mot · GE02U505 · 1991-01-25 00:00:00 — Metoden med överstatlighet ger Beneluxländernarätt att vara med i de stora sammanhangen där grannarnaTyskland och är involverade. FörBeneluxländerna har dettaökat deras suveränitet --de kan vara aktiva och inte bara re-aktiva i sin politik.Överstatligheten kan sägas fungera som en viss försäkranom att de andra, större länderna tvingas lyssna på dem ochderas argumentation innan viktiga beslut fattas. De hargenom det överstatliga momentet i EG:s konstruktionkraftigt ökat sina möjligheter att hindra att de bliröverkörda av starka externa politiska krafter.Det är för ett överlevnadsintresse attTyskland och tvinnas ihop på alla möjliga sätt,inom ekonomi, politisk kultur, gemensammapolitikområden (t.ex. genom ökad kulturell vidsynthet ochgenom program för student- och personutbyte) för att på såsätt eliminera risken att de två stora grannarna än en gångråkar i krig med varandra.I likhet med har deklarerat som sinpolitik avsikten att inte mer devalvera sin valuta. Man harhöjt trovärdigheten i denna utfästelse avsevärt genom attvara medlem i EMS. I praktiken spelar den tyska ekonominpå grund av sin styrka en avgörande roll för Danmarkscentralbank och inflationstakt sedan beslutet om fastväxelkurs mot ECU:n (den gemensamma europeiskaavräkningsvalutan) togs, dvs. den danska centralbankenföljer nära politik. Nästa steg kan bli attDanmark och får samma valuta.Danskarna hävdar att gemensam valuta kommer att ökaDanmarks suveränitet. Hur kan det komma sig? Idagskuggar danska beslut med egnabeslut. När det blir en gemensam västeuropeiskcentralbank, som står bakom den gemensamma valutan,kommer att ha minst en styrelseledamot i dennagemensamma centralbanks styrelse. Det är mer än vad manidag har i . Alltså kommer Danmarksröst att höras bättre när denna överstatliga lösninggenomförs.3.2.3. Småstaterna överrepresenteradeTill dessa exempel på ökad suveränitet genomöverstatlighet kan läggas att de små staterna inom EG:sbeslutsprocess är överrepresenterade i olika avseenden:a) Vid många möten är man tolv kring bordet (en frånvarje land). I sammanhang när det skall tas initiativ ellerdiskuteras förslag till lösningar på ett visst problem berorden vikt församlingen tillmäter ett land till stor del påhållfastheten i de sakliga argument som framförs. Ett landsinflytande står i dessa, vardagliga sammanhang ofta iproportion till hur bra förslag man har och hur väl förbereddman är. Om t.ex. anser sig sitta inne med överlägsnalösningar bör vi därför ha goda möjligheter att få accept fördem och kanske till och med öka våra möjligheter att''exportera'' dessa lösningar.b) I EG:s formella beslutsstruktur har små länder givitsen hög vikt. Varje land har vetorätt i centrala frågor t.ex.dem som rör förändringar i Romtraktaten ellerinsläppandet av nya medlemmar (konsensus krävs), dvs.oberoende av storlek ges varje land samma vikt. I de fall enfråga kan avgöras genom majoritetsbeslut är de småländerna utrustade med högre (ofta flerdubbelt) antalröster per innevånare jämfört med de stora.Alltså, precis som brukar hävda i försvaret avGATT-reglerna så är ett fungerande internationelltregelsystem av större betydelse för små länder än för stora.3.3. Att leva med överstatlighetEtt överstatligt samarbete förekommer sedan längeinom federativa statsbildningar som , ,, , , och . Federation kräver ettsammanhållande kitt och detta utgörs vanligtvis av landetskonstitution som definierar gemensamma politikområden,vanligtvis gemensam utrikes- och försvarspolitik,gemensam valuta, gemensam extern handelspolitik,gemensam transportpolitik. Andra sidan av myntet är attkonstitutionen definierar kompetensområdena förnationella regeringar och domstolar, å ena sidan, ochcentralregeringen och den federala ''högsta domstolen'' åden andra.Inom EG finns ingen gemensam försvarspolitik, inteheller gemensam valuta. Av den anledningen kan övrigagemensamma politikområden sägas ha blivit desto viktigaresom kitt för sammanhållningen (den