prop · GF03170 · 1991-12-31 00:00:00 — Regeln innebär att enövertagande arbetsgivare, om han inte redan är bunden av annat kollektivavtaleller om uppsägning inte sker, blir automatiskt bunden av överlåtarenskollektivavtal. Regeln gäller när företaget överlåtes helt eller delvis. Denär dispositiv enligt 4 § andra sfycket MBL. Reglernaom den primära förhandlingsskyldigheten och den därtill knutna 29 informationspliktenenligt MBL gör det möjligt för de fackliga organisatio Prop. 1991/92:170nerna att hålla bevakning över anställningsförhållandena och träffade kol- Bilaga 9 lektivavtal i samband med tilltänkta företagsöverlåtelser. Iarbetsgivarens primära förhandlingsskyldighet ligger bl.a. att förhandla ochinformera om skälen till överlåtelsen och om planerade åtgärder förarbetstagarna. Rådetsdirektiv /987/EEG av om tillnärmning av medlemsstatemaslagstiftning rörande skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens Direktivetinnehåller regler till skydd för arbetstagares lönekrav när arbetsgivaren ärpå obestånd. Det skydd direktivet föreskriver är knutet tillbegreppet insolvens. Enligt artikel 2 skall en arbetsgivare anses sominsolvent, dels när det i enlighet med respektive medlemsstats författningarlämnats in en ansökan om att inleda ett förfarande som syftar till ettkollektivt tillgodoseende av fordringsägarna (jfr. konkursansökan), dels närbehörig myndighet antingen beslutat inleda ett sådant förfarande ellerfastställt att arbetsgivarens verksamhet har upphört och att tillgångarna interäcker för att inleda förfarandet (jfr. Medlemsstaterna skall i enlighet med artikel 3 och4 säkerställa betalning genom lönegarantin för lönefordringar för tiden föreett visst datum, som efter medlemsstaternas val kan vara - dagen för insolvens; i detta fall skall garantinomfatta lönefordringar omanställningsförhållandet har pågått före den dag dåarbetsgivarens insolvens inträdde, - dagen då uppsägning skedde på grund av insolvens; idetta fall skall garantin omfatta lönefordringar för de tre sistaanställningsmånaderna före uppsägningsbeskedet, - dagen för insolvens eller dagen då anställningenupphörde på grund av insolvens; i detta fall skall garantin omfattalönefordringar före insolvens eller anställningensupphörande. När detta alternativ har valts får medlemsstaterna begränsabetalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod eller flerakortare perioder om sammanlagt . Medlemsstaterna får också sätta en övre gräns förbetalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar. Slutligen innehåller direktivet regler om hurlönegarantiinstitutionerna skall organiseras, finansieras och arbeta. ISverige regleras innehållet i direktivet av lagen (1970:741) om statiig lönegarantivid konkurs samt förmånsrättslagen (1970:979). Dessatvå lagar täcker väl innehållet i direktivet. Lönegarantireglerna innebär en statlig garanti föratt en arbetstagare som har en löne- eller pensionsfordran mot en insolventarbetsgivare får betalt för sin fordran vidarbetsgivarens konkurs. Att arbetsgivaren är försatt i kon- Prop.1991/92:170 kurs är således en första förutsättningför att garantin skall träda i tillämp- Bilaga 9 Betalning enligt garantin utgår endast för fordransom har förmånsrätt enligt 12 § eller 13 § förmånsrättslagen. Förmänsrättenoch därmed den ersättning som kan utgå från lönegarantin är tidsbegränsad. Närdet gäller lön eller annan ersättning på grund av anställningen omfattas endastfordringar som inte har förfallit till betalning tidigare än förekonkursansökan samt under skälig uppsägningstid, dock . Ersättning för fordringar som omfattas av 12 §förmånsrättslagen kan utgå från lönegarantin med ett maximalt belopp peranställd motsvarande tolv gånger det basbelopp som gäller vid konkursbeslutet.Maximibeloppet för utgör . Regeringen har i prop. 1991/92:139föreslagit en ny lönegarantilag som skall ersätta den nuvarandelönegarantilagen. Den nya lagen föreslås träda i kraft . I lagenföreslås bl.a att maximiersättning för fordringar