mot · GE02Fi217 · 1991-01-25 00:00:00 — Som framgår avdiagram 1 föll marknadsandelarna brant från mitten av1980-talet som relativpriserna stigit.Diagram 1Marknadsandelar och relativpriser 1979-91Export av bearbetade varor till OECDIndex 1970=100Källa: KonjunkturinstitutetVi är nu återigen på väg in i en allvarlig kostnadskris medsnabbt fallande marknadsandelar, vinster och sysselsättningi den konkurrensutsatta delen av vår ekonomi.Förutsättningarna för industriell verksamhet liknar demsom gällde . Bytesbalansunderskottetär, som framgår av diagram 2, det största under 1980-taletoch stigande.Diagram 2Bytesbalansen 1980-1990Källor: och KonjunkturinstitutetDet var en illusion att tro att vi var på rätt väg under1980-talet. I stället blev ''den tredje vägens politik'' ett rejältmisslyckande. De ständigt återkommande krispaketen desenaste åren visar att det inte finns någon genväg sominnebär att vi slipper att ta itu med de grundläggandeproblemen i svensk ekonomi.1982 års devalvering medförde aldrig någonting annat änen kortvarig smärtlindring. Genom devalveringen doldesunder de grundläggande strukturproblem som ärhänförliga till ''den svenska modellen''. Utan 1982 årsförsök att skapa en undervärderad krona skulle trycket påatt undanröja strukturfelen ha varit större. Problemen medkostnadsutvecklingen, de höga offentliga utgifterna,skattetrycket och alla andra störningar avmarknadsekonomin var akuta redan 1982.Den kraftiga devalveringen 1982 gav kortsiktigtgynnsamma effekter på kapacitetsutnyttjandet, vilket fickden socialdemokratiska regeringen att tro att var pårätt väg. Man nöjde sig därför med att försöka begränsalönekostnadsökningarna via Rosenbadsrundor och diverseinkomstpolitiska grepp. har denna centralaövertalningskampanj varit huvudinslaget i regeringensförsök att dämpa inflationen. Ändå visar all teoretisk analysoch empirisk erfarenhet att inkomstpolitik och övertalningär verkningslösa instrument i ekonomier medöverhettningstendenser.Förutom att få fart på ekonomin var ett andrahuvudsyfte med devalveringen att åstadkomma enöverflyttning av resurser till den konkurrensutsatta sektorn(K-sektorn) från den övriga ekonomin (S-sektorn). För atten devalvering skall få en sådan effekt påproduktionsstrukturen krävs att den leder till att priset påK-sektorns produkter och produktionsfaktorer (arbetskraftoch kapital) stiger i relation till S-sektorns produkter ochproduktionsfaktorer, d.v.s. att den leder till en realdevalvering mellan sektorerna. Om relativpriset på K-sektorns produkter stiger, kommer även K-sektorns andelav den totala ekonomin att öka på S-sektorns bekostnad.1981 och devalveringar resulterade i en mycketbegränsad och kortvarig relativprisförskjutning till förmånför produkter. K-sektorns andel av ekonominökade endast från mellan 1982 och 1985.Därefter vände utvecklingen och 1988 var K-sektornsrelativpris och BNP-andel lägre än före devalveringarna. K-sektorns relativa storlek är t.o.m. mindre än någongång tidigare . Devalveringarna harmed andra ord misslyckats med att stärka K-sektorn, vilketskulle ha varit nödvändigt för att klara bl.a. bytesbalansen.För att möjliggöra en utbyggnad av K-sektorn hade detbehövts en stram politik som hållit tillbaka S-sektorn. Densocialdemokratiska regeringen gjorde emellertid efter 1984inte ens några allvarliga försök att hålla tillbaka dennasektors expansion. hade ett lägemed överfull sysselsättning, vilket gjorde det omöjligt förK-sektorn att dra till sig resurser från de offentliga ochprivata tjänstesektorerna. I stället ökade löneglidningen iK-sektorn, vilket snabbt urholkade konkurrenskraften.De mycket goda vinster som skapades iden svenska K-sektorn har i stor utsträckning använts tillexpansion i utlandet bl.a. till följd av att den realadevalveringen misslyckades. ökadede utländska direktinvesteringarnas andel av K-sektornstotala investeringar från . Andra orsakertill den snabba expansionen av utlandsinvesteringarna ärdet ogynnsamma investeringsklimatet i