118). En fräga som i och för sig inteaktualiseras i detta sammanhang men är av stort principiellt intresse när detgäller den framtida anpassningen till EG-direktiv, gäller möjligheten attanvända sig av kollektivavtal som metod för genomförandet av EG-direktiv. SåvälLO som TCO har i sina remissvar över departementspromemorian om EES-avtaletsinförlivande m.m. pekat på denna möjlighet. Frågan är kontroversiell inom EGbl.a. beroende på att EG:s direktiv syftar till att tillförsäkra allamedborgare eller arbetstagare de rättigheter som framgår av direktiven. I vissafall har EG godtagit institutet allmängiltigförklaring av kollektivavtal(s.k.erga-omnesavtal) som metod för uppfyllelse av direktiv. Detta institutförekommer emellertid inte i . EG och den svenska arbetsrättsliga modellen Rent allmänt pågår en diskussion inom EG om en ökadanvändning av kol lektivavtal som ett sätt att genomföra ett EG-direktiv. Med tanke på använd- 25 ningen av kollektivavtal iSverige är denna utveckling befydelsefull. Det kan Prop. 1991/92:170 därföri detta sammanhang vara värt att något närmare beskriva den svenska Bilaga9 arbetsmarknaden och den s.k. svenska eller nordiska arbetsrättsliga modelleni ett EG-perspektiv. Den svenska arbetsmarknaden kännetecknas av starkaorganisationer som organiserar en mycket stor del av arbetsmarknaden på såvälarbetsgi-var- som arbetstagarsidan. Den svenska arbetsrättslagstiftningenbygger därför på förutsättningen att arbetsmarknadens parterhar möjlighet att genom kollektivavtal ersätta, komplettera eller fylla utlagstiftningen och att det är de fackliga organisationerna som i första handhar att tillvarata arbetstagarnas intressen. Lagstiftningen syftar till attskapa goda förutsättningar för detta. Det som brukar kallas den svenskaarbetsrättsliga modellen kännetecknas framförallt av den starka ställning somparterna på arbetsmarknaden har och dessas principiella frihet att träffaavtal om löner och allmänna anställningsvillkor. En förutsättning för dennafrihet är också att parterna tar ett stort ansvar för att upprätthållaarbetsfreden. Kollektivavtalen täcker en helt dominerande del avarbetsmarknaden. Gentemot den fackliga organisationen anses arbetsgivaren ha enskyldighet att tillämpa kollektivavtalets bestämmelser även på oorganiseradearbetstagare. Även på den del av arbetsmarknaden där kollektivavtal saknasutgör kollektivavtalen en norm för vad som skall gälla mellan arbetsgivaren ochdennes anställda. På så sätt täcker de svenska kollektivavtalen i praktikenhela arbetsmarknaden. Det skydd som de enskilda arbetstagarna i många andraländer tillförsäkras genom lagstiftning upprätthälles i vanligtvisgenom dispositiv arbetsrättslig lagstiftning vilket möjliggör för parterna attsluta kollektivavtal kring dessa frågor. Minimibestämmelser avseende lön ochandra anställningsvillkor återfinns i princip endast i kollektivavtal. Avtalenkompletterar ofta regler i lagar och ersätter inte sällan lagregler. Olikaregleringar förekommer i olika branscher beroende på skilda traditioner ochfömtsättningar. Parterna på den svenska arbetsmarknaden är också överens om detönskvärda att reglera olika anställningsvillkor och inflytandefrågor i avtaläven . I många länder inom EG har man haft en annanutveckling än här när det gäller regleringen av arbetslivet. I dessa länder ärden fackliga organisationsgraden normalt avsevärt lägre än i ochkollektivavtalen är långt ifrån heltäckande. För att skydda samtligaarbetstagare har man där i många fall valt att införa olika minimibestämmelseri lag vad avser lön och andra anställningsvillkor. Den svenska arbetsrättsliga modellen harmöjliggjort för parterna på arbetsmarknaden att inom ramen för denarbetsrättsliga lagstiftningen kunna göra överenskommelser om avsteg frånnormalreglerna. Rätt utnyttjat har detta bidragit till flexibilitet ocheffektivt skydd för arbetstagare. kommer att utgöra en del av engemensam europeisk arbetsmarknad. Det är då viktigt att kunna värna om devärdefulla inslagen i svensk arbetsmarknadslagstiftning. Därför är detväsentiigt att skapa möjligheter för att kunna nyttja kollektivavtal för attimplementera EG-direktiv. 