mot · GE02Fi303 · 1991-01-25 00:00:00 — Huvudproblemet med den offentliga sektorn är att denär alltför stor. Beslut som borde fattas av människornasjälva fattas i stället av politiker. Enbart den kommunalasektorn är större än hela den offentliga sektorn i samtligaOECD-länder utom . Storleken och stelheten gördet svårt att ge en tillfredsställande service tillmedborgarna. Valmöjligheterna blir ofta begränsade, ochde anställda upplever sin situation som otillfredsställande.Kommuner och landsting har en mycket stor betydelseför den totala samhällsekonomin. Deras utgifter kommer1991 enligt den preliminära nationalbudgeten att uppgå tillca , vilket motsvarar knappt 30 procentav BNP. Notabelt är att denna andel ökar med drygt enprocentenhet jämfört med . Orsaken är att dekommunala utgifterna fortsätter att växa, medan den totalaproduktionen förutses minska.Kommunsektorn svarar för nästan tre fjärdedelar av denoffentliga verksamheten (konsumtion och investeringar).Över en fjärdedel, , avkommunernas inkomster har formen av bidrag från statenoch socialförsäkringssystemet. De specialdestineradestatsbidragen uppgår till ca 57 miljarder kronor.Den kommunala konsumtionen har under åtskilliga årökat betydligt mer än vad som är förenligt med enbalanserad utveckling av samhällsekonomin. Detta påpekasockså år i finansplanen. I den preliminäranationalbudgeten beräknas den kommunala konsumtionenha ökat 1990. förutses ökningen bli 1procent. Den faktiska volymökningen brukar emellertidöverträffa prognoserna. Vi befarar därför att denkommunala utgiftsexpansionen blir större än vadregeringen förutser, om inga särskilda åtgärder vidtas. Vihar påtalat detta och, dessvärre, alltid fått rätt.Även om kostnadsökningarna i kommunsektorn,särskilt genom löneavtal, dämpatvolymutvecklingen konstateras att kommuner och landstingdisponerar över utomordentligt stora reala resurser. Genomen effektivare förvaltning och omprioriteringar skulle engod service kunna ges inom en oförändradtotalram, realt sett. Den tidigare så snabbaexpansionstakten ökar möjligheterna till en betydandeeffektivisering av verksamheten.Om de kommunala monopolen bryts, kan privataalternativ och entreprenader bli regel snarare än undantag.Härigenom uppnås ökad välfärd genom valfrihet förkonsumenten och effektivitetsvinster genom en friarekonkurrens.Kommunerna styrs i hög grad av statliga regleringaroch bidragsbestämmelser. Detta är en målmedvetensocialdemokratisk politik, som går ut på att detaljstyrakommunernas verksamhet och servicen till medborgarna.De försök med frikommuner och den begränsadeavreglering som skett har endast marginellt ökatkommunernas handlingsfrihet att finna lösningar på sinaproblem. Skall det bli möjligt att få en god kommunalverksamhet måste den statliga styrningen av verksamhetenminska markant. Endast därigenom går det att uppnå enverklig decentralisering av besluten och därmed enanpassning till lokala förhållanden.Kommunernas och landstingens verksamhet skall styrasav kommuninvånarnas olika intressen och behov. Detkräver en flexibel organisation och ett regelsystem formatutifrån varje invånares krav på trygghet och rätt tillsjälvbestämmande. Grundläggande service, såsom vård ochomsorg, skall garanteras utan att dess utformning för denskull skall föreskrivas uppifrån. Kommunalt stöd skall gespå lika villkor oavsett om kommunen själv eller någonannan bedriver verksamheten. Friheten för kommunaltanställda att utöva sitt yrke även utanför offentlig regi skallvara en självklarhet, inte ett undantag.Dålig produktivitetKommuner och landsting ansvarar i mycket storutsträckning för hälso- och sjukvård, service till äldre ochhandikappade, barnomsorg, utbildning och trafik. Påmånga områden är den kommunala dominansen så stor attdet är berättigat att tala om monopol. En utveckling bortfrån monopolsituationen har dock inletts framför allt iborgerligt styrda kommuner. Denna utveckling bromsasoch t.o.m. blockeras tyvärr i många fall av statliga regler,t.ex. lex