relativtutlandet. Oklarheten vad gäller relationer till EG,energipolitiken, bristen på arbetskraft, sjukfrånvaron, deoffentliga monopolen, kostnadsutvecklingen och därmedsammanhängande lönsamhetsproblem är faktorer sommissgynnar investeringar i . Ur tycksvara ledmotivet för delar av K-sektorn.Som framgår av diagram 3 har lönekostnadsökningarnai varit högre än iomvärlden. Eftersom produktiviteten utvecklats allt sämrei relativt sett, stiger den relativaarbetskraftskostnaden per producerad enhet mer änlönekostnaden. Den konkurrensfördel som förelåg efter1982 års devalvering var därmed förbrukad redan 1989.Diagram 3Relativ timlönekostnad (heldragen linje) och relativlönekostnad (streckad linje) per producerad enhet i Sverigejämfört med 11 , gemensam valutaKälla: KonjunkturinstitutetLärdomen av är att det var ett misstag attförsöka devalvera ur problemen. Hade vi i ställetvalt den europeiska vägen med inflationsbekämpning ochinförande av marknadsekonomi i de skyddade sektorerna,skulle vårt läge ha varit betydligt bättre.2.3 Nedgången fördjupasAv tabell 1 framgår att tillväxten i svensk ekonomi förraåret avtog till och att den blir negativ.Recessionen är ett faktum. För utvecklingen innevarandeoch redovisar regeringen två alternativ, varav detförsta förutsätter att löneutvecklingen till följd av ettcentralt stabiliseringsavtal stannar vid 5 resp. ochdet andra att lönerna stiger med ytterligare 2procentenheter med de båda åren. Mot bakgrund av deerfarenheter har av ringa inverkan från centrala,inkomstpolitiskt präglade överenskommelser är enligt vårmening alternativ 2 mest realistiskt.Tabell 1Försörjningsbalans och nyckeltal för SverigeFörsörjningsbalans (procentuell volymförändring)1989 1990 1991 1992 Alt 1 Alt 2 Alt 1 Alt 2BNP 2,10,9 -0,2 -0,5 1,00,4Privat konsumtion 1,10,0 0,7 1,0 1,01,2Offentlig konsumtion 2,21,3 0,5 0,3 0,50,5Bruttoinvesteringar 10,91,8 -1,4 -3,5 0,6 -1,9Export 2,41,2 1,9 1,3 3,42,8Import 7,11,3 2,0 1,4 2,82,5Nyckeltal 1989 1990 1991 1992 Alt 1 Alt 2 Alt 1 Alt 2Timlön, kostnad, % 9,8 10,4 5,0 7,0 3,05,0KPI, dec.-dec., % 6,7 11,1 8,4 9,1 2,43,4 årsgenomsnitt, % 6,5 10,4 9,8 10,1 3,04,0Industriproduktion, % 1,2 -2,0 -1,0 -2,0 1,80,5Arbetslöshet, nivå % 1,41,5 2,2 2,5 2,73,4Handelsbalans, mdr kr 14,6 13,4 9,1 10,1 13,7 12,6Bytesbalans, mdr kr-19,7 -33,1 -48,8 -50,9-58,6 -63,av BNP -1,6 -2,4 -3,4 -3,5 -3,9 -4,2Källa: Finansplanen 1991Den blygsamma BNP-tillväxten föregående år härrördefrån bruttoinvesteringar, offentlig konsumtion och export.BNP:s ökningstakt sjönk succesivt . För attregeringens prognos skall bli verklighet, måste detännu oredovisade fjärde kvartalet bjuda på enförhållandevis kraftig ökning, vilket förefaller mindresannolikt, särskilt som industriproduktionen sjönk med 0,6procent . Utgångspunkten för finansplanenär således väl optimistisk.Den privata konsumtionen föll påtagligt under förra åretoch är tillsammans med den ökande arbetslösheten etttydligt tecken på en begynnande lågkonjunktur.Ökad konsumtion gör att BNP inte minskar mer 1991 änvad som förutses. Både privat och offentlig konsumtionbidrar positivt till BNP, medan kapitalbildningen i form avnettoexport och investeringar avtar desto kraftigare.Regeringen förutser att den offentliga konsumtionen skallöka med . Historiskt sett är detta ensynnerligen låg ökningstakt. Det kommunala skattestoppetkombinerat med statliga sparplaner kan knappast beräknasge så positiva effekter . Stelheter i byråkratin samtkommunernas möjligheter att öka belåningsgradenfördröjer anpassningsprocessen.Lönebildningen blir av avgörande betydelse förutvecklingen . En lönekostnadsökning på 7 procentinnebär ett antagande om en unikt låg löneglidning, dåavtalsmässiga höjningar, överhäng från föregående år ochpolitiskt beslutade kostnadsökningar kan beräknas uppgåtill . Löneglidningen har legat på i genomsnitt3,, och blev 1990.Regeringens antagande om 1,5--2 procents löneglidning föri år är därför lågt.För att kunna nå låga lönekostnadsökningar måsteinflationstakten vara låg