prop · GF03100 · 1991-12-31 00:00:00 — Att bibehållaoch förstärka en positiv utveckling av den svenska hälso-och sjukvården ochdärvid undanröja de brister och problem som finns är en angelägen uppgift ivälfärdspolitiken. Patientens ställning och valfrihet måste stärkas. Inom denoffentliga sektora behövs en större flexibilitet i fråga om verksamhetsformeroch arbetssätt. Styming, ledning ochorganisation av den offentliga verksamheten behöver successivt ses överoch revideras. Viktiga inslag i förändringsarbetet är att förayaarbetsorganisationen och överbrygga de sektorsgränser som inverkar negativt påresursanvändningen och som försvårar en anpassning av den offentliga sektorasresurser till medborgamas behov. Andra angelägnainslag i förnyelsen av hälso- och sjukvården är ökad kontinuitet mellan patientoch läkare, ökad valfrihet och ett effektivare resursutnyttjande. För attåstadkomma detta behövs bl.a. nya verksamhetsformer och altemativ fill denoffentligt producerade hälso- och sjukvården. Ett ökat inslag av privatavårdgivare och personalkoopera-tiv, vad det gäller både den öppna och slutnavården, skapar en konkurrenssituation som kan bidra till ett bättreresursutnyttjande och en högre kvalitet.Staten bör medverka till en sådan utveckling genom att undanröjade etableringshinder som fiims och skapa föratsättningar förkonkurrensneutralitet mellan olika vårdproducenter. Ett arbete med dennainriktning har påbörjats. Utvecklingen avkostnadema för hälso och sjukvården har varit likartadi hela den industrialiserade världen. - ökade vårdensandel av BNP i genomsnitt från 4 till 7 %för . bromsades volymökningen upp tillföljd av främst en ökad konkurrens med andra samhällssektorer. Efter år1980 har de reala kostnadema för hälso- och sjukvården ökat i stort sett isamma takt som BNP. Andel (%) är 1989 ':':-:--'\-:y 1,1,1.1,1.1,1 0 2 10 Källa: hi fgurcs (1991). 1991/92:100 Bil. Vid jämförelse medandra länder bör man ha i åtanke bl.a. att har en förhållandevis högandel äldre i befolkningen och att långtidssjukvården ingår. Det finns ävenandra skillnader och osäkerhetsfaktorer i underlaget, som gör att sådanajämförelser inte blir helt rättvisande. Det är mycket svårtatt bedöma produktivitetsutvecklingen inom hälso-och sjukvården. Jämförbaradata över volym- och kostnadsutveckling saknas. Mycket talar dock för attproduktiviteten i snäv bemärkelse har försämrats under de senaste årtiondena.Hänsyn har då inte tagits till de betydande kvalitetsförbättringar som skettinom flera områden inom hälso- och sjukvården . Produktivrtetsdelegationen(I 1989:02) har i sitt huvudbetänkande (SOU 1991:82) Drivkrafter förproduktivitet och välsÉInd uppmärksammatproduktivitetsutvecklingen inom hälso- och sjukvården och konstateraratt det bör finnas en betydande potential för ökning av produkfivite-ten inomdenna liksom mkngä andra sektorer. Tydligare beställar- och utförarrollerliksom nya styrformer är drivkrafter i detta arbete. Betydelsen av etteffektivt resursutnyttjande understryks också av att det fortsattaförayelsearbetet inom hälso- och sjukvården måste ske inom en resursram, som ärförenlig med en samhällsekonomi i balans. Uppföljning och utvärdering avhälso- och sjukvårdens resultat och kvalitet Arbetet med att utveckla relevantakvalitets- och effektmått, som kan ge underlag för jämförelser, måsteintensifieras. Om sådana mått inte finns, föreligger risk för att en alltförstark fokusering sker på ekonomi och kvantitet. Detta kan få till följd attvissa angelägna vårdbehov kanske inte tillgodoses medan andra, kanske mindreangelägna åtgärder ur såväl ett folkhälsoperspektiv som patientemas vårdperspektiv,ges ett alltför stort utrymme. Vem/vilka som får vård och vilka resultat somfaktiskt uppnås med olika altemativametoder och system måste också diskute- Prop.1991/92:100 För att en sådan diskussionskall kunna föras krävs att de hälso- och Bil.6 Målen bor anges i termer som i större utsträckning än förnärvarande är mät- och uppföljningsbara. I samband