Pysslingen och lex Malmö.I debatten jämställs ofta ökade anslag till offentligverksamhet med bättre service. I verkligheten finns inte detsambandet. Högre anslag kan t.o.m. ge mindreverksamhet, beroende på ineffektivitet. I de mätningar somgörs av produktiviteten inom skilda samhällssektorer visarkommunal verksamhet genomgående en mycket långsameller t.o.m. negativ utveckling.I den kommunala verksamheten dominerar tre sektorer:hälsooch sjukvård, utbildning och social verksamhet.Tillsammans svarar de för av denkommunala sektorns utgifter, och av dekommunalt anställda är verksamma inom dessa sektorer.Produktivitetsutvecklingen har i under en långföljd av år varit negativ inom dessa områden. Trots mycketstora satsningar redovisar den svenska hälso- ochsjukvården jämfört med flera andra länder betydligt sämreeffektivitet. På många håll leder oacceptabelt långavårdköer till att människor i onödan invalidiseras ellert.o.m. avlider i väntan på behandling. Inomundervisningsområdet är trots mycket stora offentligasatsningar -- störst i -- kvaliteten inte påfallandehög.Standarden på hälso- och sjukvården, socialvården ochundervisningen har alltså kommit att drabbas av att en såstor andel av verksamheten inom dessa viktiga områden harvarit inlåst i den offentliga sektorn. Det har lett till onödigtstora kostnader som det inneburit en kraftigbegränsning av medborgarnas valfrihet. Endast för hushållmed mycket höga inkomster föreligger det i dagens lägenågon valfrihet, eftersom de kan utnyttja de privataalternativ som helt finansieras utanför den offentligasektorn.Om produktivitetsminskningen upphörde och vändes ökning skulle inom ramen för oförändrade kommunalautgifter bättre service kunna erbjudas än den som kräveren real kostnadsökning och trots detta leder till oförändraderesultat. Den av oss förordade nolltillväxten, d v s att desammanlagda kommunala utgifterna skall vara oförändradei fast penningvärde, låter sig alltså väl förena med högaambitioner för sådan verksamhet som främstombesörjs av kommunerna -- förutsatt att bättreförutsättningar för effektivisering skapas och tas tillvara.En politik för bättre service och valfrihetEn politik för förändring av den offentliga verksamhetenär nu nödvändig. Skattetrycket måste sänkas. Dekommunala monopolen måste brytas och nya former avenskild verksamhet släppas fram. Det är människornasjälva, inte politiker, som skall bestämma över viktig servicesom barnomsorg, skola, sjukvård och äldreomsorg.På allt fler områden blir kommuner och landstingbeställare av tjänster inom vård, omsorger eller utbildning.Det räcker inte. Först när olika alternativ får konkurreramed varandra på lika villkor, kan vi få en effektivanvändning av knappa resurser på människornas egnavillkor. Erfarenheten visar att all offentlig verksamhetstimuleras och förbättras av konkurrens. Det hindrar inteatt finansieringen kan ske gemensamt och solidariskt genomkommunalskatt eller socialförsäkringsavgifter. Offentligainstanser har också en viktig uppgift med tillsyn ochkvalitetskontroll.Graden av service i förhållande tillkommunalskatten måste i första hand vara en fråga mellankommuninvånarna och politikerna i den enskildakommunen, inte mellan kommunen och staten. Dettainnebär att det är angeläget att inte endast begränsa ellerta bort detaljregleringar av olika kommunala verksamheter.Det gäller även att undvika generella åtaganden som kanleda till att kommunen, exempelvis efter överklaganden,blir skyldig att tillhandahålla service på ett visst givet sättoch därmed förlorar väsentliga kontrollmöjligheter överkostnader och prioriteringar.För den kommunala verksamheten är det av särskild viktatt de statliga bestämmelser som försvårar och förhindrarökad konkurrens tas bort. Ofta är sådana bestämmelserknutna till statsbidrag i olika former. Genom sin utformningfår statsbidragen lätt en kostnadsdrivande effekt.Kommuner stimuleras till ineffektiva verksamhetsformer,t.ex. genom bidrag som avsiktligt gynnar vissaverksamheter men ej