gemensammajordbrukspolitiken, fiskeripolitiken,konkurrenslagstiftningen, externa handelspolitiken, etc.)liksom vaktslåendet om EG-domstolen.De nordiska länderna är till skillnad från t.ex. Tysklandovana vid de frågeställningar och lösningar som ett federaltstyrelseskick innebär. Exempel är kompetenstvister mellannationella och centrala parlament och mellan centrala ochnationella myndigheter; tvister som i sista hand skall kunnaslitas av den gemensamma EG-domstolen.Det pågår kontinuerligt en debatt om vilkaangelägenheter som bör vara nationella och vilka som börvara federala.Några deltagare i sådana debatter utgår från rentprincipiella ståndpunkter. Självklart intar dock andradeltagare -- företag, delstatsregeringar, nationellaregeringar, oppositionspartier -- ståndpunkter som utgårfrån hur deras egenintresse påverkas av den ena eller andrakonstitutionella lösningen. Vidare har olika deltagare oftaolika tidsperspektiv. Några tar hänsyn enbart till statiskaeffekter, andra även till dynamiska effekter (precis som ivåra nationella debatter. )Slutsatsen är att inom en federation pågår ständigtdiskussion på olika plan -- nationellt och federalt -- dels isakfrågor, dels om lösningen skall hanteras i den federalastrukturen. Vi i måste alltså vänja oss vid att EGoch kommissionen inte är den typ av centralregering somsitter i och att EG-parlamentet inte är detsammasom riksdag.Vi måste bekanta oss med subsidiaritets- ellernärhetsprincipen som innebär att ett beslut bör läggas påden nivå där det är mest ändamålsenligt att fatta beslutet.Ingen har intresse av att alla eller ens en majoritet avbesluten fattas i Bryssel.Överstatlighetens faktiska utsträckning inom EG äralltså ett ganska snårigt ämnesområde. Förutom''revirstrider'' som alltid uppstår mellan nationella ochcentrala beslutsfattare utifrån gällande lagstiftningtillkommer att olika politiska drar åt olika håll i frågorom kompetensfördelningen i framtiden.3.3.1. Det demokratiska underskottetEn aspekt av detta frågekomplex är diskussionen om det'demokratiska underskottet''. Uttrycket syftar på att detbeslutande organet i EG, ministerrådet, inte är underkastaten sedvanlig parlamentarisk kontroll. Visserligen har varjelands regering tillkommit i god demokratisk ordning. Menför de beslut ministrarna gemensamt fattar, beslut som oftaär av lagstiftningskaraktär, krävs inte något parlamentarisktgodkännande.Ett sätt att rätta till denna brist är att ge EG-parlamentetökade befogenheter. Det är en viktig uppgift, en uppgiftsom inte minst engagerar de europeiska liberalerna, att påolika sätt stärka det folkvalda Europaparlamentetsställning.Ett annat sätt är att ministrarna, innan de går tillgemensamt beslut i , bättre förankrar sinabeslut i det egna parlamentet. I finns ett systemför detta i form av det s.k. marknadsutskottet. Inför ettsvenskt EG-inträde finns det anledning för oss att medutgångspunkt i den danska modellen utforma ett system förden svenska medverkan i utformningen av EG-beslut.De två sätt som här angetts för att stärka denparlamentariska kontrollen inom EG går väl att förena.Frågan hur man skall komma till rätta med problemetmed det demokratiska underskottet behandlas av denregeringskonferens om det politiska samarbetet som pågårinom EG.Vid denna diskuteras också hur det utrikespolitiskasamarbetet mellan kan byggas ut ochförstärkas. Utgångspunkten är den samverkan som redansker. EG:s utrikesministrar träffas regelbundet föröverläggningar om utrikespolitiken med det gemensammasyftet att enas om förslag och åtgärder inomutrikespolitikens område. Förutsättningen för beslut är når samstämmighet, dvs. att inget land motsätter sigbeslutet.På detta sätt har EG i många avseenden kommit långt iansträngningarna att tala med ''gemensam röst''. Vidinternationella konferenser är det regel att en personframträder för Gemenskapen som helhet.Avsikten är nu att förstärka formerna för detgemensamma agerandet inom utrikespolitikens område.Ingen medlemsstat har satt enhällighetsprincipen i fråga närdet