mot · GE02Ju630 · 1991-01-25 00:00:00 — Våldsbrotten ökarUnder anmäldes omkring 1,2 miljoner brott. Dettaär sex gånger högre brottslighet än . Våldsbrottenhar under en följd av år ökat stadigt. Det har ifrågasatts omdessa siffror visar ''verklig'' ökning av våldsbrotten. Det harsagts att orsaken till de stigande siffrorna i själva verket ären ökande anmälningsbenägenhet. Det är visserligen troligtatt benägenheten att anmäla våldsbrott har blivit större ivårt land. Å andra sidan måste resultaten av så kalladeofferundersökningar beaktas.Sådana har genomförts i bland annat 1984-85.Då svarade av de tillfrågade att de blivit utsattaför våld eller hot om våld under de senaste tolv månaderna.Av dem som uppgav att de utsatts för grövre våld, d.v.s.våld som ledde till synliga märken eller kroppsskada(motsvarande 1/4 av samtliga uppgivna våldshändelser)hade knappt ett av tre fall lett till kontakt med polisen. av den vuxna befolkningen sade sig under detsenaste året ha avstått från att ge sig ut av oro föratt bli överfallen, rånad eller på annat sätt ofredad. Dessauppgifter förmedlar en bild av en mer utbreddvåldsbrottslighet än vad statistiken över anmälda brott handen.Det är mot denna bakgrund inte förvånande att en starkkänsla av otrygghet råder i vårt samhälle på grund avbrottsutvecklingen. Detta är tyvärr inte något nytt, menkänslan verkar nu vara mer utbredd än någonsin tidigare.Människor oroas av brottsnivån och särskilt av den ökandevåldsbrottsligheten.Våld och alkoholDet finns ett klart samband mellan alkoholkonsumtionoch våldsbrott. är det inte så enkelt attkonsumtion av alkohol kan utpekas som den avgörandefaktorn för att våldsbrott begås. I Brottsutvecklingen ,1990:9, anförs följande:Det är väl dokumenterat att en stor del av dem som ärinblandade i våldsbrott är alkoholpåverkade. Den svenskaforskning som finns pekar på att 70--avgärningsmännen och 40--av offren äralkoholpåverkade vid våldstillfället (, 1980;m.fl., 1984). är det dock så att mycketfå av alla tillfällen där det förekommer berusning resulterari våld. Det finns inte heller något starkare samband mellanalkohol- och våldsutvecklingen (, 1987 b). Något enkelt samband mellanalkoholkonsumtion och våld finns således inte.I , kortversion av Rapport1984:1, BRÅ forskning, diskuteras sambandet alkohol--våld. I rapporten konstateras att bara i av detgenomgångna domstolsmaterialet var varkengärningsmannen eller offret berusade. Vidare anförs:Men givetvis skapar alkoholen inte alltid våldsbrott.Mellan 15 och 15 miljoner gånger dricks alkohol sommotvarar minst en flaska vin här i landet. Det visar enriksomfattande enkätundersökning. Det är uppenbart baranågra promille av alla berusningar som leder till våldsbrott,åtminstone gäller det de allvarligare, kända våldsbrotten.Vilka begår våldsbrott?Då kan man fråga sig vilka det är som begår våldsbrotti samband med alkoholförtäring. Denna fråga behandlas , BRÅ forskning. Idenna konstateras:Att det handlar om en ökning av den våldsbrottslighetsom har sina rötter i subkulturer med medlemmar som ärmissbrukare och/eller kriminellt belastade och som riktasmot offer utanför den egna kretsen. Hypotesen är intressantbl.a. eftersom en stor del av våldsbrottslingarna har enomfattande tidigare kriminalitet, många är dessutom kändaför missbruk (, 1985).Det har vidare gjorts undersökningar som närmare hargranskat vilka som är gärningsmän vid våldsbrott. IBrottsutvecklingen anförs vidare i den frågan:En stor del av fallen i city-områdena sker mellan tidigaresocialt belastade personer och personer som inte är socialtbelastade. Så t.ex. utspelades nästan två tredjedelar av depolisanmälda