andra. De statliga bidragen måstedärför framgent gynna strävan att sänka skatten ochförbättra produktiviteten.Finansministern har vid överläggningar med kommun-och landstingsförbunden uttalat sig för sådanaavregleringar. Det är anmärkningsvärt att inga konkretaförslag finns med i årets budgetproposition.KommunalskatternaDe tidigare statliga budgetunderskotten har under desenaste åren förbytts i balans och ofta överskott. Samtidigthar den kommunala sektorns ekonomiska ställningsuccessivt försvagats. har den kommunalasektorn uppvisat ett underskott i det finansiella sparandet.Detta behöver i sig inte vara oacceptabelt, men det finnsmycket som tyder på att underskotten består för flertalet årunder , om inte effektivitetshöjande åtgärdervidtas. I viss mån kan det alltså vara befogat att tala omombytta roller i statens och kommunsektorns finansiellasituation nu jämfört med de tidigare åren under 1980-talet.Samtidigt bör framhållas att den kommunalakonsumtionstillväxten fortfarande ligger på en orimligt högnivå. Den måste upphöra helt. Med hänsyn härtill är det braatt regeringen, sent omsider, har anslutit sig till vårt förslagom ett kommunalt skattestopp. Det är emellertid inteacceptabelt att skattestoppet är tänkt att gälla endast under1991 och 1992.När nu huvuddelen av den av oss föreslagnamarginalskattesänkningen är genomförd, måstetyngdpunkten vad gäller fortsatta sänkningar avinkomstskatten läggas på kommunalskatterna. Åtgärdermåste vidtas som stimulerar de enskilda kommunerna ochlandstingen att sänka sina skatter.Om det skall vara möjligt för kommunerna att sänkaskatten, måste en nationell politik föras som syftar till endämpad kostnadsutveckling och en avreglering av dekommunala verksamheterna. Dessutom måstekommunerna själva bringa ned kostnaderna för sinverksamhet så att denna volymmässigt minskar. Denfortsatta ökning av kostnadsvolymen som förutspås ifinansplanen är således inte acceptabel.Moderata Samlingspartiets förslag beträffande denekonomiska politiken syftar till en dämpad kostnadsökningoch därmed lägre inflation redan under det kommande året.En sådan politik gör det också lättare för arbetsmarknadensparter att acceptera ett ''nollavtal'', vilket dock ändå skullemedföra en viss lönekostnadsökning för innevarande år.Kommunernas i särklass största utgiftspost utgörs avlönekostnaderna. Regeringen räknar i finansplanen med attdessa kommer att stiga med ihuvudalternativet. Finansplanen anger emellertid ocksåkonsekvenserna av ett alternativ 2, i vilket lönekostnadernaökar . Skillnaderna i löneantagande är denavgörande komponenten mellan de två alternativen. Det ärdå att märka att kommunernas finansiella sparande enligtkalkylen minskar med nästan i alternativ2 jämfört med huvudalternativet.Regeringens ekonomiska politik gör att en utvecklingenligt huvudalternativet är orealistisk. Avsaknaden avstrukturella förändringar och ett oförändrat högtskattetryck gör alternativ 2 eller än högrelönestegringskostnader mer sannolika.Moderata Samlingspartiets ekonomiska politik kanemellertid återskapa förtroendet för svensk ekonomi ochåterge svenskt näringsliv framtidstro och investeringsvilja.Till följd av bland annat en inflationsbekämpande politikmed sänkt skattetryck, avmonopolisering och avregleringskapas förutsättningar för låga nominella löneavtal. Endastdå är en utveckling enligt finansplanens huvudalternativrealistisk. Härav följer också en förbättrad finansiellsituation för kommunerna. Skillnaden skulle -- som nämntsovan -- enligt finansplanen uppgå till ca 9 miljarder kronori förhållande till det sämre alternativet.Moderata Samlingspartiet föreslår i sitt budgetalternativatt arbetsgivaravgifterna skall sänkas med sammanlagtminst 1992. I detta inkluderas sänktasjukförsäkringsavgifter till följd av införandet av enarbetsgivarperiod i sjukförsäkringen. Vid oförändratsjuktal motsvaras detta av ökade kostnader förkommunerna i samma storleksordning. Vi förutsätteremellertid att kommunerna genom förbättrad arbetsmiljöoch