eller produktiviteten utvecklas såstarkt att högre löneökningar därigenom kan kompenseras.Bilden är tyvärr att svensk ekonomi dras med felkombination av egenskaper, d.v.s. snabb inflation och dåligproduktivitetsutveckling.De svenska konsumentpriserna stiger väsentligtsnabbare än i våra konkurrentländer. Inflationstaktenväntas stiga till för att sedanavta till ett genomsnitt på . Den kraftiganedgång som regeringen förutser är därmed svagtgrundad.Industriproduktionen minskade redan under 1990.Orderingång och orderstockar tyder på att denna utvecklingfortsätter i snabb takt. Den senaste konjunkturbarometernvar osedvanligt dyster. Det är ofrånkomligt att nedgångenslår igenom på sysselsättningen. Redan inkomna varsel omfriställningar tyder på att regeringens antaganden omarbetslösheten ligger i underkant.Eftersom varken de relativa lönekostnaderna ellerproduktiviteten har förbättrats, har utvecklingen avkostnaden per producerad enhet, ULC, ökat mer än ikonkurrentländerna. Enligt var det endast iproblemekonomierna och som ULCförra året ökade mer än i . Resultatet blir enförsämrad lönsamhet för företagen. I diagram 4 visaskapitalkvoten och lönsamheten inom svensk industri. Detframgår tydligt att bruttovinsten i förhållande tillkapitalstocken sjönk dramatiskt med ca 4 procentoch att kapitalstocken i förhållande till produktionen vuxitmycket kraftigt. Med så låg lönsamhet och stor befintligkapitalstock blir det inte särskilt intressant att nyinvestera,vilket förklarar att nyinvesteringarna inom industrin 1991beräknas falla med 10 procent.Diagram 4Kapitalkvot och lönsamhet inom industrinKälla: KonjunkturinstitutetKombinationen av höga kostnader och dålig lönsamhethar gjort att svenska företag förlorar marknadsandelargentemot de utländska konkurrenterna. Handelsbalansenför 1990 visade ett krympande överskott på 13,4 miljarderkronor. Då bör beaktas att importen dämpas av en svaginhemsk efterfrågan. Den prognos för handelsbalansen somredovisas i den preliminära nationalbudgeten förinnevarande år, , får bedömas somosäker. De svenska företagen möter en försvagadmarknad, särskilt i och . Prisernapressas och därigenom även marginalerna, vilket görkonkurrensläget svårt på utländska marknader.Underskottet i bytesbalansen beräknas i finansplanen blica 1990 och ca 51 miljarder kronorinnevarande år. förutses en fortsatt ökning till vadsom motsvarar av BNP, ett högre tal än dentidigare högstnoteringen 1982. Om den tidigareberäkningsmetoden för bytesbalansen används, d.v.s. utanavdrag för återinvesterade vinstmedel, kommerbytesunderskottet att växa från 12miljarder till ca 100 miljarder kronor.Direktinvesteringar i utlandet samt köp av utländskaaktier och fastigheter framstår som mer attraktivt försvenska placerare än investeringar i . Som framgårav diagram 5 finns inte samma starka intresse utomlands förinvesteringar i . Tillsammans med stigandebytesbalansunderskott skapar denna utveckling ett snabbtväxande långsiktigt kapitalutflöde -- en förskjutning i någotsom internationellt brukar kallas ''basic balance'' -- sommåste neutraliseras med vad som ofta blir korta lån iutländsk valuta.Diagram 5Investeringsströmmar 1980--1990Anm. : 1990 baserad på statistik 1:a halvåretKälla: RiksbankenSituationen tenderar att bli ohållbar. De långfristigtutgående nettoflödena beräknas uppgå till 120--150miljarder kronor. Stocken av korta utlandslån, som uppgårtill , måste alltså öka avsevärt. För attdetta skall ske krävs gentemot omvärlden allt störreräntedifferens, vilket ytterligare försämrar investeringsochtillväxtförutsättningarna i Sverige.De svenska räntorna har rört sig mycket oroligt under1990, främst beroende på osäkerhet om regeringensekonomisk-politiska strategi. Spekulationer förekom om enförestående devalvering. Av diagram 6 framgår atträntedifferensen till euro-räntan ökade , dels isamband med regeringskrisen , dels , dåavsaknaden av ekonomisk-politiska åtgärder blev påtaglig.Ett omfattande valutautflöde tvingade attingripa. Även om de svenska