med förmånsrätt enligt 12 §förmånsrättslagen bestäms till . Den föreslagna nya lönegarantilagenär även den anpassad till det nu aktuella direktivet. Densvenska regionalpolitikens mål är att ge människor arbete, service och godmiljö oavsett var de bor i landet. Politiken skall inriktas på att främja enrättvis fördelning av välfärden mellan människor i olika delar av landet, enbalanserad befolkningsutveckling så att en betydande valfrihet i boendet kanåstadkommas samt att produktionen kan ske rationellt och därmed bidra till engod ekonomisk tillväxt. En aktiv regionalpolitik är en förutsättning föratt "Hela skall leva". Den regionala balansen påverkas dock ihögre grad av utvecklingen inom en rad andra politikområden än av den direktaregionalpolitiken. Regionalpolitiken i handlar därför i storutsträckning om att verksamheter inom andra samhällsområden såsom t.ex. högreutbildning, forskning, kultur, kommunikationer och jordbruk skall utformas såatt de ger fömtsättningar för en god utveckling i landets alla delar. För attytterligare fördjupa sektorssamordningen och betona statliga utredningarsansvar att belysa regionalpolitiska konsekvenser av sina förslag harregeringen beslutat om ett generellt direktiv som föreskriver attsådana analyser alltid skall redovisas. Den direkta regionalpolitiken innehåller, förutomåtgärder av allmänt näringslivsfrämjande karaktär m.m., ocksåföretagsinriktade insatser i främst de s.k. stödområdena. De regionalpolitiskastödformer som riktas till företag är lokaliserings-, utvecklings- ochsysselsättningsbidrag, samt glesbygdsstöd, nedsatta socialavgifter ochtransportstöd. De två sistnämnda stödformerna kan karaktäriseras somdriftstöd, som har till syfte att kompensera för permanentakonkurrensnackdelar i vissa delar av landet, medan de övriga Prop.1991/92:170 syftar till stöd i samband med expansion av verksamheten. Riksdagenhar Bilaga 9 dessutom beslutat att återinföra lokaliseringslånen.Dessa upphörde som stödform 1990 men återinförs nu eftersom den reguljärakreditmarknaden inte klarar av kreditförsörjningen på ett tillfredsställandesätt i stödområdena. Det svenska regionalpolitiska stödet till företagregleras i lagen (1990:912) och förordningen (1990:983) om nedsättning avsocialavgifter samt förordningen (1990:642) om regionalpolitiskt företagsstöd,förordningen (1990:643) om glesbygdsstöd och förordningen (1980:803) omregionalpolitiskt transportstöd. berör i första hand den del avregionalpolitiken som omfattar stöd till företag. Åtgärder i form av allmännainfrastrukturinsatser och regionalpolitiska anpassningar inom olikapolitikområden berörs inte av avtalet i den män de inte snedvrider konkurrensoch handel på ett sätt som strider mot det gemensamma intresset. 5.2 bestämmelser om statsstöd Artikel61 i , vilken motsvarar artikel 92 i , innehåller degrundläggande bestämmelserna om statsstöd inom EES. Bestämmelserna omfattarstöd som lämnas både på nationell, regional och lokal nivå. Dessastatsstödregler kommer, om avtalet godkänns av , att införlivas isvensk lagstiftning. Avtalets huvudregel är att stöd som snedvridereller hotar att snedvrida konkurrensen och därmed handeln mellan avtalsparternainte är förenligt med avtalet. Stöd av social karaktär till enskilda konsumenteroch stöd i samband med naturkatastrofer är dock undantagna från det generellastödförbudet. Dessutom anges i artikel 61(3) fyra olika ändamåltill vilka stöd kan tillåtas inom EES. Som förenliga med avtalet kan sålundaföljande anses a) stöd för att främja den ekonomiskautvecklingen i regioner där levnads standarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsätt ning, 0stöd för att främja genomförandet avviktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa enallvarlig störning i en EG-medlemsstats eller EFTA-stats ekonomi, 1stöd för att underlätta utveckling avviss näringsverksamhet eller vissa regioner, i den mån det inte påverkarhandeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensammaintresset, d) stöd av