personalpolitik kan tillgodogöra sig en del avkostnadsminskningarna. Sammantaget torde kommunernasutgifter minska med till följd avde föreslagna åtgärderna.Förutsatt att Moderata Samlingspartiets förslagbeträffande den ekonomiska politiken vinner riksdagensbifall föreslår vi därför att statens transfereringar tillkommunsektorn minskas med netto för1992. Detta bör ske genom en reduktion av det av oss i detföljande föreslagna ''klumpbidraget'' till kommunerna.På detta sätt skapas då också ett betydande ytterligareutrymme för enskilda kommuner och landsting att sänkasina skatter. Det bör understrykas att en sänkning avkommunalskattenivån, med därav följande utrymme förprivat konsumtionsökning, inte leder till ökad konsumtiontotalt sett under förutsättning att den kommunalakonsumtionen i motsvarande mån begränsas. Omkommunalskatterna sänks, begränsas också denkommunala konsumtionens andel av BNP och denvolymtillväxt som skulle blivit följden.Gjorda undersökningar visar att den kommunalasektorns reala tillgångsmassa ökat kraftigt i värde under detsenaste decenniet. I själva verket återspeglar detta den lågasparkvoten, t.o.m. negativ, för hushållen. Vadvi upplever i är således att kommuner och landstinggenom en hög beskattning försämrar enskilda hushållsmöjligheter till eget sparande, som den offentligasektorn disponerar en allt större del av landets totalatillgångar.Vi finner det inte bara kortsiktigt försvarligt utan ävenlångsiktigt lämpligt att kommunerna frigör kapital i syfte attåstadkomma ett bättre finansnetto, vilket också underlättarkommunala skattesänkningar.Hur stort det sammantagna utrymmet förskattesänkning är varierar självfallet från kommun tillkommun. Målet bör dock i princip vara att det ekonomiskaresultatet i kommuner och landsting, med de nyaredovisningsprinciper som generellt sett nu tillämpas, skallvara noll efter finansnetto och planenliga avskrivningar.För 1992 kommer kommunsektorns ökning avskatteinkomsterna att vara särskilt betydande. Detta är enföljd av den tvååriga eftersläpningen av skatteintäkternasutbetalning till kommunerna. Regeringen föreslår att ensärskild skatteutjämningsavgift på sammanlagt , 25öre för kommuner och för landsting, skall tas ut föratt motverka att den kraftiga ökningen av inkomster förkommunsektorn skall leda till en oönskad expansion av denkommunala konsumtionen.Som vi framhållit i annat sammanhang finner vi detorimligt att med ständigt nya skatteutjämningsavgifter ökarundgången mellan stat och kommun. Att dra in kommunalköpkraft till staten är ju dessutom bara en överföring frånen del av den offentliga sektorn till en annan. Åtgärdernaborde i stället inriktas på att låta det utrymme som nuskapas 1992 komma kommuninvånarna till del genom sänktkommunalskatt.Moderata Samlingspartiet föreslår därför att denindragning som regeringen föreslår villkoras så, att dekommuner och landsting som väljer att sänka skatten imotsvarande mån, alltså med för kommunerrespektive landsting, slipper den föreslagna indragningen.Kommuner som föredrar att inte sänka skatten får betala inmotsvarande belopp i skatteavgift till staten. Detta börförenas med ett förlängt förbud motkommunalskattehöjningar . På så sätt kan denkommunala sektorn förmås att anpassa sina kostnader tillden lägre skattenivå som åstadkoms under 1992.Uppläggningen tvingar fram en långsiktig strategi som ledertill en permanent dämpning av den kommunala volymen.Vår sammantagna bedömning är att en dämpning av denkommunala beskattningen är ett av de högst prioriteradeskattepolitiska och ekonomisk-politiska målen. Det ärdärför angeläget att statsmakterna vidtar åtgärder för attkort- och långsiktigt främja en sådan utveckling.Generella bidrag i stället för specialdestineradeSåsom vi tidigare framhållit måste den statligastyrningen av kommuner och landsting radikalt minskas.Många specialdestinerade statsbidrag har en snedvridandeeffekt och motverkar dessutom effekten avskatteutjämningsbidragen. Kommuner lockas