medöverenskommelsema om vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen frånsjukförsäkringen m.m. - de s.k. Dagmaröverenskommelsema har behovet av uppföljning och utvärdering framhållits. Sådanasatsningar har dock bara delvis hunnit förverkligas. Det saknas en återkommandesamlad uppföljning och utvärdering av hälso-och sjukvårdens utveckling mot angivnamål. Den statistik och de redovisningssystem,som finife tillgängliga inom hälso- och sjukvården, ger inteheller ett tillräckligt bra underlag för att en sådan samlad uppföljning ochredovisning skall kunna ske. Behovet av ettbättre informationssystem har därför uppmärksammats bl.a. i samband medöverläggningama om sjukvårdshuvudmännens ersättningar från sjukförsäkringen.Överenskommelser har också träffats som innebär att arbetet med att utvecklabättre informationssystem inoni hälso- och sjukvården påbörjats. En grandtankei detta arbete, som har ett flerårsperspektiv, är att information om hälso- ochsjukvården från olika delar av landet skall kunna jämföras och att verksamhetenvid t.ex. skilda kliniker, primärvårcfsenheter och sjukvårdsområden skall kunnaställas i relation till varandra. För att sådjma jämförelser skall varameningsfulla fordras ett tillförlitligt informationsunderlag, framtaget enligtsamma kriterier och med samma definitioner oavsett vilken enhet som lämnargrandinformationen. Den s.k.informationsstrakturatredningen, INFHOS (Dir. 1988:28), var ett led i dettaarbete. Utredningen överlämnade sitt betänkande (SOU 1991:18)Informationsstraktur för hälso- och sjukvården - en utvecklingsprocess, i mars1991. Utredningen klargjorde och lämnade i första hand förslag tillansvarsfördelningen mellan olika parter när det gäller arbetet med att utveckla informationssystem inom hälso- och sjukvården.Till följd av bl.a. informationsstrakturatredningens förslag pågår förnärvarande ett intensivt arbete vid för att utveckla öppenvårdsstatistiken. Data om klinikfärdigapatienter har utvecklats och samlats in av . Från ochmed har också statistik omväntetider till vissa operationer inhämtats och ställts samman avförbundet. Det s.k.Dagmar 50-projektet kan också ses som ett exempel på en strävan att förbättragrandinformationen. Projektet tillkom i samband med 1990 årsDagmaröverenskommelse och innebar att 50 milj.kr. avsattes till utvecklings-och försöksverksamhet inom sjukvården i avsikt att öka tillgängligheten ochkapaciteten. tillfördes ytterligare 29 milj.kr. Sexmedicinska verksamheter - ortopedi, kirar-gi, interamedicin, urologi,kvinnosjukvården och ögonsjukvården - omfattande 400 kliniker granskades.Arbetet redovisades urtder i sex Spri-rapporter (nr 307-312), vilkautarbetades av expertgrapper med företrädare för de olika specialitetema ochmed stöd av en arbetsgrapp med representanter från ,, Spri och Man inriktadesig främst på att belysa kapaciteten Prop.1991/92:100 och tillgängligheten för att kurmajämföra produktiviteten främst på Bil.6 Frågor om effektivitetoch kvalitet belystes däremot inte. 50 visar påen modell för arbete, där uppföljning och utvärdering ger starka incitamentför utveckling och kunskapsinhämtning om verksamheten drivs med respekt förprofessionens roll och för verksamhetens starkt decentraliserade karaktär.Metodiken lämpar sig bäst för avgränsade system såsom en klinik eller envårdcentral. 50-arbetet har belyst värdet av den information vi förfogaröver i kvantitativa termer. Arbetsgrappen för 50 kommer att i enslutrapport lämna förslag om hur arbetet bör bedrivas . Då kommeräven frågor om effektivitet och kvalitet att behandlas. Fortfarandesaknas dock i stor utsträckning relevanta effektivitets- och kvalitetsmått. IDagmaröverenskommelsen avsattes emellertid särskilda medel för attutveckla formema för att mäta och värdera vårdens kvalitet samt utarbetaallmänt accepterade kriterier för att sätta upp patienter på väntelista ochindikatorer för intagning för behandling eller operation för ett antaldiagnoser. Arbetet har intensifierats och en särskildsamrådsgrapp