gäller nya, principiella beslut. Vid regeringskonferensenkommer man emellertid att bl.a. överväga ommajoritetsbeslut kan användas vid genomförandet av defattade principbesluten.Som icke EG-medlem kan inte delta i dennaviktiga konferens.4. SäkerhetspolitikenI den säkerhetspolitiska motion som folkpartietliberalerna väckte konstaterades, attmöjligheter hade öppnats till en utveckling i sominte minst från liberal synpunkt vore utomordentligtpositiv -- en utveckling i riktning mot ett präglat avfred, frihet och demokrati. Särskilt två händelser har sedandess gjort denna vision mera realistisk än den var 1990.Den ena är fredliga återförening genomDDR:s uppgående i inom ramen fören allt fastare europeisk gemenskap och ett alltjämtbestående NATO. En av det mest centralakonfliktfrågor fick därmed en fredlig lösning.En annan positiv utveckling var ingåendet avett internationellt avtal om omfattande nedrustning på detkonventionella området som ESK-processenstärktes. Riskerna för ett europeiskt storkrig har därigenomradikalt minskat som förutsättningarna för enfredlig lösning av uppkommande mindre konflikter harförbättrats. Vi har här en början till vad som kommit attkallas en ny europeisk fredsordning.En positiv utveckling är dock inte säkerställd i och meddenna utveckling. Riskerna för bakslag är betydande.Först måste konstateras, att även om det kalla krigetsmilitära konfrontation har avvecklats i ,kvarstår den i andra hänseenden. Den strategiskakärnvapenkonfrontationen kommer såvitt nu kan bedömasatt fortsätta för obestämd tid. Även efter ett avtal mellanFörenta staterna och om minskning av destrategiska kärnvapenstyrkorna kommer dessa båda länderatt inneha förstörelseresurser av oerhörd omfattning.Därtill kommer de franska och brittiska kärnvapnen.Ubåtsbaserade kärnvapenstyrkor kommer att finnas kvar.Det nordiska området kommer därför alltjämt att ha ettutsatt läge. Utsattheten understryks av att denhittillsvarande nedrustningen ser ut att öka snarare än attminska de militära resurserna i vår del av världen.Dessa förhållanden skulle inte behöva upplevas somhotfulla om demokratiseringen av fortsatteoch om unionen alltmer integrerades med västländerna.Det är emellertid för tidigt att dra slutsatsen att så är fallet.För närvarande finns istället många oroande tecken påpolitiskt sönderfall och begynnande anarki i Sovjetunionen.Ingen kan säga hur den politiska kampen kommer att sluta.Det är därför ovisst vem som framöver kommer att ha detbestämmande inflytandet över alltjämtväldiga militära resurser.Även när det gäller flera av de mindre staterna iÖsteuropa är utvecklingen oviss. Det ingår i visionen av detfria att alla stater är stabila demokratier med näraoch fredliga förbindelser sinsemellan. I sydöstra avståndet till detta ideal vara mycket långt, menäven i länder som och hardemokratiseringen stött på svårigheter -- i och för signaturligt mot bakgrund av de många åren av förtryck ochvanstyre och den akuta ekonomiska krisen.I och med den demokratiska utvecklingen i Östeuropahar etniska konflikter kommit upp till ytan. om den mänskliga dimensionen haruppmärksammat detta problem som bedöms få storbetydelse för säkerheten i . Vid iParis 1990 beslöts att inrätta ett centrum för förebyggandeav konflikter, som förhoppningsvis kan komma att spela envärdefull roll i dessa sammanhang.Bilden är alltså mångtydig: å ena sidan sker stora steg iriktning mot fred och frihet, å andra sidan kvarstår mycketstora rustningar av särskild betydelse för ochuppenbara risker för stora politiska bakslag. Det senaregäller framför allt Sovjetunionen.4.1. rollSveriges främsta uppgift i detta sammanhang är attmedverka till att ansatserna till en ny europeiskfredsordning fullföljs. Detta innefattar givetvis att vifortsätter vår traditionella politik ifråga om nedrustning ochförtroendeskapande åtgärder. Men det långsiktigtavgörande äratt integrationsprocessen inom EGfortsätter så att de traditionella stormakterna i Väst- ochCentraleuropa aldrig mer skall kunna