mot · GE02So440 · 1991-01-25 00:00:00 — Hur motiverar dagens psykiatri kristonåringarna att sökahjälp? Det är allmänt omvittnat att tonåringarna självavarken söker barn- eller vuxenpsykiatriska mottagningar.Tonåringarna syns inte i sjukvården.I andra länder finns tonårspsykiatri som specialitet sedanflera decennier. I vårt land betonar man de socialaproblemen och hänvisar patienterna tillsocialförvaltningarna, som saknar terapeuter med biologiskoch psykologisk kunskap.Socialförvaltningarna använder sig ofta, i brist på andraresurser, av omplaceringar, dvs byte av förtroendepersoner.Landstingen har sedan den nya LVM-lagen, lagen om vårdav missbrukare, trädde i kraft ett odelatansvar för missbrukare med psykiatriska problem inomramen för totalansvar.Allmänheten ställer nu ökade krav, både av terapeutiskaoch sjukvårdsekonomiska skäl, på förebyggande vård avtonåringar i riskzonen för psykisk insufficiens, missbruk ochkriminalitet. Vi får en allt större grupp av hemlösa,utstraffade och inte insläppta tonåriga gatubarn, skrevsocialstyrelsen till regeringen . Även barn med svåraproblem måste få vård. Huvudmännens ansvar att ordnavården är tvingande enligt lag. Kommuner och landsting harsvikit de barn och ungdomar, som mest behöver vård.Hemmen för tvångsvård, de så kallade paragraf 12-hemmen, kan vägra att emot de svåraste fallen och gör detockså ibland, samt tillåter att ungdomar genom att misskötasig straffar ut sig. Det innebär att socialnämnder kan beslutaom ''vård i eget hem'', som bara innebär att tonåringenskickas hem till sin vanliga hemmiljö och inte får någon vårdalls, bara fortsätter att ''driva omkring''. Men vård hemmamåste alltid inledas på institution. En pressadsocialsekreterare får ringa runt till alla tänkbara hem ochböna och be för att ofta mötas av ''tyvärr, passar inte hososs''. Institutionerna väljer själva vilka tonåringar de vill taemot. Huvudmannen har ett tvingande ansvar för att ordnavårdplatser. Kommuner och landsting bollar ansvaretmellan sig. driver instutionerna menkommunerna har det yttersta ansvaret för att ungdomarnainte går under. fortsätter ungdomarna medmissbruk och/eller kriminella handlingar.Hälften av alla på ungdomshem 1988 var psykiskt störda.Gemensamt för alla var att de hade övergivits av sinaföräldrar. 1988 nekades 100-150tonåringar plats på institutioner och 500-600 ansökningaravslogs. straffade ett 40-tal ungdomar ut siggenom att göra sig omöjliga. Egentligen lär platserna räckatill. Det finns 515 platser för tvångsvård och totalt 1900platser för ungdomar mellan . Det är bara detatt de som är värst och är i störst behov av vård inte kommerin någonstans. Man borde ta upp en idé från Östergötlandslandsting om en tonårsbyrå. Det innebär en fullt utbyggdtonårsbyrå med samma team i öppen-, dag- och eftervård,dvs i form av en obruten vårdkedja. En sådan verksamhetstartade men upphörde trots en rad vädjandenfrån patienter, föräldrar, skola, arbetsförmedling, polis ochungdomsmottagning, som alla samarbetat medtonårsbyrån. Tonårsbyrån visade vid flera uppföljningarpositiva rehabiliteringsresultat. Medanungdomsvårdsskolorna visade på ett resutat med 10 %positiv rehabilitering visade tonårsbyrån på 70 %.Dessutom låg kostnaden långt under barnpsykiatriskaklinikens kostnader, ungefär halva kostnaden. Anledningentill dessa resultat låg i en rad faktorer, t ex att:kristonåringarna ville själva söka vård men orkade intevänta på den. På tonårsbyrån togs de emot akut och slappväntetider,en sjuksköterska fanns tillhands och varlättillgänglig i motsats till barnpsykiatriska öppenvårdensom i regel saknar sjukskötersketjänster,samma teamföljde patienten i öppen-, dag- och eftervården,stabiliteten i personalgruppen berodde på att varje medlemi teamet hade en unik utbildning och tvärvetenskaplighetengav en mångfaldig förståelse för tonåringens problem,ettupparbetat samarbete med skola och arbetsförmedling medskräddarsydda lösningar förkortade vårdtiderna,samarbetet med barnpsykiatriska kliniken gav ytterligare enresurs genom att tonårsbyråns patienter kunde läggas in påakutavdelning och klinikens patienter, t o m deprepsykotiska, kunde gå på byråns dagavdelning medoväntat goda resultat.Barnpsykiatrin som disciplin har unika förutsättningaratt sätta in tidiga åtgärder. Men utan slutenvårdsplatser förlångtidsterapi och utan tonårspsykiatriska enheter harbarnpsykiatrin svårt att nå de mest vårdbehövande ochderas anhöriga. Man behöver satsa på barnpsykiatri somförebyggande verksamhet mot ungdomsbrottslighet. Enmedveten satsning mot fortsatt missbruk av droger ochförvärrad kriminalitet skulle på förhindra dyrbar,långvarig vård på sjukhus och institutioner. Viktigt har varitatt ''psyk'' och ''social'' inte ingått i byråns namn, liksom attbyrån haft sina lokaler i ett vanligt, anonymt hyreshus menändå granne med , som lätt kunde hjälpatonårsbyrån att få tonåringarna utredda vid specialkliniker.Tonårsbyrån finns kvar som erfarenhet och idé och ärtiden inne för att föreslå att varje landsting inrättar entonårsbyrå, en ''drop-in'' verksamhet dit en tonåring, sombehöver och vill ha hjälp, kan komma akut och också fåvård akut. Men det skall också ges en uppföljande vård utanatt man behöver träffa ny personal och behöva berätta omsina bekymmer en gång till.Det är viktigt att få komma tillnågra, som väl känner till allvarliga tonårsproblem, tillnågra, som bryr sig om just denna besvärliga tonåring ochatt man inte hamnar på en väntelista. Ett genomförande avdenna idé skulle kunna minska våldet i samhället och sparabåde pengar och lidande. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att tonårsbyråer enligt beskrivenmodell inrättas i varje landsting,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att specialiteten tonårspsykiatribör införas även i .