för kvalitet och säkerhet i hälso- och sjukvården har bildats medrepresentanter från , och . Arbetet med attutveckla metoder och instrament för kvalitetssäkring är en viktig del av Sprisfortsatta arbete. En redovisning avutvecklingen av hälso- och sjukvården måste än så länge till stor del grandasig på sådana resultat- eller effektmått som t.ex. medellivslängd,spädbarasdödlighet och sjuktal samt på olika pro-duktivitetsmått för den öppnaresp. slutna hälso- och sjukvården. Arbetet med att förbättrainformationsunderlagen pågår och successivt utvecklas dessa underlag så att enmer samlad redovisning av hälso- och sjukvården skall kunna ske. Utvecklingenav hälso- och sjukvården Övergripandehälso-/ohälsomått visar att den svenska befolkningen generellt sett haren god hälsa som dessutom i vissa avseenden förbättrats . Dettayttrar sig i bl.a. ökad medellivslängd. Under nämnda period ökade männensmedellivslängd med och kvinnornas med . Den ökademedellivslängden beror i huvudsak på minskad dödlighet bland medelålders ochäldre personer. Sverigeuppvisade en mycket låg dödlighetsnivå när detgäller nyfödda, 0,69 döda per 100 levande födda bam. Trots detta skedde enytterligare nedgång . Många faktor,såsom uppväxtförhållanden, social miljö, arbetsmiljö, fysisk miljö och ärftligafaktorer, påverkar den enskildes hälsotillstånd. finns skillnader isjuklighet och dödlighet mellan könen, Prop.1991/92:100 mellan sociala grapper och mellanregioner. Det finns också betydande Bil.6 skillnader mellan infödda svenskaroch invandrare. En fortsatt förbättring av folkhälsan kan uppnås omsjuklighetsnivån för de mest utsatta grapperaa kan sänkas. Någon entydigtendens till att så skulle ha skett kan inte urskiljas. Främst förstahälft utvecklades primärvården avsevärt. Ar 1986 fanns det vårdcentraler ilandets alla kommuner och antalet en-läkarstationer hade minskat till förmånför enheter med två eller flera läkare. Strävan var dock att bygga mindrevårdcentraler med tre eller fyra läkare. Många lokala sjukhem byggdes ochsjukvården i hemmet expanderade kraftigt. Antalet inrättadeallmänläkarbefattningar fördubblades nästan och uppgick viddecenniets slut till 2 950. ökade antalet inrättadedistriktsskötersketjänster med från 3 720 till 5 366. Dessutom fannsi riket totalt ca 6 800 undersköterskor och 1 500 sjukvårdsbiträden iöppen primärvård. fanns endast ett fåtal undersköterskor i sådanverksamhet. Trots dennapositiva utveckling av primärvården hade den svårt att uppfylla de ökadeanspråken. Framför allt i de glest bebyggda delama av landet var problemen medatt rekrytera personal till de inrättade läkartjänsteraa påtagliga. Närmare entredjedel av tjänstema var vakanta eller uppehölls av mer eller mindretillfälliga vikarier. Undersökningar visade också att antalet avgångar frånbåde vidareutbildning i allmänmedicin och yrkesverksamhet som distriktsläkarevar relativt högt. Av antalet inrättade allmänläkarbefattningar var ca68 % bemannade med läkare med allmänmedicinsk kompetens. Antaletinrättade allmänläkar- resp. distriktssköterskebefattningar i relafion till befolkningen uppvisade stora skillnader mellan olika delar av landet.Även om skillnadema utjämnades något, främst under den andra hälften av1980-talet, var skillnadema fortfarande avsevärda vid decenniets slut. I deområden där sjukvårdshuvudmännen hade förhållandevis få inrättadeallmänläkartjänster fanns dock fler privatpraktiserande läkare. Ett visstsamband kan också urskiljas mellan det totala antalet läkarbesök, dvs. hos bådeoffentligt anställda och privatpraktiserande, samt antalet inrättadedistriktsskötersketjänster. Där antalet läkarbesök låg underriksgenomsnittet, fanns i regel fler distriktssköterskor i relation tillbefolkningen. De flestalandsting hade anpassat sin administrativastraktur till en fristående primärvårdsorganisation. Anpassningen avprimärvårdsområdenas och vårdcentraleraas betjäningsområden till kommunemasgränser hade också genomförts i stor utsträckning. I de större kommunemagjordes en uppdelning av primärvårdsområdena och det skedde en anpassning tillkommunemas indelning i socialdistrikt. Den slutna sjukvården, dvs. densom kräver inläggning på sjukhus, inbegripet sjukhem, uppvisade en befydandeförändring under 1980-taiet. Det totala antalet vårdplatser reducerades medöver 15 000 platser (tabell 1). 