räntorna sjunkit de senasteveckorna, är differensen mot omvärlden större än under1989. De svenska räntorna kommer att ligga på en hög nivåjämfört med korg-räntan ända tills förtroendet för denekonomiska politiken återställs.Diagram 6RänteutvecklingenKälla: AffärsvärldenDen snabbt tilltagande försämringen av svensk ekonomikommer på ett för mindre fördelaktigt sätt tilluttryck i tidningen , som löpande följerutvecklingen i en rad . Under loppet av 1990hamnade , sedan nyckeltal som BNP,konsumentprisutveckling m.m. sammanvägts, på sista platsmånad efter månad i denna förhållandevis omfattandejämförelse. Tidningen konstaterar den 19 januari 1991följdriktigt att ''These days the Swedish model is lookingless desirable''. Även har i sin Economic Outlook,, redovisat att ligger på jumboplatsvad gäller tillväxt bland . är ensamtom att uppvisa negativ tillväxt 1991. Den försämradeekonomiska situationen föranleddekreditvärderingsföretaget 's att sänka betalningsförmåga fråntoppbetyget AAA till AA1. Utländsk upplåning blirdärigenom dyrare inte bara för svenska staten utan även förkreditinstituten.Slutsatsen blir att svensk ekonomi nu är mitt i en allvarligrecession, där det försämrade läget främst framkallats avstrukturella obalanser på ekonomins utbudssida. Detfinns -- tvärtemot vad regeringen hävdar i finansplanen --inga tecken på att denna recession skall vändas till enuppgång redan mot slutet av detta år. De finansiellaobalanserna gentemot omvärlden kommer att tvingariksbanken att hålla en hög räntenivå och en förhöjdräntedifferens gentemot konkurrentländer.Regeringens oförmåga att vidta de ekonomisk-politiskaåtgärder som behövs för att komma till rätta med de internaoch externa obalanserna förvärrar läget månad för månad.Sverige har inte längre råd med en regering som inte tycksförstå orsakerna till obalanserna -- än mindre förmåruppbåda viljan att konkret angripa dem. Vad som krävsär en marknadsliberal politik för framtiden.3. Regeringens ekonomiska politik 3.1 Finansplanens riktlinjerÅrets finansplan kännetecknas ändå av krismedvetande,och det görs egentligen inga försök att förgylla verkligheten.I ljuset av den turbulens som den utslätade propositionen1990/91:39 om den ekonomiska politiken på medellång siktframkallade har insikten vuxit om behovet avrealistisk analys och omprövning av etableradeföreställningar.Det är bra att regeringen håller fast vid sitt under hösteni hast improviserade ställningstagande till förmån försvenskt medlemskap i är emellertid attSverige genom att dröja så länge med att anpassa sig till deneuropeiska integrationen redan har hamnat kraftigt påefterkälken. Givetvis är det välkommet att regeringen nu ärberedd att undanröja formella hinder för utländska företagatt etablera sig i . Men detta hjälper inte långt, omde reella hindren kvarstår i form av bl.a. rekordhårtskattetryck, hög kostnadsnivå och dåligproduktivitetsutveckling. På samma sätt är det osäkert omden i och för sig vällovliga åtgärden att släppa lossinvesteringsfonderna, vilket vi för övrigt anser bör skegenerellt, kommer att locka företagen till satsningar härhemma i rådande ogynnsamma näringsklimat.Regeringen vidhåller också den omprövning avprioritetsordningen för de ekonomisk-politiska målen somskedde , när kampen mot inflationen sattes i främstarummet. Men oklarheten beträffande avvägningen motsysselsättningsmålet kvarstår fortfarande. Generellefterfrågestimulans avvisas som en metod att hållasysselsättningen uppe, men förordas selektivaarbetsmarknadspolitiska åtgärder mot arbetslösheten, trotsatt det numera råder bred enighet om att det är förändringari antalet öppet arbetslösa som påverkarlönekostnadsutvecklingen. Denna målkonflikt kommer attbli allt mer svårhanterlig, efterhand som antalet varsel ochfriställningar ökar på den svenska arbetsmarknaden.I syfte att dämpa prisstegringen aviserar regeringen ensänkning av gränsskyddet på jordbruksprodukter, vilkenenligt finansplanen skall ske ''i ljuset av GATT-förhandlingarna''. är