gå i krig mot varandraeller mot länder i andra världsdelaratt tills vidaretar aktiv del i europeisk säkerhetspolitikatt stabildemokrati utvecklas i alla länder, inklusiveSovjetunionenatt det mellan alla länder i Europautvecklas ett tätt nätverk av relationer på alla nivåer --politiska, ekonomiska och kulturella, mellan statsmakter,organisationer, företag och enskilda.Sveriges förmåga att bidra till dessa mål är intimtförknippad med våra möjligheter att framöver delta ipolitikutformningen inom EG. De åtgärder som Sverigekan vidta på egen hand för att nå de nämnda målen ärmarginella. Först som medlem av EG får möjlighetatt påverka den europeiska utvecklingen så att den såmycket som möjligt kommer att likna visionen av det friaEuropa.4.2. EG och de nya demokratiernaGenom de kommunistiska regimernas fall 1989 och 1990har den konstlade skiljelinjen mellan Väst- och Östeuropaäntligen upphävts . I stället framträder vart och ett av de f.d.kommunistiska länderna nu med sin egen identitet. Att talaom som en enhetlig grupp av länder är därförogörligt -- annat än i den meningen att de samtliga drabbatsjust av kommunismens primitiva syn på ekonomi ochpolitik. Däremot kan man tala om det f.d. itermer av ''reformländer'', dvs. , ochUngern (samt det f.d. ) som alla för en politiksom syftar till att upprätta stabila demokratiskamarknadsekonomier respektive länder som ännu inte tagitnågra entydiga steg i denna riktning, dvs. ,, och . ''Den reellt existerande socialismen'' har inte barainneburit politiskt förtryck ekonomisk ineffektivitet,materiellt förfall och en katastrofal miljöförstöring. Denhar också utplånat eller deformerat mycket av den ''tystakunskap'' som är en förutsättning för fungerandedemokratiska institutioner, fria företag och hederligmyndighetsutövning. Uppgiften att återställa ett normaltsamhällsliv med dess olika politiska, ekonomiska och andrakomponenter är därför gigantisk. Det är, som någon haruttryckt saken, lätt att döda fiskarna i ett akvarium för attgöra fisksoppa, men betydligt svårare att börja medfisksoppan för att försöka göra levande fisk.På det politiska planet har hunnit betydligtlängre än övriga länder genom att fria val hållits på allapolitiska nivåer och ett fungerande partisystem börjatutbildas. I och har Solidaritet ochMedborgarforum däremot ännu inte ersatts av stabila nyapartier. I är de partier som verkar vid sidan avden styrande Nationella Räddningsfronten alltjämt till stordel bakåtblickande återbildningar av de partier somförbjöds vid kommunisternas maktövertagande.På det ekonomiska planet ligger däremot långtföre övriga f.d. östeuropeiska länder. Den ekonomiskareformens första steg, vilket bl.a. innebar att manstabiliserade valutan, följs nu av nya steg som syftar tillsnabb privatisering av de stora statliga företagen. Ungernoch har gått försiktigare fram och försöktundvika den ''chockterapi'' som den polska ekonominutsatts för. Även med sådana mer försiktiga metoder så stårdet emellertid klart att övergångsproblemen är mycketstora och att levnadsstandarden kan väntas sjunka betydligtsamtidigt som arbetslösheten växer snabbt. Ett särskiltoroande problem i sammanhanget är att det reala värdet avde storföretag som måste privatiseras har visat sig varaännu mindre än vad man kunde befara. De få företag somhar tillräckligt värde för att attrahera nytt kapital, t.ex.Skoda-verken i , tycks redan ha lyckatsmed detta, medan övriga går en osäker framtid till mötes.De ekonomiska problemen kan, om de blir långvariga,också leda till allvarliga politiska problem. Allskönsmissnöjespolitiker eller demagogiska nationalister kanvinna så många röster i framtida val att de helt blockerarmöjligheterna till fortsatt reformpolitik. Det stora antaletröster för charlatanen Tyminski i det polska presidentvaltetär ett mycket oroande tecken. Risken finns också att f.d.kommunister ser sin chans att komma tillbaka till maktensom nationalister eller missnöjespolitiker.Nationalismen har länge hållits undertryckt i de