annat slag i enlighet med vadGemensamma kan närmare ange. Främst ändamålen under punkterna a och c möjliggöratt regionalpolitiskt företagsstöd kan lämnas i EG respektive EFTA-staterna. All stödgivning inom EES skall, enligt artikel 62,anmälas, granskas, godkännas och övervakas. Stöd som lämnas i EG-staternaskall behandlas av Kommissionen. Stödsom lämnas i EFTA-länderna skall övervakas av EFTAs övervak- 32 ningsmyndighet,, som skall upprättas som träder Prop. 1991/92:170i kraft. Denna myndighet skall på statsstödssidan ha uppgifter motsvarande Bilaga 9 . Stödåtgärder får inte vidtas innan harfastställt att de är förenliga med . Alla planer på att införa nyastöd liksom ändringar av regler i befintliga stödprogram skall anmälas tillESA innan de verkställs. kan besluta att stödåtgärder som strider motEES-avtalet skall ändras eller upphävas. har också rätt att begära att ettland kräver att mottagaren av ett stöd återbetalar stödet om det anses stridamot . Somnyss nämnts innehåller artikel 61 i bestämmelser om till vilkaändamål statsstöd får lämnas. I avtalets bilagedel finns, i anknytning tilldenna artikel, ett antal icke-bindande rättsakter som närmare anger förutsättningarnaför att regionalpolitiskt stöd skall få lämnas. Rättsakterna omfattar en resolutionoch sju kommissionsmeddelanden. Dessa innehåller bl.a. allmänna principer förregionalpolitiskt företagsstöd samt bestämmelser om i vilka områden och ivilken omfattning stödet får lämnas, dvs. de utgör föreskrifter för hurstatsstödsbestämmelserna skall tillämpas på regionalpolitikens område. Rättsakterna är utfärdade av Kommissionen som påEG-sidan även övervakar att de följs. Inom EES skall utfärda motsvarandeicke-bindande rättsakter samt övervaka att stöd som lämnas inom EFTA-länderna, överensstämmermed vad rättsakterna föreskriver. Varken de icke-bindande rättsakter som ingår iEES-avtalet eller de som kommer att utfärdas av behöver införlivas i svensklagstiftning. De skall dock vara vägledande för tillämpningen av artiklarna 61 och62 i avtalet. Därför måste det svenska regionalpolitiska stödet till företag iprincip utformas så att det inte står i strid med dessa rättsakter. De tidigaste rättsakterna om regionalpolitisktstöd, som är , innehåller huvudsakligen allmänna principer fördet regionalpolitiska företagsstödet. Bl.a. fastsläs att stödområden skallvara väl definierade och avgränsade samt att bidragsnivåerna skall relaterastill de regionala problemens art och svårighetsgrad. Maximal stödnivå kananges i procent av investeringskostnaderna eller i ett belopp per nyskapatarbetstillfälle som tillkommer i samband med investeringen. Vidare börstödsystemen utformas på sådant sätt att de är transparenta, vilket bl.ainnebär att det bör finnas väl dokumenterade bestämmelser om under vilkafömtsättningar och med vilket belopp stöd kan lämnas. utfärdadeKommissionen bestämmelser för hur de stödområden som avses i artikel 92.3 a ochc skall utses. I det högst prioriterade stödområdet (artikel 92.3 a) får sådanaregioner ingå som uppvisar en BNP/capita som är lägre än EG.s genomsnitt. Bidragsnivän i detta det högst prioriteradestödområdet får maximalt uppgå till av investeringskostnaderna och undervissa fömtsättningar kan även driftstöd tillåtas. Idet mindre prioriterade stödområdet (artikel 92.3 c) får sådana regioner 33 ingåsom avviker väsentligt från det egna landets genomsnitt. EG:s bestäm- Prop.1991/92:170 melser möjliggör härmed att varje medlemsland kan bedriva enregionalpoli- Bilaga 9 tik i syfte att motverka de inomnationella obalansernaunder förutsättning att de är tillräckligt stora. För att utse dessa omrädengörs en analys i två steg. I första steget analyseras avvikelserna vad gällerBNP/capita och arbetslöshet. I det andra steget kompletteras analysen medytterligare information om förutsättningarna och utvecklingen i regionen.Hänsyn tas då till variabler såsom t.ex geografiskt läge, topografi,näringslivsstruktur, sysselsättningsutveckling, befolkningstäthet. Båda stegeni analysen måste utföras innan slutligt beslut kan tas huruvida en region ärberättigad att ingå i stödområde. 