dock utsikterna tillframgång i dessa förhandlingar inte särskilt goda. I sambandmed att den långsiktiga jordbrukspolitiken lades fast förravåren klargjorde att någon ensidig svenskneddragning av gränsskyddet inte kan bli aktuell. Behovetav en anpassning till de nivåer som råder inom EG bör dockbeaktas.Regeringen berömmer sig också av att via centralaförhandlingar i anknytning till det arbete som utförts avRehnberg-gruppen ha pressat tillbaka planerade hyres- ochprishöjningar. Effekten av dessa insatser, liksom av dennyligen lanserade prispressarverksamheten, är högstdiskutabel. Ingen hyresgäst torde uppfatta den kraftigahöjningen av sina boendekostnader som nedpressad. Och iden mån detaljhandeln minskar sina marginaler beror detpå att volymutvecklingen varit dålig under senare tid.Möjligheterna att genom centrala förhandlingar ochpolitiska påtryckningar varaktigt påverka prisbildningen fåranses synnerligen begränsade.Det är emellertid främst genom åtgärder pålönebildningens område som regeringen räknar med att fåned inflationen. Den fäster stor vikt vid att få till stånd ettstabiliseringsavtal och förefaller beredd till långtgåendeinkomstpolitiska åtgärder för att åstadkomma detta. Ändåråder naturligtvis på lönemarknaden samma villkor somgäller för prisbildningen i övrigt. All erfarenhet visar att detär utbud och efterfrågan på arbetskraft som till slutbestämmer löneutvecklingen. Ett centralt avtal kan slutaspå en låg nivå, men beroende påarbetsmarknadsutvecklingen blir löneglidningen då destohögre. Vad statsmakterna kan göra -- utöver att föra enallmänt kostnadsdämpande ekonomisk politik -- är attstimulera utbudet av arbetskraft och att underlätta dennasrörlighet.Den nu genomförda skatteomläggningen anges ifinansplanen som en strukturell förändring som skall ökaarbetsutbudet, sparandet och tillväxten. Men för atttillväxten skall stimuleras måste det totala skattetrycketsänkas. Att bara omfördela det mellan olika skattekälloroch individer löser inga problem. Som vi tidigare påpekat,är det dessutom alldeles obegripligt att sparandet skallkunna stimuleras av att kapital från och med innevarande årbeskattas med mer än tidigare.Om behovet av ett centralt stabiliseringsavtal framstårsom regeringens ena fixering, är strävan att kunna uppvisabalans i statsbudgeten den andra. Att tillmäta saldot mellanstatens utgifter och inkomster ett enstaka år det storaintresse som finansministern gör antyder en brist påförståelse för de verkliga problemen. Det ärsamhällsekonomin som är i kris, inte statsfinanserna.Sveriges aktuella svårigheter sammanhänger med detbristande förtroendet för den ekonomiska politiken och dennegativa bedömningen av som ett land att investerai.Kostnadsstegringen är snabb ochproduktivitetsutvecklingen dålig. Bytesbalansen försämraskraftigt, vilket trots den avtagande aktiviteten i ekonominframtvingar höga räntor. När därtill kommer attnäringsklimatet präglas av regleringar och inbyggdastelheter, blir slutsatsen att den ekonomiska politiken iförsta hand måste ta sikte på strukturella åtgärder somvrider dessa förhållanden rätt.Till de nödvändiga strukturförändringarna hörnaturligtvis en förnyelse av den offentliga sektorn. Men idetta avseende innehåller finansplanen mycket tal och litethandling. Den enda konkreta strukturåtgärd som förs framär den omläggning av sjukförsäkringen som genomdrevsmed moderata samlingspartiets hjälp i december 1990.Härigenom ges långsiktiga förutsättningar för ett ökatarbetsutbud.Jämfört med den uppmärksamhet som ägnasavtalssamordningen och budgetsaldot sägs det påfallandelitet om det svenska näringslivets svaga konkurrenskraftoch tendensen till fortsatt kapitalutströmning. Bristen påförståelse för och åtgärder mot produktivitetssvikten ochinvesteringsflykten är oroande. Än värre är attstrukturproblemen delvis bortförklaras. Regeringen skriveratt de svenska företagens direktinvesteringar i utlandet ärav engångskaraktär. Det finns emellertid inga tecken på attdessa kommer att upphöra eller