f.d.kommunistiska länderna och kan lätt slå över när det nuäntligen blivit möjligt att se en framtid utan främmandeherravälde. Särskilt i och har antisemitismenpå nytt dykt upp som ett oroande inslag i den politiskadebatten. I flera länder vädras missnöje med zigenare. ITjeckoslovakien och känner sig de ungerskaminoriteterna hotade. I och delar av Jugoslavienspelar de f.d. kommunister som försöker behålla maktenmed stor framgång på ultranationalistiska stämningar.Förståelsen för vad västerländsk marknadsekonomiinnebär är, till följd av många års diktatur och planekonomi,ofta ganska ytlig. Insikten att välstånd inte är möjligt utanhårt arbete är svår att föra ut till de människor som lärt sighoppas på ''det stora systemskiftet'' som en enkel väg ut urdagens svårigheter. finns en risk för attmarknadsekonomins egna inbyggda problem inte hanterasseriöst, vilket kan leda till att många människor kommer attuppfatta marknaden som föga mer än ett instrument för attberika ''spekulanter'' som den gängse termen i denkommunistiska propagandan lyder.4.2.1. Tillbaka till EuropaMot bakgrund av de förhållanden och problem som härhar antytts är det inte överraskande att slagordet ''tillbakatill '' i alla de f.d. kommunistiska staterna kommitatt sammanfatta de mål som demokratiska ochansvarskännande politiska riktningar vill verka för.Medlemskap i och någon form av anknytningtill EG uppfattas överallt som det effektivaste sättet attstabilisera demokratin och marknadsekonomin och bindanationalistiska krafter som annars skulle hota stabiliteten.Det är också uppenbart att det både politiskt ochekonomiskt allt mer dynamiska samarbetet inom EG utövaten stark dragningskraft redan före revolutionerna 1989.I , och hoppas därför denytillträdda regeringarna att EG-medlemskap skall blimöjligt . Precis som för och Portugalkommer EG-medlemskap att uppfattas som det definitivakvittot på att revolutionernas landvinningar äroåterkalleliga. Detsamma torde gälla i de länder därreformarbetet efter de gamla regimernas fall ännu intehunnit börja. Detta gäller inte bara demokratin ochmarknadsekonomin i övergripande mening utan också detpolitiska och ekonomiska livet i mer konkret bemärkelse.Det är troligt att samarbetet med EG effektivt bidrar till attge de nya demokratiernas olika institutioner, rättssystemoch ekonomisk-politiska beslut större stadga och stabilitet,genom att de anknyts till ett fungerande nätverk avbestämmelser, politiska organ och samarbetsformer somomspänner hela det demokratiska Europa.Sverige bör som EG-medlem kraftfullt agera för att denya demokratierna i knyts så nära som möjligt tillEG-samarbetet med medlemskap som ett naturligt och intealltför avlägset mål.4.2.2. Bistånd till ÖsteuropaDe nya demokratierna i kan inte betraktas somu-länder i ordets egentliga mening, även omlevnadsförhållandena på t.ex. den rumänska landsbygdenmycket väl kan vara sämre än i många verkliga u-länder.Snarare bör de nya demokratierna beskrivas som en gångförhållandevis utvecklade länder som är stadda i kraftigtförfall. Där finns en i vissa avseenden utvecklad men i andraavseenden fruktansvärt omodern infrastruktur; enindustriell tradition och en viss företagskultur men ingenerfarenhet av en ''verklig ekonomis'' spelregler; en godutbildning men brist på praktisk kunskap om hurfria företag, fria organisationer, partier, tidningar,domstolar, kommunala förvaltningar etc. kan arbeta.Till detta kommer att dessa länder i större eller mindreutsträckning ärvt stora utlandsskulder och konstladeekonomiska relationer med omvärlden och varandra. Ettakut exempel är att den nödvändiga oljeimporten numeramåste betalas i hårdvaluta, vilket dessa länder endast imycket begränsad omfattning har tillgång till.Det stöd som bör ges från svensk sida måste därför precissom det stöd som kommer från andra europeiska länder,inriktas på att göra de nya demokratierna ''kompatibla''med EG- och EFTA-ländernas ekonomier och bidra till attutveckla och stabilisera demokrati och administration.Stödet