våldsbrotten i år 1982mellan en person som hade en tidigare kriminell belastningoch en person som saknade en sådan belastning. Endast enmindre del av våldsbrotten i ()skedde mellan två personer som båda saknade tidigarekriminell belastning (, 1985 s 268).I samma skrift anfördes:Våldet är inte särskilt spritt i den svenska befolkningen.En undersökning av en årskull stockholmare visade att 4 av 100 var registrerade för minst ettvåldsbrott. Bland dem som var kända för våldsbrott svaradeen femtedel för hälften av brotten (, 1987 c).Gärningsmännen i det polisanmälda våldet är till stor deltidigare brottsbelastade, dessutom är många missbrukare avolika slag (, 1984, , 1985).Bland de personer som gör sig skyldiga till upprepadevåldsbrott utanför familjen är de flesta sådana som är aktivai en rad olika brottstyper. Det finns inte mycket stöd för attdet skulle finnas någon större grupp gärningsmän somsysslar uteslutande med upprepade våldsbrott. I ställettycks våldet vanligen ingå som en del av ett mönster avallmän brottslighet, där tillgreppsbrottsligheten dominerar(, 1985).Av Brottsutvecklingen framgår vidare att yngremän starkt dominerar bland gärningsmännen.Att det är en mycket speciell kategori människor som istor utsträckning står bakom våldsbrotten har visats även ien annan undersökning som berörs i Läktarvåld, orsakeroch åtgärder, 1986:3 BRÅ utredning. I denna skriftkonstateras följande:Det är inte vanliga killar som är inblandade i läktarvåld.De flesta som grips för läktarvåld är nämligen tidigaredömda. Mest anmärkningsvärt är att mer än varannan ärfälld för våldsbrott. Flera har också tidigare dömts för olagavapeninnehav.Undersökningen har också visat att ju allvarligare ettläktarbråk är desto fler brottsbelastade personer finns detbland de inblandade.Slutsatsen är att det finns en grupp våldsbenägnapersoner som söker sig till fotbolls- och ishockeymatchersamt andra stora evenemang, såsom pop-konserter etc, ochsom är beredda att uppmuntra eller blanda sig i bråk.Påföljder vid misshandelsbrottEnligt gäller följande straffskalor:-- misshandelböter-- Misshandelfängelse i högst -- Grov misshandelfängelse, lägst ett och högst tio årDetta är de påföljder som är möjliga att utdöma.Man kan då fråga sig vilka straff som utdöms i praktiken?Detta har undersökts och redovisats i en rapport utgiven avjustitiedepartementet, Straffmätning, slutrapport, . Av utredningen framgick följande.För s.k. ordinär misshandel och ringa misshandel (3 kap.5 § ) utdömdes fängelsestraff för av de dömda, villkorlig dom eller skyddstillsyn för drygt21 % och böter för . I resterande drygt 10 %användes övriga påföljder, exempelvis överlämnande tillvård.Beträffande normalfallet av misshandel gällde följande.1970 inträffade en mildring av straffmätningen förnormalfallet av misshandel. Det genomsnittligafängelsestraffet sjönk till 1,6 månad. För hela perioden1970--79 har straffnivån i stort sett blivit kvar vid 1970 årsmedelvärde med endast några mindre skiftningar förenstaka år. Det förhållandevis låga genomsnittsstraffetberor främst på hög frekvens av enmånadsstraffet, dvs.fängelsestraffskalans minimum. --1979utgjorde detta straff något mer än 2/3 av samtliga medtillämpning av 3 kap. 5 § BrB ådömda fängelsestraff.I fängelsestraffkommitténs huvudbetänkande Påföljd förbrott (SOU 1986:14) anförs beträffande normalgraden avmisshandel att då valet stod mellan påföljderna fängelse,villkorlig dom och skyddstillsyn, valdes kriminalvård i friheti av fallen.Hur har då utvecklingen varit när det gäller utdömandeav straff för grov misshandel? Enligt den ovan nämndarapporten från gällde följande.Det mest framträdande draget