1991/92:100 Bil. Tabell1: Antal vårdplatser i den slutna vården platser i 1 (XX)-tal per 1 000 invånare per 1 000 invånare ' , LKELP 88, rapport 4,tabell I och II, LKELP 90, rapport 3, tabell I och II. Den störstaförändringen skedde inom den psykiatriska vården, där gamla och storainstitutioner lades ned och antalet intagna patienter reducerades med nästanhälften. De psykiskt störda skulle i större utsträckning erbjudas service ochvård i öppna vårdformer. Den s.k. sek-toriseringen av psykiatrin skulle varaett stöd i en sådan utveckling. Inomlångtidssjdkvården ökade antalet vårdplatser totalt sett och även i relationtill andelen äldre i befolkningen under första hälften av 1980-taiet, men minskadesedan. Antalet vårdplatseroch vårddagar minskade i ungefär samma utsträckning (tabell2j. Utnyttjandegraden var därmed i stort sett oförändrad. Den minskning avmedelvårdtider och ökning av antalet intagningar som skedde under denna periodvar kraftigare i än i t.ex. de flesta . Medelvårdtiderna förall sjukvård minskade men i accelererande takt. Inom denintemmedicinska korttidsvården liksom vid kirargisk vård beräknas minskningenav medelvård-tideraa ha uppgått till . Tabell 2: Intagningar och vårddagar per 1 000 invandaresamt medelvårdtider 1980 - 1989 1991/92:100 Bil. Intagningar, värddagar och - intagningar per 1 000 inv. - vårddagar per 1 000 inv. - medelvårdtid (dagar) - intagningar per 1 000 inv. - vårddagar per 1 000 inv. - medvårdtid (dagar) - intagningar per 1 000 inv. - vårddagar per 1 000 inv. - medelvårdtid (dagar) - intagningar per 1 000 inv. - vårddagar per 1 000 inv. - medelvårdtid (dagar) , LKELP 86, Verksamhet och personal, tabell V, s. LKELP 89, rapport 4, tabell Voch LKELP 90, rapport 3, tabell V, s. 50 För att kortavårdtiderna i akutvården krävs en väl fungerande samverkan med långtidssjukvården. Första delen av karaktäriseradesockså av att sjukhemsvården expanderade i takt med ökningen av antalet äldre ibefolkningen. Antalet platser inom långtidssjukvården ökade med , medanantalet platser minskade med under den andra hälften av decenniet.De växande vårdbehoven andra hälft fick tillgodoses genom ettmer aktivt utnyttjande av tillgängligavårdplatser och en utvecklad samverkan med öppenvårds-resurseraa ochkommunemas sociala hemtjänst. Även om antalet vårddagar inom långtidsvårdenunder hela perioden inte förändrades särskilt mycket i absoluta tal, ,ökade antalet intagningar desto mer, nämligen för hela landet. Både minskningenav vårdtider och ökningama av antalet intagningar uppvisade ganska storaskillnader mellan sjukvårdshuvudmännen. Detta beror till viss del på skildasjukvårdsstrakturer och olikheter vad gäller tillgång till eftervård. Personalen inom den orfentligahälso- och sjukvården ökade antalet årsarbetare inom denoffentliga hälso-och sjukvården, inkl. tandvård, . Den totalabefolkningsökningen uppgick fill . hardock andelen äldre i befolkningen ökat och vårdtyngden varierar kraftigt medpatientemas ålder. Under1980-talet har det också skett en förändring i personal sammansättningen inomden offenUiga hälso- och sjukvården (tabell 3). Denna förändring innebär enpersonalsammansättning med högre formella kvalifikationer. 