5.4 Den gemensamma deklarationen. Underförhandlingarna om uppmärksammades att de regionalpolitiskaproblemen i stora delar av de nordiska länderna har en annan karaktär än de iEG. EFTA och EG har därför kommit överens om en gemensam deklaration ianslutning till . Deklarationen betonar att hänsyn skall kunna tas tillbl.a. befolkningstätheten, ett kriterium som är av väsentlig vikt förregionalpolitiken i de nordiska länderna, då t.ex. den nationellastödområdesindelningen fastställs. Deklarationen innebär, enligt min uppfattning, etterkännande av att den regionalpolitiska problembilden är annorlunda i Sverigeän inom EG. Deklarationen kan därigenom komma att få betydelse vid framtidabedömningar av det svenska företagsstödets utformning. 5.5 Svensk regionalpolitik i ett EES-perspektiv Regionalpolitiki EG och i bedrivs utifrån delvis olika utgångspunkter. I EG ärvälstånd mätt i BNP/capita och arbetslöshet av avgörande betydelse för varregionalpolitiskt stöd får lämnas. I och i våra nordiska grannländerdefinieras de regionala problemen i högre grad av andra kriterier som bl.a.långa avstånd till marknader och låg befolkningstäthet. I finns ännu inte någon statistik som visarBNP/capita på regional nivå. Några direkta jämförelser med EG är därför intemöjliga att göra. utreder för närvarandeförutsättningarna för att ta fram denna typ av statistik. och tillhör dock de ekonomiskt mervälutvecklade länderna i . Den svenska bmttonationalprodukten per capitauppgick till ca . medan motsvarande siffra i EG uppgicktill ca . Arbetslösheten i har understigit EG:sgenomsnitt. Stora delar av befinner sig dock på långtavstånd från de stora marknaderna inom EG. och har också en befolkningstäthetsom jämfört med EG är mycket låg. I är antalet invånare perkvadratkilometer ca 20. Befolkningstätheten i är ca 16 invånare perkvadratkilometer, i 14 och 2. EG har igenomsnitt en betydligt högre befolkningstäthet, Prop. 1991/92:170 ca 144 invånare per kvadratkilometer. En gles befolkning innebär att även avstånden tillde inhemska marknaderna blir längre och att kostnaderna för infrastrukturenhögre. En viktig utgångspunkt för svensk regionalpolitik är att näringslivet ivåra glesbefolkade regioner behöver kompenseras för konkurrensnackdelar idessa områden. Ett av syftena med regionalpolitiskt stöd är därför att gedessa företag likvärdiga förutsättningar jämfört med företag i andra delar avlandet. 1990 beslutade om regionalpolitikensinriktning för 90-talet (prop. 1989/90:76, AU13, rskr. att de regionalpolitiska stödens utformning delvis anpassades tillutvecklingen i t.ex. EFTA och EG. Beslutet innebar en viss förskjutning från direktaföretagsinriktade stöd till åtgärder för en förbättrad näringslivsmiljö istödområdena. De permanenta stödområdenas omfattning minskadesfrån att tidigare omfattat av befolkningen till att endast omfatta . De maximala bidragsnivåerna för lokaliseringsbidragsänktes från i det högst prioriterade stödområde 1 och från 35till i stödområde 2. Systemet med nedsatta socialavgifter utökades tillatt gälla vissa näringar i hela stödområde 1. har under våren 1992beslutat att ytterligare utöka den geografiska omfattningen och ävenstödberättigade verksamheter vad avser denna stödform (prop. 1991/92:100 bil.11, AU13, rskr. 175 och 176). Nedsättningen gäller dock inte för verksamhetersåsom malmgruvor, massa- och pappersindustri samtjära-, stål- ochferrolegeringsverk. Stöd till dessa verksamheter kan betraktas somkonkurrenssnedvridande på den internationella marknaden. , , ärcentral myndighet för det regionalpolitiska företagsstödet. ansluter sigi sitt remissvar på departementspromemorian om införlivande m.m. ihuvudsak till de bedömningar jag redogjort för. Verket ser dock ett problem i att utgivet statsstödsom strider mot kan komma att återkrävas frånstödmottagaren. Bl.a. kan detta, enligt verket, komma att leda till minskadefterfrågan på