i straffmätningen för grovmisshandel är dock den utpräglade benägenheten att dömatill straff enligt straffskalans minimum. Sålunda dömdes tillfängelse i av samtliga domar under perioden1965--1970 och i av domarna --1979,i båda beräkningarna med bortseende från straff underminimum. Man kan alltså iakttaga en ökande tendens till attstraffet bestäms till fängelse ett år.Här skall framhållas att i utredningen hade man funnitatt i de fall straff satts under minimum var det fråga om s.k.nödvärnsexcess, dvs. att den åtalade i nödvärnssituationtagit till svårare våld än som varit rimligt. Utredningen fannvidare att längre straff än fängelse intehade förekommit för grov misshandel.Fängelsestraffkommittén fann i sitt ovan nämndabetänkande vidare att man av rättspraxis kunde utläsa enganska stor försiktighet när det gäller att klassificera enmisshandel som grov. För att ett misshandelsbrott skullebedömas som grov misshandel visade praxis att det krävdesen mycket svår misshandel.Undersökningarna visar således sammanfattningsvis attvid ordinära misshandelsbrott väljs mildare påföljd änfängelse i ungefär halva antalet mål. Då det gäller grovmisshandel bestäms påföljden i ungefär två tredjedelar avmålen till straffminimum, fängelse. Slutligen bedömsäven svåra misshandelsfall ofta som ordinär misshandel ochföranleder alltså mildare straff än om brottet hadebetecknats som grov misshandel. Det är emellertidnödvändigt att i detta sammanhang framhålla att även omen person dömts till ett fängelsestraff av viss längd frigesvederbörande efter halva strafftiden, eller i vissa fall, omstraffet är längre än fängelse, efter två tredjedelar avtiden.Skärp straffet för ordinära misshandelsbrottDet finns fog för att skärpa straffet för ordinärmisshandel. Maximistraffet för sådan misshandel bör höjastill från nuvarande två. Brottet innefattar en grovintegritetskränkning och medför ofta mycket lidande föroffret. med en sådan förändring kan i motiv slåsfast att frihetsberövande påföljd skall vara normalstraffetför misshandel. Av det ovan anförda framgår ju att det intesällan väljs icke frihetsberövande påföljd. Dessaförändringar skulle leda till dels att längre påföljderutdömdes, eftersom ju lagstiftaren genom höjning avmaximistraffet markerat hur allvarligt brottet är, delsatt icke frihetsberövande påföljder skulle tillhöraundantagen.En sådan straffskärpning kan verka tämligen dramatisk.Vi är emellertid inte ensamma om att se så allvarligt pådenna typ av brott. uttalade i dettidigare nämnda betänkandet bland annat följande:Skyddsobjektet när det gäller brotten mot person kan ivid bemärkelse sägas vara den enskildes liv, hälsa och friheteller, med en annan term, den personliga integriteten.Enligt vår mening finns det inget skyddsobjekt som ärviktigare än detta. Och det finns endast ett parskyddsobjekt som är jämförbara i betydelse, nämligenrikets säkerhet och folkets självbestämmanderätt.Kommittén anförde vidare:Mot bakgrund av skyddsobjektets stora betydelse vidbrotten mot person står det klart att de allvarligaste av dessagärningar är brott med mycket högt straffvärde. Men ävenrent allmänt måste brotten mot person tillmätas ett högtstraffvärde.Vidare anförde kommittén:Vår grundinställning till brotten mot person är att deallmänt sett har ett högt straffvärde. Detta gäller särskiltbl.a. Lagstiftaren bör genom straffskalanför misshandel klart säga ifrån att våldshandlingar riktademot andra människor hör till de brott som samhälletsynnerligen kraftigt tar avstånd ifrån.Höj minimistraffet vid grov misshandelI den ovan nämnda slutrapporten (Ds Ju 1980:9)diskuteras gränsen mellan ordinär misshandel och