mot · GE02So528 · 1991-01-25 00:00:00 — skadas ett antal människor p g a felaktigabehandlingar m.m. i sjukvård och tandvård. Antaletanmälda behandlingsskador till den s k patientförsäkringenökar.Orsakerna till denna ökning är flera. Den medicinsk-tekniska utvecklingen har medfört att allt fler behandlingarnumera är beroende av en avancerad och därmedkomplicerad teknik. Kraven på teknisk kunskap blandsjukvårdspersonal har därmed ökat i en omfattning som intevarit förutsebar. Särskilt allvarligt är att införandet av detekniskt avancerade metoderna inte medfört en samtidiguppbyggnad av kvalificerade kontrollfunktioner. Numerahar såväl som sjukvårdshuvudmännenuppmärksammat detta och initierat ett arbete för s kkvalitetssäkring i vården. Detta arbete syftar inte enbart tillatt förbättra kontrollen av teknisk utrustning utan även tillatt skapa rutiner för att följa upp kvaliteten iomhändertagandet m.m.En annan orsak till de ökande anmälningarna avfelbehandlingar kan vara de vällovliga ambitionerna attutnyttja tillgängliga vårdresurser på ett mer effektivt sätt.Vårdtiderna har därmed generellt förkortats. Behandlingar,som är påfrestande för patienterna, utförs under allt kortaretid. Den nuvarande ''vårdkrisen'' med långa väntetider tilldiagnostik, operation och andra vårdinsatser tvingar intesällan sjukvårdspersonal att skriva ut patienter efter alltkortare vårdtid. Risktagandet, i det enskilda fallet, kandärmed ha ökat.Slutligen kan anmälningsbenägenheten ha ökat dels somen konsekvens av att kunskapen om möjligheten tillanmälan förbättrats hos allmänheten dels därigenom attallmänhetens krav på vårdorganisationen är samhällets kontrollmyndighet avsjukvården. har enskyldighet att följa vårdgivarnas arbete och kontrollera attvårdarbetet bedrivs i enlighet med medicinsk erfarenhetoch beprövad praxis. Även antalet anmälda fall tillansvarsnämnden av möjlig felbehandling har ökat.Det åligger respektive sjukvårdsenhets chefsläkare atttillse att alla de fall där felbehandling kan misstänkasanmäls till . Enligt uppgifter i massmediafinns det anledning att pröva att dennaanmälningsskyldighet efterföljs. Det åligger regeringen attutfärda sådana föreskrifter att vidtar ensådan prövning.Enligt vår mening är det av flera skäl utomordentligtangeläget att samhällets kontrollfunktioner när det gällerbehandling av enskilda människor följs. Endast genom ennoggrann granskning kan allmänhetens tilltro till denmedicinska vården upprätthållas. Till detta kommer attmyndighetsuppföljningen är en viktig kontrollfunktion avvårdens kvalitet. Slutligen är även engarant för att nyvunna medicinska erfarenheter snabbtkommer till användning vid alla vårdenheter i landet.Ersättning till felbehandladeDen, som behandlats på ett felaktigt sätt i vården ochskadats av detta, har rätt till ersättning. Ersättningen förpersonskadan skall dels omfatta den s k ideella skadan, dvskompensera lidande m m, dels den s k ekonomiska skadan,dvs täcka kostnader för behandling och rehabilitering samtersätta utebliven arbetsinkomst eller framtidainkomstförlust.PatientskadeförsäkringenPatientersättningen utbetalas av ettförsäkringskonsortium. Försäkringstecknare är offentligaoch privata vårdgivare. Rättsligt sett är den s kpatientförsäkringen jämförbar med andra försäkringar somerbjuds privatpersoner på marknaden. Det föreligger docken väsentlig skillnad mellan patientförsäkringen och deolycksfall- och livförsäkringar som enskilda tecknar. I detsenare fallet är försäkringstecknare och förmånstagarevanligen samma person. Förmånstagaren har möjlighet attpåverka försäkringens omfattning och utfall. När detdäremot gäller patientförsäkringen är detta inte fallet. Häravgör vårdgivarna, genom val av premiens storlek, vilketskydd patientförsäkringen i realiteten skall erbjudafelbehandlade.Behovet av höjda ersättningsnivåerI ett internationellt perspektiv är deskadestånds/ersättningsbelopp som utbetalas förpersonskada mycket låga. Detta förhållande gäller både omskadan är av lindrig art eller om den leder till livslång gravinvaliditet. Det är också så att beslut om ersättning till enbehandlingsskadad är beroende av om denne''kan tillgodogöra sig'' beloppet. Den som skadats såallvarligt, att medvetandegraden varaktigt sänkts kandärmed förvägras ersättning med denna motivering.Enligt vår uppfattning måste utgångspunkten vidfastställande av ersättning vara att den skadade skalltillerkännas full kompensation. Principen skall vara att enbehandlingsskadad får sådana ekonomiska villkor att denförlust av hälsa och eller/livsfunktioner som skadanförorsakat elimineras. I många fall är detta inte möjligt. Härmåste målsättningen vara att kompensationen skall lindraskadan i möjligaste mån. Den praxis som utbildats ipatientförsäkringen medger inte detta . Som