avbidragsbestämmelser att välja för dem genom bidragengynnsammare men samhällsekonomiskt dyrareverksamhetsformer. Exempelvis leder de högrestatsbidragen till att många kommuner satsar mer påutbyggnad av daghem i stället för familjedaghem. De senareär för samhället totalt sett en billigare och smidigareverksamhetsform.Vi noterar att regeringen nu förefaller acceptera våraförslag om att slå samman specialdestinerade statsbidrag tillett allmänt bidrag. Efter alltför lång tidsutdräkt tillsattesunder den kommunalekonomiska kommittén,som har i uppdrag att presentera förslag till nyttstatsbidragssystem. Det framtida systemet skall, enligtdirektiven, vara mer generellt än det nu gällande.Redan nästa år bör flertalet specialdestineradestatsbidrag till kommuner och landsting omvandlas till ettallmänt kommunalt bidrag, som fördelas mellankommunerna på ett med de specialdestineradestatsbidragen ekonomiskt likvärdigt sätt. Neddragningar avdet statliga stödet till kommuner och landsting kan sedanske över detta allmänna bidrag. skallbestämmelser och detaljregleringar kopplade tillstatsbidragen avvecklas. Kommunerna kan på så sätt utanhinder av statliga bidragsvillkor bestämma om uppläggning,inriktning och omfattning av skilda verksamheter, så attdessa blir utformade på det sätt som bäst passar denenskilda kommunen och dess invånare.Regeringen förutsätts lägga fram sitt förslag i sådan tidatt kommunerna får största möjliga frihet attdisponera över de nu specialdestinerade medlen. Dettaökar kommunernas möjligheter att tillgodosekommuninvånarnas behov och önskemål. Avbudgettekniska skäl föreslår vi för /92 ingenminskning av de specialdestinerade statsbidrag som kan bliaktuella att ingå i det allmänna bidraget, trots att vi nedanföreslår att såväl skatteutjämningsavgiften som densärskilda skatteutjämningsavgiften skall avskaffas fr.o.m.1992, vilket förutses kompenseras genom motsvarandeneddragning av det allmänna bidraget. Regeringen bör istället -- som en teknisk övergångslösning för dettabudgetår -- innehålla motsvarande summa av de andramedel som skall överföras till kommunerna. Detta börgöras så att för respektive kommun dras i princip av ensumma som är proportionell i förhållande till summan avutgående specialdestinerade statsbidrag.SkatteutjämningFör att ge möjlighet till god verksamhet överhela landet och ge alla kommuner rättvisagrundförutsättningar krävs ett väl fungerandeskatteutjämningssystem. Detta skall utjämna de yttreförutsättningar som kommunerna själva inte kan påverka inämnvärd utsträckning. Det gäller i första handkommunens skatteunderlag, befolkningssammansättningoch kostnadsläge men däremot inte kostnadsskillnaderorsakade av olika standardval för verksamheten ellermisshushållning.Den kommunala skattesatsen skall vara ett uttryck förden kommunala självstyrelsen och spegla den avvägningmellan offentlig och enskild verksamhet som kommunensbefolkning väljer.Skatteutjämningsavgiften är perskattekrona för kommunerna och perskattekrona för landstingen. Regeringen föreslår nu enhöjning med för både kommuner och landsting.Dessutom föreslår regeringen som nämnts en särskild avgiftför 1992 på för såväl kommuner som landsting. Omförslaget genomförs, kommer skatteutjämningsavgiften attöka från till . Detta illustrerar denabsurda omfattning som rundgången mellan stat ochkommun fått!Rundgången av bidrag och avgifter mellan stat ochkommuner skall helt elimineras. Ett system därkommunerna betalar in skattepengar till staten, som sedani sin tur betalar tillbaka dem i form av riktade bidrag, är intebara opraktiskt utan leder också till fördyringar ochurgröpning av den kommunala självstyrelsen.Skatteutjämningsavgiften bör därför avvecklas i sin helhet.Den särskilda skatteutjämningsavgiften, den s.k. RobinHood-skatten, har utvidgats till att gälla alla kommunermed eget skatteunderlag som överstiger avmedelskattekraften. kommer 42 kommuner att drabbasav denna skatt. Vi anser att den särskildaskatteutjämningsavgiften skall avvecklas. Det är