att det främst skulle röra sigom en s.k. stockanpassning.Problemet med den snabba svenskakostnadsutvecklingen är allvarligt. Regeringen satsar påinkomstpolitiska grepp och tycks hoppas på attlågkonjunkturens avkylande effekt dessutom skall dämpalöneutvecklingen. Men det innebär ingen varaktigförändring, eftersom överhettning och inflationstryckuppstår igen när konjunkturen vänder, om inga strukturellaförändringar genomförts.Det finns inslag i finansplanen, som vittnar om enpåtaglig misstro mot marknadshushållningen. Beträffandefinansbolagens pressade läge tar regeringen ingen hänsyntill den makroekonomiska bakgrunden och deförutsättningar som myndigheterna bestämmer utanförklarar frankt att ''risknivån och belåningsgraden i delarav det finansiella systemet varit osunt hög'' och att ''det somnu sker bör ses som en behövlig sanering av det finansiellasystemet''. Denna brist på förståelse för de bakomliggandeorsakerna ger inget hopp om att regeringen ser som sinuppgift att underlätta för viktiga marknader att fungera.Som ett led i stabiliseringspolitiken säger sig regeringenvilja öka det inhemska sparandet. Att det nuvarande ATP-systemet inte går att kombinera med en låg tillväxt erkännsnu även av socialdemokraterna. Men förkärleken förkollektivt sparande framträder, när det i finansplanenförklaras att ''under det närmaste decenniet bör en ökadfondering inom ramen för det allmänna pensionssystemetkomma till stånd''. Mot bakgrund av vad som sades vidpartikongressen 1990 är detta illavarslande. Avsevärtutökade fonder med rätt att köpa aktier utgör inte bara etthögst påtagligt socialiseringshot utan går också stick i stävmed de trender i vår omvärld där privatisering ochindividualisering utgör ledmotiv.Att på detta sätt öppna för en socialiseringsvåg ärmycket olyckligt. Det är just ovisshet i sådana avseendensom skapar osäkerhet om de långsiktiga förutsättningarnaför affärsverksamhet och därmed beträffande investeringari vårt land. Regeringen borde ha lärt sig , dåfrånvaron av svar på viktiga framtidsfrågor ledde till enförtroendekris för den svenska kronan. Om inte klarhetskapas om hur det framtida sparandet skall bedrivas,kommer åter en förtroendekris att bli följden.Regeringen tycks inte ha förstått att vad som behövs ären politik, som innebär att företag och medborgare skall seljuset i slutet av tunneln. Det är, kort uttryckt, en politiksom innebär att skattetrycket sänks och att förhållandena iövrigt uppfattas som jämbördiga med vad som gäller i våragrann- och konkurrentländer.3.2 BudgetpolitikenEnligt finansplanen är avsikten att de offentligautgifternas andel av BNP skall minskas som ett led iinflationsbekämpningen och i syfte att skapa utrymme föratt '''' sänka skattetrycket. Mot denna bakgrund ärdet anmärkningsvärt -- vilket framgår av den preliminäranationalbudgeten -- att den statliga utgiftsandelen steg från60,av BNP ochväntas fortsätta att stiga till 1992. Dettaillustrerar avsaknaden av den statliga utgiftsstrategi som imånga år utlovats från regeringens sida men aldrig blivitframlagd. Har man bestämt sig för att sänka utgiftstrycketär det naturligtvis ingen bra början att höja det under enföljd av år.Regeringen gör nu i stället ett stort nummer av attstatsutgifterna förutses växa med endast 3,4 /92, och denna siffra jämförs med enberäknad ökning under innevarandebudgetår. Det är bara det att den utgiftsökning /91 som redovisades i föregående årsbudgetproposition också låg på . Att densedan stigit beror på att kommande utgiftsökningar förhöjda löner m.m. regelmässigt underskattas, ochmotsvarande förhållande torde gälla även inför nästabudgetår.Ett liknande påpekande måste göras beträffandeutvecklingen av skattekvoten. I budgetpropositionenförefaller det som om den ständiga stegringen avskattetrycket nu skall vändas till sin motsats. Efter att haökat från sägsskattekvoten skola sjunka till och 55,4procent . Men i förra årets budgetpropositionförutsågs skattetrycket sjunka ända ned till 55,1 procentredan 1991.