1991/92:100 Bil. Tabell 3:Personal inom den offentliga hälso- och sjukvården Personal inom hälso- 1980 och sjukvården ' Antal 12 026 3 341 16 112 4 343 17 912 4 399 med medeltång vårdutbildning: sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, m.fl 'Sjukvård inom landstingsfria kommuner (, och ) samt hos privat huvudmaningår ej. Källa: ,Landstingsanställd personal 1980, 1985, 1988 och Yrkesgrappemamed långa och medellånga utbildningar har ökat sin andel av det totala antaletårsarbetare. Det är framför allt personal-grappema med medellånga utbildningarsom ökat sin andel, , medan personal med kort vårdutbildning minskat sinandel med . I denna sistnämnda grapp skedde dock också kraftigaförskjutningar i kompetenshöjande riktning. Andelen undersköterskor ökade från2,0 per 1 000 invånare till 5,9, medan andelen sjukvårdsbiträden minskade från9,0 per 1 000 invånare till 6,6, en förändring som har fortsatt in på1990-talet. ökade de totaladriftkostnadema för den offentliga hälso-och sjukvården i fastapriser (tabell 4). Mer än hälften av denna ökning (10,), kan emellertidhänföras till befolknings-förändringama , medan återstoden (8,) återspeglar utrymmetför serviceförändringar, dvs. en nettoökning motsvarande Prop. Tabell 4: Driftkostnaderna för den offentliga hälso- ochsjukvården - 1989 (uttryckt i 1988-års priser) 1988-års priser,' miljarder kronor Läns- och regionsjukvård Primärvård Summa läns- och region sjukvård och primärvård Total driftkostnad hälso- och sjukvård -16,7 Driftkostnaden fördelad på olika åldersgrupper 1988-års priser 0-14 15 -44 45 -64 65 -74 75 - 5.15 15.18 14,18 13,47 26,55 20,4 19,0 18,1 35,6 4,85 15,76 14.29 13.68 33,62 5,9 19,2 17,4 16,6 40,9 -5,8 driftkostnad omräknad m h t befolkningsförändringar Driftkostnad i procent av BNP Total kostnad i procent av BNP -0,1 -0,3 'Deflaterade med BNP-deflator ''Inklusive och Vidfördelningen av driftkostnaderna på olika åldersgrupper har utgångspunkt varitden procentuella fördelningen av kostnaderna 1985 enligt finansdepartementetsrapport till , DS 1990:39, "Sjukvårdskostnaderi framtiden vad betyder åldersfaktorn?" 1985-års sjukvårdskostnad förrespektive åldersgrupp har sedan räknats upp med den procentuellabefolkningsökningen . Differensen, som framkommer vidsummering av samtliga åldersgrupp och jämförelse med respektive års totalakostnad, kan då tolkas som nettoförändring på grund av utbyggnaden avsjukvårdsservicen. (), och Skillnadema ivårdresurser och vårdkonsumtion mellan olika delar av landet och mellan olikadelar av befolkningen var dock betydande. Driftkostnadema varierade år 1989mellan . per invånare mellan olikasjukvårdshuvudmän. Dessa och andra skillnader vad gäller vårdens omfattning ochinriktning kan bara till en mindre del förklaras av skillnader i hälsosituafioneller av demografiska eller epidemiologiska förhållanden. Även om skillnadema vad gäller detotala driftkostnaderna per in- Prop.1991/92:100 vanare utjämnades något under1980-talet är de fortfarande stora, vilket Bil.6 fyder på att det finns utrymme förytterligare effektiviseringar. Driftkostnademasandel av BNP för den offentliga sjukvården har i det närmaste varit oförändradfrån , resp. . Om man inbegriper kostnadema förläkemedel och privat meddelad hälso- och sjukvård men inte räknar in kostnademaför omsorgema, har den samlade vårdens andel av BNP dock minskat och uppgick år1989 till 8,, varav kan hänföras fill kostnader som bestrids av sjukvårdshuvudmännen.Den huvudsakliga finansieringskällan för sistnämnda kostnader är den egnaskatten. Statsbidragen LHcker numera ca en femtedel av kostnaderaa, vilketinnebär att staten minskat sin andel av kostnadstäckningen . Hälso- och sjukvården befinner sigför närvarande i ett förändringsskede. Ansvaret för attutveckla vården ligger, med nuvarande kompetensfördelning i samhället, påsjukvårdshuvudmännen. har de flesta skisserat och i några fallbeslutat om relativt betydande ändringar av organisation, struktur ochekonomiadministrativa system. Utmärkande för detta förändringsrbete är , inom det offenUiga huvudmarmaskapets ram, vill ta till sig de positiva elementen i marknadens sätt att fungera utanatt göra avkall på verksamhetens kvalitativa nivå och det övergripande måletför hälso- och sjukvården, dvs. en god hälsa på lika villkor åt helabefolkningen. Vidare strävar man efter att skilja på politikemas roller somkonsument- resp. producentföreträdare. Härtill kommer en gemensam strävan attstärka pafientemas