inte rimligtatt kommuner som hushållar väl med skattebetalarnaspengar, bedriver en effektiv och mindre kostnadskrävandeverksamhet, vilket sammantaget gör kommunen attraktivatt bo i, skall bestraffas av staten och tvingas höja skatten.Det är kommunens invånare och skattebetalare, intekommunen, som betalar den särskildaskatteutjämningsavgiften. Invånare med låga inkomster ikommuner som drabbas av kanhärigenom få bidra till utgifterna för invånare med högainkomster i andra kommuner.Skatteutjämningsavgiften är i praktiken en statligkommunalskatt, som fastställs av staten och får betalas avkommunens invånare oavsett ekonomiska förutsättningar.Därigenom blir det inte kommuninvånarna som bestämmerden kommunala skattesatsen utan staten, eftersom avgiftenmåste betalas med kommunala skattemedel.Fördelningspolitik skall inte bedrivas genom straffskatterpå kommuninvånarnas skattekraft.Kommuner med särskilt hög utdebitering, över 17kronor, bör redan med nu gällande system få extraskatteutjämningsbidrag i syfte att stimulera tillskattesänkning. Detta extra skatteutjämningsbidrag skallutbetalas av skattesänkningen ned till 17kronor det år skattesänkningen genomförs. Därigenom gerskatteutjämningen ett incitament för lägre skattesatser ochminskade utdebiteringsskillnader mellan olika kommuner.Detta är särskilt motiverat av att skatteutjämningssystemethittills stimulerat höjningar, vilket pressat upp dekommunala skattesatserna.Vi föreslår således att skatteutjämningsavgiftenavskaffas, att den särskilda avgiften ej införs samtatt den särskilda skatteutjämningsavgiften () avskaffas. Kommunerna skall, enligt vår mening,själva få behålla hela sitt skatteunderlag, vilket innebär etttillskott med 1992.Övriga åtgärderVi föreslår att kompensationen för avskaffandet av denkommunala företagsbeskattningen slopas. Dessutomminskas kommunernas skatteintäkter till följd av vårtförslag om grundavdrag för barn. För att parera dessaintäktsminskningar för särskilt utsatta kommuner börregeringen bemyndigas att utge kompensation i form avextra skatteutjämningsbidrag. som vi föreslår ettborttagande av skatteutjämningsavgifterna föreslår vi enminskning av de specialdestinerade bidragen med 10,1miljarder kronor. För det fall Moderata Samlingspartietsförslag till ekonomisk politik inte skulle vinna riksdagensbifall bör minskningen av de specialdestineradestatsbidragen begränsas till , eftersomden av regeringen förda ekonomiska politiken leder tillminst motsvarande högre lönekostnader och därmed enytterligare belastning på den kommunala ekonomin.Vår samlade politik innebär en förbättring avkommunsektorns ekonomi om den genomförs fullt ut. Dedynamiska effekterna av sänkta skatter, brutna kommunalamonopol samt rationaliseringsvinster vid en övergång till ettgenerellt statsbidragssystem kommer, om förslagengenomförs, att ha en positiv effekt på kommunernasekonomiska situation. Därmed skapas också reellaförutsättningar för sänkta kommunalskatter,vilket enligtvår mening bör prioriteras, när huvuddelen avmarginalskattesänkningen nu är genomförd. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om den kommunala ekonomin,2. att beslutar förlänga det kommunalaskattestoppet till att omfatta även 1993,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om utformningen av ett framtidastatsbidragssystem,4. att beslutar avskaffaskatteutjämningsavgiften ,5. att beslutar avskaffa den särskildaskatteutjämningsavgiften (den s.k. 1992,6. att beslutar införa en skatteavgift fr.o.m.1992 i enlighet med vad som anförts i motionen,7. att till Bidrag till kommunerna medanledning av avskaffandet av kommunalaföretagsbeskattningen för /92 anvisar ettreservationsanslag på ,8. att som sin mening ger regeringen till kännaatt sammanlagt . som en teknisk övergångslösning skall innehållasav de medel som staten 1992 överför till kommunerna eller,för det fall moderata samlingspartiets förslag om sänktaarbetsgivaravgifter inte vinner bifall, . i enlighet med vad som anförts i motionen,9.