4.2Närmare om de arbetsrättsliga direktiven Prop. Rådetsdirektiv /129/EEG av den 17 febmari 1975 om tillnärmning av Bilaga9 medlemsstatemaslagstiftning rörande kollektiva uppsägningar Direktivetinnehåller regler om anställdas rätt till förhandling och information isamband med uppsägningar på grund av arbetsbrist. Dessutom innehållerdirektivet regler om arbetsgivarens skyldigheter i förhållande till arbetsmarknadsmyndigheter. Artikel 1 definierar kollektiva uppsägningar somuppsägningar från arbetsgivarens sida av skäl som inte är hänförliga tillberörda arbetstagare personligen och som berör - antingen under enperiod av 0minst 10 på arbetsplatser med normaltfler än 20 och färre än 100 arbetstagare, 1minst av antaletarbetstagare på arbetsplatser med normalt minst 100 men färre än 300arbetstagare, 0minst 30 på arbetsplatser med normaltminst 300 arbetstagare, - eller, av minst 20,oberoende av det normala antalet arbetstagare på arbetsplatsen ifråga. Fråndirektivets tillämplighet är undantagna 2besättningar på sjögående farfyg, samt d) arbetstagare som drabbas på grund avnedläggning av ett företags verk samhet till följd av ett rättsligt beslut. Enligt artikel 2 skall arbetsgivaren överlägga medarbetstagarrepresentan-terna före kollektiva uppsägningar i syfte att nå enöverenskommelse om begränsningar av uppsägningarna m.m. Medarbetstagarrepresentanterna i detta sammanhang förstås arbetstagarnasrepresentanter enligt nationell lagstiftning eller praxis. Införförhandlingarna skall arbetsgivaren lämna all information som behövs ochskriftligen uppge skälen till uppsägningarna, antalet arbetstagare som skallbli uppsagda m.m. Artikel3 innehåller regler om arbetsgivarensskyldigheter i förhållande till arbetsmarknadsmyndigheterna. Arbetsgivarenskall skriftligen anmäla och lämna information om planerade uppsägningar tillden behöriga myndigheten med angivande av skälen till uppsägningarna, antaletarbetstagare som berörs m.m. Artikel 4 föreskriver att planerade uppsägningarsom har anmälts enligt artikel 3 får verkställas tidigast efter anmälan.Medlemsstaterna får dock ge den behöriga myndigheten rätt till att förkortaeller förlänga . Avartikel 5 framgår att direktivet är ett s.k. minimidirektiv. Det innebär attmedlemsstaterna äger rätt att utfärda lagar eller andra författningar som ärgynnsammare för arbetstagarna. Delagar som reglerar innehållet i direktivet är dels lagen (1976:580) ommedbestämmande i arbetslivet (MBL) dels lagen (1974:13) om vissa anställ- ningsfrämjandeåtgärder (främjandelagen). Vissa bestämmelser om turord- Prop. 1991/92:170ning vid uppsägning på grund av arbetsbrist finns i lagen (1982:80) om an- Bilaga 9 ställningsskydd (LAS). Arbetsgivarens skyldighet att förhandla före beslutom uppsägning på grund av arbetsbrist regleras i 11-14 §§ MBL. Det är här frågaom uppsägningar som inte är hänförliga till berörda arbetstagare personligen.Någon direkt motsvarighet till begreppet kollektiva uppsägningar finns inte ilagen men lagens förhandlingsregler är tillämpliga oberoende av antaletarbetstagare som sägs upp eller under vilka perioder uppsägningarna äger rum.I arbetsgivarens förhandlingsskyldighet ligger även en skyldighet att förse arbetstagarsidanmed bl.a. sådan information som föreskrivs i direktivets artikel 2. MBLs regler i dessa avseenden uppfyller således dekrav som ställs upp i artikel 1 och 2 i direktivet. Den omständigheten attreglerna om arbetsgivarens förhandlingsskyldighet är dispositiva föranlederinte någon annan bedömning. Att lagreglerna är dispositiva innebär i dettasammanhang en rätt för arbetsmarknadens parter att helt eller delvis frångålagreglerna och ersätta dem med kollektivavtal. Härigenom kan reglernaanpassas till de skilda förhållanden som råder på arbetsmarknaden utan att det grundläggandeinflytande som reglerna avser tillförsäkra arbetstagarna träds för när. När det gäller föreskrifterna i artikel 3 och 4regleras dessa i främjandelagens 1-6 §§. Av denna lag