regionalpolitiskt stöd och därigenom dämpa effektiviteten istödet. Jag bedömer det som ytterst osannolikt att sådanakrav kommer att ställas, främst med hänsyn till att de svenska stödensutformning skall anmälas till och godkännas av övervakningsorganet innan defår tas i bmk. För att ändå göra det möjligt för regeringen att påanmodan av kräva att företag återbetalar stöd som lämnats i strid medEES-avtalets regler, avser jag att återkomma till regeringen med förslag omtillägg i berörda förordningar. Innebörden i tilläggen är att som generelltvillkor för sådant stöd skall gälla att utbetalt stöd får återkrävas om detbefunnits strida mot regler. Eftersombestämmelserna i artikel 61 i är så allmänt hållna är det omöjligt att alltid på förhand exakt bedöma om en viss typ av stöd kan betraktas som förenligt med eller inte. De icke bindande rätts akterna ger visserligen ytterligare vägledning, men de är inte heltäckande. 8 1991/92. Den annorlunda regionalaproblembilden i jämfört med EG-län- Prop. 1991/92:170 derna ärockså en viktig faktor vid tolkningen av . Det kan med Bilaga 9hänsyn till dessa förhållanden inte uteslutas att det i vissa avseenden iframtiden kan bli nödvändigt med modifieringar av det svenskaregionalpolitiska företagsstödet. Mot den beskrivna bakgrunden är min samladebedömning dock att de nuvarande svenska regionalpolitiska stöden till företagöverensstämmer med grundtanke att stöd inte får snedvridakonkurrensen och handeln mellan avtalsparterna på ett sätt som strider mot detgemensamma intresset. Den inriktning som gäller för den svenskaregionalpolitiken och den utformning som den gemensamma deklarationen har,innebär således att även bör kunna bedriva enregionalpolitik med i stort samma inriktning och av minst samma omfattning somi dag. Det föreligger därför inte några behov av ändringar avgällande regionalpolitik med anledning av . Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen dels föreslår att anta förslaget till lagom ändring i arbetsmiljölagen (1977:1160), deb bereder tillfälle att ta del av vadjag har anfört om konsekvenser såvitt avser arbetsmarknadsfrågor,arbetsmiljö, arbetsrätt och regionalpolitik. Sammanfattning av Ds 1991:72 Prop-1991/92:170 Bilaga 9.1 Förhandlingarna om ett har slutförts.Avtalet kommer att innebära en skyldighet för att bl.a. anpassasvenska regler till de EG-regler som avtalet hänvisar till. De EG-regler som ärrelevanta på arbetsmiljöomrädet utgörs dels av direktiv som avser förhållandenpå arbetsplatser, dels av direktiv som gäller produktområdet (produktdirektiv). Arbetsgruppen har gått igenom relevanta direktiv påarbetsmiljöområdet och har på grundval av resultatet av denna genomgångföreslagit vissa ändringar i arbetsmiljölagen. Förslagen har delats upp medhänsyn till om de avser arbetsplatsens förhållanden eller produktområdet. Förslagen avser framför allt lagens bemyndigandenatt meddela föreskrifter. Om förslagen genomförs ges de nödvändigaförutsättningarna för att anpassa svenska föreskrifter på arbetsmiljöområdettill relevanta direktiv och därmed krav. Den huvudsakligaanpassningen sker därmed först genom arbetarskyddsstyrelsensföreskriftsverksamhet. Direktiven som avser arbetsplatsens förhållanden äri stort av karaktären minimidirektiv, dvs. de hindrar inte en medlemsstat attinföra eller upprätthålla strängare krav på arbetsmiljön än vad direktivetinnehåller. Behovet av ändringar av arbetsmiljölagen på det här området ärdärför begränsat. Med anledning av i denna del föreslårarbetsgruppen endast att det förs in ett nytt föreskriftsbemyndigande i 4 kap.3 § arbetsmiljölagen som innebär att föreskrifter kan meddelas om skyldighetför arbetsgivare att föra och till läkare överlämna register över arbetstagaresom är utsatta för hälsofarlig exposition av något slag (expositionsregister).Vidare föreslås det att en uttrycklig bestämmelse införs som ger en registreradarbetstagare rätt att få ta del av de uppgifter i ett expositionsregister somberör honom eller henne. Förslagen