bör alltså så litet som möjligt ha karaktären avtraditionellt bistånd och så mycket som möjligt få formen avekonomiskt, kommersiellt och tekniskt samarbete.Graden av kommersiella bindningar som uppstår mellande f.d. östeuropeiska länderna och länder som ärockså ett bra mått på stödets verkliga värde. BITS ärdärmed ett viktigare organ än SIDA för att förmedla detsvenska stödet till dessa länder. Detta gäller också påmiljöområdet. Att biståndsfinansiera stora miljöprojekt ärsannolikt meningslöst så länge det inte finns en fungerandemarknadsekonomi som också kan generera resurser påplatsen.Den konkreta utformningen av det svenska samarbetetmed reformländerna i det f.d. utvecklas närmarei en särskild kommittémotion från liberalerna.Det faller sig naturligt att olika länder koncentrerar sig påolika projekt och väljer olika samarbetspartner, del är det naturligt att prioritera samarbetet medPolen och i viss utsträckning , förutom detsamarbete med , och Litauen.Det finns dock en risk med en sådan koncentration avinsatser. Det vore inte bra om ett land fick svensk finansrätt,fransk patenträtt och tysk skatterätt. När det gällerreformer på sådana och liknande områden är det avsevärtbättre att uppmuntra reformländerna att direkt anpassa sigtill EG:s acquis communautaires. Det svenska stödet kan iså fall bestå i att vi visar hur vi själva gått till väga när viharmoniserat svenska nationella bestämmelser med övrigaEuropa och med Norden.4.3. och det utrikespolitiska samarbetetDet är inte svårt för att acceptera det som EG:ssamarbete på det utrikespolitiska området uppnått.I långa stycken liknar EG:s agerande det som Sverigetraditionellt har stått för, vilket är naturligt eftersom vitillhör samma västerländska kulturkrets och i långa styckenhar samma värderingar när det gäller det öppna samhället,demokratin och rättsstaten.Om även , och så småningomansöker om medlemskap i skulle alla de fem nordiskaländerna i vissa frågor kunna agera gemensamt i en riktningsom ligger nära till för svensk del. Det gäller t.ex. inombiståndspolitikens område.Som ovan nämnts träffas EG:s utrikesministrarregelbundet för att dryfta aktuella utrikespolitiskaspörsmål. Från början var detta samarbete helt friståendefrån Rom-fördraget, men har kommit att bli en alltbetydelsefullare del av EG-samarbetet. Syftet är att enasom förslag och åtgärder inom utrikespolitikens område.När det gäller utomeuropeiska och multinationella frågorfinns det fog att tala om en utrikespolitisk samordning. Mennär det gäller strategiskt betydelsefulla bilaterala beslutbevarar emellertid de enskilda EG-staterna sinhandlingsfrihet. Som exempel kan nämnas DanmarksNordenpolitik, USA-politik och GreklandsTurkietpolitik.Förutsättningen för beslut inom det utrikespolitiskasamarbetet är att man når samstämmighet, dvs. att ingetland motsätter sig beslutet.Det faktum att ingen medlemsstat har satt principen omkonsensusbeslut i fråga när det gäller nya, principiellabeslut, underlättar också för oss att delta i det samarbetet.Det är endast vid tillämpningen av de gemensammaprincipbesluten som majoritetsbeslut skall räcka somunderlag.5. En svensk EG-ansökanI avsnittet nedan om integrationens konsekvenserbetonar vi inom en rad sakområden den politik vi somliberaler anser att bör driva i EG-sammanhang.Inga av dessa resonemang innebär emellertid att vi förordarnågon form av villkorad ansökan.Riksdagens EG-beslut från omfattar förutomett ställningstagande för ett medlemskap även en skrivningom bibehållen neutralitet.Vi anser att det är av stor vikt att den medlemsansökansom inlämnas av är helt ''ren'', dvs. utan förbehåll.Det skulle ge felaktiga signaler till de nuvarande om vi redan i ansökan började förhandla.Vi definierar själva innehållet i och innebörden av vårneutralitetspolitik. Det finns alltså inga yttre krav på att denskall tas upp i det ansökningsdokument som vi lämnar tillEG. Det kan vara motiverat att parallellt med EG-ansökanange en deklaration om den svenska säkerhetspolitiken.