framgår att en arbetsgivare som avseratt genomföra en driftsinskränkning skall skriftligen varsla eller underrättalänsarbetsnämnden i det län där driftsinskränkningen genomförs. Varsel omsådan driftsinskränkning som kan medföra uppsägning skall lämnas 0minst i förväg om högst 25arbetstagare berörs av uppsägning, 1minst i förväg om fler än25 men högst 100 arbetstagare berörs av uppsägning, 3. i förväg om fler än 100 arbetstagare berörs. Vidare framgår att ett lämnat varsel skall innehålla uppgift om orsaken tilloch arten av driftsinskränkningen, den tidpunkt då denna är avsedd attgenomföras samt antalet berörda arbetstagare fördelade på yrkesgrupper. Rådetsdirektiv /187/EEG av den 14 febmari 1977 om tillnärmning av medlemsstatemaslagstiftning rörande skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelseavföretag, verksamheter eller delar av verksamheter Direktivetinnehåller regler om överlåtares och förvärvares skyldigheter i förhållandetill anställda när det gäller rättigheter, information och förhandlingar vidföretagsöverlåtelser. Av artikel 1 framgår att direktivet gäller vidöverlåtelse av ett företag, en verksamhet eller del av en verksamhet till enannan arbetsgivare genom överlåtelse eller fusion. Av artikel 3.1 framgår att som huvudregel gälleratt överlåtarens rättighe ter och skyldigheter på gmnd av ett anställningsavtal för överlåtelsen skall övergå på förvärvaren. Av artikeln framgår vidare att det »q fårankomma på varje enskild medlemsstat att avgöra om även överlåtaren Prop.1991/92:170 ska kvarstå som ansvarig för förpliktelser som uppkommit på grundav an- Bilaga 9 ställningsavtalet. Enligt artikel 3.2 skall förvärvaren efteröverlåtelsen vara bunden av villkoren i löpande kollektivavtal på samma sättsom överlåtaren var bunden av dessa villkor till dess att avtaletsgiltighetstid har löpt ut eller ett nytt kollektivavtal har börjat att gälla.Medlemsstaterna kan begränsa , dock inte till mindre än . Av artikel 4 framgår att en överlåtelse inte i sigutgör skäl för uppsägning från överlåtarens eller förvärvarens sida. Uppsägningfår dock ske av ekonomiska, tekniska eller organisatoriska skäl. Omanställningsförhållandet upphör därför att överlåtelsen medför engenomgripande försämring av arbetsvillkoren för arbetstagaren skallarbetsgivaren anses vara ansvarig för att anställningsförhållandet upphört. Artikel 6 innehåller regler om skyldigheter föröveriåtaren och förvärvaren att informera och överlägga med arbetstagarnasrepresentanter om skälen till och följderna av överlåtelsen samt planeradeåtgärder med hänsyn till arbetstagarna. Enligt artikel 7 innebär direktivet inte någothinder för medlemsstaterna att tillämpa eller utfärda författningar som ärgynnsammare för arbetstagarna. Innehålleti direktivet regleras dels i 10-22 §§ samt 28 § MBL, dels i 4,7,25-27 §§ LAS,dels i 31 § semesterfagen (1977:480). I fråga om enskilda anställningsavtal gäller somallmän regel, att nytt sådant avtal anses ha träffats om arbetstagarenfortsätteratt arbeta i en rörelse som överlåtits. I och med överlåtelsen upphöri princip den den tidigare ägarens förpliktelser mot arbetstagaren så tillvida att han inte behöver betala lön för det arbete som utförs åt den nyeägaren. Pä liknande sätt är den nye arbetsgivaren i princip endast ansvarig förförpliktelse enligt anställningsavtalet räknat från övergången. Denna senare princip har för vissa fallgenombrutits i svensk lagstiftning. Av semesterlagens 31 § framgår att deanställdas rätt enligt lagen inte påverkas av att ett företag eller del avföretag övergår till ny arbetsgivare. I t.ex. 3 § LAS föreskrivs att enarbetstagare som byter anställning i samband med att ett företag eller del avett företag övergår från en arbetsgivare till en annan, får tillgodoräkna sigtiden hos den förre arbetsgivaren när anställningstid skall beräknas hos densenare. Detta får befydelse exempelvis vid beräkning av anställningstid viduppsägningar och i turordningssammanhang. I 28 § MBL finns en regel som direkt inriktar sigpå företagsöverlåtelses verkan på kollektivavtal.