grovsådan. Bland annat anförs följande:Rubriceringen grov misshandel har i undersökta domarvanligen avsett livsfarliga gärningar. Endast i ett fåtal domarhar misshandel rubricerats som grov under motivering attgärningsmannen visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet.Typiskt sett har som grov misshandel betecknats fall därgärningsmannen utdelat knivhugg med livshotande skadorsom följd. Statistiken visar att straffen för sådana brottvanligen stannar vid straffskalans minimum, fängelse ett år.Vid en närmare analys av ett antal domar fann manföljande enligt rapporten. I 14 fall hade misshandeln vållatsvår skada. Gärningarna hade förövats i tio fall genom grovtvåld och i övriga fall genom medelgrovt våld. Brotten hadelikväl bedömts som ''normalfallet'' misshandel ochresulterat i ett medelvärde av fängelsestraff på 3,4månader.I rapporten drogs vissa slutsatser. Bland annat sadesföljande:Däremot synes praxis, särskilt i förhållande tillstraffmätning för förmögenhetsbrott, vara i stort settmildare för grövre misshandelsbrott än vad som kan ansesrimligt. I synnerhet förefaller det otillfredsställande attmånga våldsbrott, vilka allmänt måste uppfattas som grova,inte i rättspraxis har bedömts som grov misshandel och intehar föranlett annat än genomsnittligt ganska kortafängelsestraff.För närvarande lyder 3 kap. 6 § enligtföljande:Är brott som i 5 § sägs att anse som grovt, skall förgrov misshandel dömas till fängelse, lägst ett ochhögst tio år.Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskiltbeaktas, om gärningen var livsfarlig eller omgärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarligsjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet.I rapporten föreslogs bl.a. att för att uppnå en rimligarebedömning av de i egentlig mening grovamisshandelsbrotten skulle man i andra stycket kunna strykaordet ''synnerlig'' (vilket 1988 ersattes med ''särskild'').Vidare anfördes att det fanns anledning att omvärdera degrova våldsbrotten, särskilt i förhållande till de som grovarubricerade förmögenhetsbrotten.Avslutningsvis anfördes i rapporten:Till vad nu sagts anknyter följande spörsmål, som inteträder genom statistiken. Vid genomgången avdomar och akter har framkommit en mängd fall i vilkavapen, vanligen kniv, kommit till användning. De flesta avdessa fall har rubricerats som grov misshandel, eftersomgärningen, oftast själva skadan, varit livsfarlig. Om så intevarit fallet har dock brottet ibland ansetts som''normalfallet'' misshandel. Påföljden kan då ha stannat vidett kortvarigt fängelsestraff. Emellertid är det ofta slumpensom avgör vad följden blir när gärningsmannen tar tillvapen. Med hänsyn härtill och till att kniv eller annat vapenunder senare år alltmer kommit till användning vidvåldsbrott finns anledning ifrågasätta, om det inte bordeinföras en straffskärpningsgrund som ungefär motsvararstrafflagens ''resande av livsfarligt vapen''. Straff skulle medtillämpning av en sådan regel kunna mera realistisktutmätas efter hela situationens farlighet än vad nu är fallet.De ovan framförda förslagen till ändring gällande grovmisshandel bör genomföras fullt ut. Rekvisitet ''särskild''bör utgå och rekvisitet ''resande av livsfarligt vapen'' införassom straffskärpningsgrund. bör emellertidminimistraffet för detta brott höjas från nuvarande fängelse. Med tanke på hur svåra skador somifrågakommer vid grov misshandel och att det jämfört medandra brott är ett mycket svårt brott ter sig en sådanskärpning befogad. Det är även befogat på den grunden attdomstolarna så konsekvent håller sig nära nuvarandestraffminimum, , vilket inte är ett tillräckligtingripande straff.