exempelpå detta kan nämnas de ersättningsbelopp som tillerkäntsdem som smittats med HIV genom blodtransfusion. Vianser således att ersättningsbeloppens storlek när det gällerpersonskada måste höjas väsentligt för att uppnå målet omfull kompensation.Regeringen har, bl a på initiativ, tillsatt enutredning i syfte att se över reglerna för och därmedersättningsnivåerna vid s k ideell skada. Av direktivenframgår att kommitténs huvuduppgifter är att överväga omden nuvarande ersättningsnivån bör höjas, vilkaersättningsprinciper som bör tillämpas samt hur normer föratt bestämma ersättningen bör fastställas.Ersättningsnivåerna vid personskador fastställs avförsäkringsbolagen. Bolagen redovisar i tabellform deersättningsnivåer som accepteras vid personskador. Dessanormer fastställs sedan av trafikskadenämnden. finns representanter för deförsäkringsbolag som ingår i det försäkringskonsortiumvilket utgör trafikskadeförsäkringen. Såvälpatientförsäkringen som de allmänna domstolarna följer debeslut som trafikskadenämnden fattar.Den trygghet som samhället erbjuder ger etttillfredsställande grundskydd. De allmänna försäkringarnaliksom pensionssystemet ger dock numera inte fullkompensation för eventuella inkomstförluster. För attkomplettera samhällets grundskydd krävs därför ofta olikaförsäkringslösningar. Redan det faktum attpatientförsäkringen tillkommit talar för att vårdgivarnaerkänt behovet av ett kompletterande skydd.Som vi ovan påpekat finns dock en avgörande skillnadmellan patientförsäkringen och privata försäkringar. Denprivate försäkringstagaren/förmånstagaren kan självpåverka försäkringsskyddets utformning och nivå. När detdäremot gäller patientförsäkringen finns inte dennapåverkansmöjlighet för enskilda människor. Mot dennabakgrund är det rimligt att noga pröva formerna för hurersättningsnivåerna i patientförsäkringen fastställs.Kopplingen till de privata försäkringsbolagen ärdessutom mycket tveksam. Det torde vara en uppgift församhället att fastställa de ramar och kriterier förkompensation som skall gälla när enskilda människorskadas i samhällets vårdorganisation -- även när det gällerekonomisk ersättning. Vad ovan anförts bör ges regeringentillkänna.Rätt till fritt läkarvalMånga felbehandlade människor upplever att samhälletsviker dem när det gäller att påvisa att den uppkomnaskadan är hänförlig till brister i vården. Misstanken attgenomgången behandling inte utförts på ett accepterat sättmedför ofta att förtroendet för vården i grunden sviktar.Det är därför nödvändigt att den som misstänker sig varafelbehandlad får möjligheter att konsultera andramedicinska specialister än dem som utfört behandlingen.Landstingsförbundet har antagit enrekommendation om fritt val av vårdgivare för patientervilken mottagits positivt av de enskilda landstingen. Närprincipen om det fria läkarvalet genomförts i landstingenökar de felbehandlades möjligheter att konsultera annanläkarexpertis än den som den egna sjukvårdshuvudmannenkan erbjuda. Detta torde delvis kunna svara upp mot dekrav om fristående bedömningar som felbehandlade kanställa. De merkostnader som ett sådant läkarval kan föramed sig belastar dock den enskilde. Enligt vår mening ärdetta inte acceptabelt. Landstingen bör därför åläggas attsvara för de merkostnader som konsultation av läkare somär verksammma utanför landstingsområdet kan medföra förden enskilde.Särskilt om rehabilitering m.m.De behandlingsskadade har ofta behov av rehabilitering.Inte sällan är en intensiv rehabiliteringsinsats avgörande föri vilken omfattning behandlingsskadans långsiktiga effekterskall kunna lindras. De rehabiliterande resurserna ärbegränsade. När det gäller insatser för denna grupp avmänniskor är det viktigt att alla tillgängliga resurser kanutnyttjas. De behandlingsskadade bör därför inte enbartvara hänvisade till de vårdmöjligheter somsjukvårdshuvudmannen förfogar över. Dessutom måstefristående behandlingshem och andra institutioner kommaifråga. Olika handikapporganisationer driverrehabiliteringsenheter som bör kunna utgöra ett viktigtkomplement i detta fall. Även dessa resurser måste kunnakomma de felbehandlade till del. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en prövning av attanmälningsskyldigheten till uppfylls,[att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om vikten av en generell höjning avskadeståndsnivåerna när det gäller personskador,1][att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om samhällets ansvar när det gällerbeslut om ersättningsnivåer vid behandlingsskadorm.m.,1]2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om fritt läkarval samt ansvar för demerkostnader detta kan medföra för gruppenfelbehandlade,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om rehabiliterande insatser för debehandlingsskadade.