i denna del föranleds av krav i olikaminimidirektiv om användning av kemiska ämnen, om buller och om kemiska,fysikaliska och biologiska faktorer i arbetet. Arbetsgruppen föreslår också ett tillägg iarbetsmiljöförordningen om förvaringstid för uppgifter i expositionsregister. I anslutning till dessa förslag behandlararbetsgruppen också en fråga om innebörden av begreppet personligskyddsutrustning i EG:s direktiv och i arbetsmiljölagen. När det gäller produktområdet konstaterararbetsgruppen att EG:s produktdirektiv bygger på ett system för bedömning avöverensstämmelse samt provning och kontroll som i stora delar skiljer sig fråndet hittillsvarande svenska systemet med förhandsgodkännanden ochmyndighetskontroll. EG:s system utgår från tillverkardeklarationer och i vissafall kontroll av utomstående organ, som utför kontrollen på privaträttsliggmnd. Enligt EG:s maskindirektiv och andraproduktdirektiv skall en produkt uppfylla ställda krav när den "släpps utpå marknaden". görs det undantag frän säkerhetskraven förprodukter som visas på mässor, utställningar och liknande. Produktdirektivenoch därmed ställer krav på en harmonise ring av de olika ländernas lagstiftning på området. HarmoniSeringskravet in nebär krav på en anpassning till EG:s system för provning och kontroll samt 7 till de angivna EG-reglerna om produkters säkerhet. Medanledning av produktdirektiven och anslutande skyldigheter enligt Prop.1991/92:170 lämnar arbetsgruppen därför följande förslag. I bestämmelsen om tillverkares, importörers ochleverantörers skyddsansvar för maskiner och andra tekniska anordningar i 3kap. 8 § arbetsmiljölagen kompletteras bestämningen av när en sådan anordningskall erbjuda bettyggande säkerhet med det i EG:s produktdirektiv användautttycket "släpps ut på marknaden". I samma bestämmelse föresläs ett undantag frånkravet på bettyggande säkerhet för tekniska anordningar vid marknadsföring påmässor, utställningar och liknande. Det föreslås emellertid att vissa krav påinformation skall vara uppfyllda för att undantaget skall gälla. Arbetsgruppen föreslår vidare att bemyndigandena omproduktkontroll (4 kap. 1 och 2 §§) i arbetsmiljölagen ändras så attföreskrifterna om provning och kontroll kan anpassas till de principer somgäller inom EG och som närmare anges i produktdirektiven. Vissa ändringar föreslåssamtidigt för att göra bestämmelserna fydligare och mer lättillgängliga. Sammanställning av remissyttranden över Prop. rapporten(Ds 1991:72) EES-anpassning av bilaga 9.2 Efterremiss har yttranden över rapporten avgetts av , ,Arbetarskyddssfyrelsen (ASS), (), Styrelsen för tekniskackreditering (SWEDAC), Statskontoret, (),Kemikalieinspektionen, , , , , KemiskaIndustrikontor (Kemikontoret), ,i (LO), (),Akademikers (), () och . Arbetslivscentrum, ochKooperationens förhandlingsorganisation har uttryckligen avstått frän att avgeyttrande. Arbetsgruppensuppdrag har varit att föreslå de ändringar som föranleds av ett . Arbetsgruppen föreslär när det gäWer arbetsplatsensförhållanden att det i 4 kap. 3 § arbetsmiljölagen förs in ett nyttföreskriftsbemyndigande som innebär att föreskrifter kan meddelas omskyldighet att föra och till läkare överlämna register över arbetstagare somär utsatta för hälsofarlig exposition av något slag (expositionsregister).Vidare föreslås det att en uttrycklig bestämmelse införs som ger enregistrerad arbetstagare rätt att få ta del av de uppgifter i ettexpositionsregister som berör honom eller henne. Arbetsgruppen gör också en bedömning av behovet avändring av bestämmelserna om personlig skyddsutrustning i arbetsmiljölagen motbakgrund av en analys av begreppets innebörd i EG:s direktiv och iarbetsmiljölagen. Bedömningen är att bestämmelserna inte bör ändras. När det gaWcrproduktområdet föreslär arbetsgmppenändringar i 3 kap. 8 § första och andra sfycket samt 4 kap. 1 och 2 §§arbetsmiljölagen. I 3 kap. 8 § första sfycket införs kravet atttekniska anordningar skall erbjuda betryggande säkerhet när de "släpps utpå marknaden".