Även i detta fall kan hänvisning göras tillfängelsestraffkommitténs betänkande. Den uttalade:För att misshandelsbrott skall bedömas som grovmisshandel krävs som ovan nämnts att det rör sig om enmycket svår misshandel. De gärningar som hänförs till densträngare straffskalan i 3 kap. 5 § är alltså mycket allvarliga.Det kan ifrågasättas om det inte i praxis har uppställtsalltför stränga krav för att en gärning skall bedömas somgrov misshandel. Att överväga avgränsningen mellan deolika graderna av brotten faller emellertid, liksomutformningen av de enskilda straffbestämmelserna överhuvud taget, utanför vårt uppdrag.Det kan i och för sig vara värt att nämna att innanbrottsbalken infördes stadgades i strafflagen minimistraff straffarbete för grov misshandel.Våldsbrott skall leda till fängelseDet finns vidare anledning att ändra på brottsbalkensregler gällande rättens val av påföljd. En ändring ärmotiverad bland annat mot bakgrund av ett avgörande ihögsta domstolen.I rättsfallet NJA I 1990 sidan 84 II var det fråga om enhelt oprovocerad misshandel på en restaurang.Gärningsmannen, som var kraftigt berusad, utdelade ettflertal knytnävsslag mot en person han inte kände.Angreppet fortsatte även sedan offret fallit på golvet. Enmajoritet i HD fann, främst med hänsyn tillgärningsmannens personliga förhållanden, att straffet inteskulle bli fängelse utan villkorlig dom jämte böter.Domen har kritiserats av våldskommissionen i dessslutbetänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92).Kommissionen konstaterar att den typ av misshandel somvar aktuell i målet har blivit alltmer utbredd. Vidare är dentypiske gärningsmannen -- liksom gärningsmannen i detnämnda rättsfallet -- ofta spritpåverkad, tidigare straffad förföreträdesvis förmögenhetsbrott och har en vissalkoholproblematik eller annan social problematik.Enligt kommissionen bör misshandel som inte är avbagatellartad natur normalt medföra fängelse. Därför är detmindre lämpligt att HD:s dom nu kommer att blivägledande för domstolarna i misshandelsmål av liknandeslag.Kommissionen anför bland annat:Straffsystemet måste uppfattas som rättvist avmedborgarna. Häri ligger att gärningar som av allmänhetenuppfattas som svåra brott också måste bedömas som sådanaav lagstiftare och domstolar och följas avfrihetsberövanden. En alltför slapp straffrättskipning fårkonsekvenser inte bara för de kriminellas brottsbenägenhetutan även för gemene mans respekt för rättssystemet ochvilja att engagera sig i kampen mot våldet.Enligt kommissionen bör bestämmelsen i 30 kap. 4 §andra stycket ändras till följande lydelse:Som skäl för fängelse får rätten, utöver gärningensstraffvärde, beakta att den tilltalade tidigare gjort sigskyldig till brott eller att brottet är av sådan art att särskildaskäl krävs för annan påföljd.Enligt kommissionen kommer genom denna lydelse dettydligare framgå att huvudprincipen vid påföljdsval -- val avlindrigare påföljd än fängelse -- inte gäller i vissa fall,däribland vid brott som enligt lagstiftaren normalt sett skallleda till fängelse, till exempel misshandel av normalgraden.Vi delar kommissionens uppfattning i dessa frågor. Enförändring av 30 kap. 4 § bör därför ske. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att hos regeringen begär förslag om höjtstraff för så kallad ordinär misshandel i enlighet med vadsom anförts i motionen,2. att hos regeringen begär förslag om höjtminimistraff för grov misshandel i enlighet med vad somanförts i motionen,3. att hos regeringen begär förslag till de övrigaändringar av 3 kap. 6 § som anges i motionen,4. att beslutar att ändra 30 kap. 4§ i enlighet med vad i motionen anförts.