valfrihet och att öka personalens engagemang m.m. På det ekonomiadministrativa området pågår påflera håll en utveckling som syftar till att fördela landstingens totalaekonomiska resurser för hälso- och sjukvårdfrån centralt till primärvårdsdistrikt eller nämnder.Ambitionen är att fördela anslagen i relation till befolkningsunderlaget medjustering för vissa olikheter i befolkningssammansätt-ningen. På flera håll ilandet pågår också ett arbete för att effektivisera hälso-och sjukvården,minska vårdköer, öka valfriheten och förbättra tillgängligheten till vården. Isamtliga sex sjukvårdsregioner har beslut fattats om ett friare vårdsökande.Utformningen av en sådan ökad valfrihet varierar dock något, beroende på resp.regions speciella föratsättningar och krav. Tillgängligheten ökar även genomatt vårdcentralerna har s.k. öppna mottagningar och förbättrar sintelefonservice. Flera landsting har vidare fattat beslut om att införa etthusläkar/familjeläkarsystem. Den medicinsk-tekniska utvecklingen ger nya möjligheterbl.a. Allt fler uppgifter som tidigare utfördes inomlänssjukvården tas i ökSd utsträckning om hand i primärvården. Nya arbetsformerinförs inom rehabiliteringsområdet. Utvecklingsarbetet har avnaturliga skäl i huvudsak utgått från Prop.1991/92:100 den uppgifts- och ansvarsfördelningsom nu finns mellan primärkommu- Bil.6 ner, landsting och staten. Vissamöjligheter att pröva en annan fördelning finns emellertid fr.o.m. år 1992enligt lagen (1991:1136) om försöksverksamhet med primärvård och denavlösning av frikommunförsöken som sker genom en ändruig i lagen (1985:1089)om försöksverksamhet inom hälso- och sjukvårdens område. Mot bakgrand avvad jag framhållit i det föregående föreligger det starka skäl att granska hurförändringar kan göras för att åstadkomma en bättre samordning över nuvarandesektorsgränser och vilka konsekvenser sådana forändringar medför ur såväl ettbefolkningsperspektiv som ett samhällsekonomiskt perspektiv. En sådan ansatshar varit det översynsarbete som redovisats inom Landstingsförbundetsprojekt , i vilket och har deltagit.Även Läkarförbundets förslag vad gäller förändringar såväl inom primärvårdensom inom läns- och regionsjukvården har liknande ansats. Den dåvaranderegeringen redovisade i skrivelse tillriksdagen (skr. 1990/91:50) att regeringen avsåg att lägga framen proposition om försöksverksamhet, som skulle göra det möjligt att snarastinleda försök i några primärvårdsområden med befolkningsbaseradresurstilldelning och totalkostnadsansvar. Jag anser att detta bör fullföljas,och en proposition med förslag om en sådan försöksverksamhet avses attföreläggas . Väsentliga mål för försöksverksamheten är attutnyttja resurseraa inom hälso- och sjukvård och socialförsäkring totaltsett på ett mer effektivt sätt samt att minska de samhällsekonomiskakostnaderaa för socialförsäkringen genom en reduktion av det s.k. ohälsotalet. Vidtagna och planerade åtgärder Hälso- och sjukvårdensorganisation och finansiering Ettintensivt förändringsarbete pågår inom hälso- och sjukvården där nya organisations-och styrformer prövas. Nämnas kan t.ex. det förändringsarbete som harinitierats i , den s.k. Dalamodellen och Greppet i länslandsting. Hälso- ochsjukvårdens organisation och fmansiering är också föremål för enintensiv debatt, där olika modeller bl.a. har belysts i vägvalsprojekt liksom i de idéskisser som Läkarförbundethar presenterat. I enlighet medregeringsförklaringen har regeringen för avsikt att tillsätta enutredning med uppgift att genomföra en översyn av hälso- och sjukvårdensorganisation och finansiering och därvid överväga olika modeller. I detta sammanhang skall bl.a. frågan om enobligatorisk sjukvårdsförsäkring prövas. Prioriteringar inom hälso-ochsjukvården Prop.1991/92:100 anordnade våren1991 i samråd med statens medicinsketiska råd en offentlig riksdagsutfrågningom prioriteringaraa inom hälso- och sjukvården. ansåg att detfanns skäl till fördjupade överväganden kring vårdens prioriteringsfrågor.Bl.a.