mot · GE02L611 · 1991-01-25 00:00:00 — Genom ändringar i skadeståndslagen som trätt i kraft ijanuari 1990 har bl.a. standardregeln (3 kap. 3 §),passivitetsregeln i 3 kap. 4 § och den särskilda regeln förnäringsverksamhet (3 kap. 5 §) upphävts. Vidare har enparlamentarisk kommitté tillsatts för att utreda frågor omdet allmännas skadeståndsansvar. Resultatet av dennakommittés arbete kan normalt inte förväntas resultera ilagändringar --1995. Under den första delen av90-talet är det således meningen att vi skall leva med den nunågot justerade ordningen i fråga om det allmännasskadeståndsansvar. På två punkter är det emellertid mycketangeläget att det görs något , så inte flermänniskor drabbas av den restriktiva rättstillämpningen iskadeståndsärenden. Det gäller det allmännasskadeståndsansvar vid åtgärder som är av mycket allvarligkaraktär för den enskilde och rekvisitet ''vidmyndighetsutövning''.Allvarliga myndighetsingripandenVid vissa mycket allvarliga ingrepp mot den enskildeeller dennes egendom finns särskildaskadeståndsbestämmelser om strikt skadeståndsansvar. Detgäller t.ex. frihetsberövanden och betalningssäkring. Iandra motsvarande fall, där särskilda regler saknas, gällerendast bestämmelserna i den allmänna skadeståndslagen.Denna lag reglerar myndigheternas skadeståndsansvar vidallt från rådgivning och upplysning hos kommuner,försäkringskassor etc. till ingripanden av polis,skattemyndigheter, kronofogdemyndigheter m.fl. Det äremellertid uppenbart att det är en stor skillnad påmyndigheternas verksamhet t.ex. då polis bereder sigtillträde till lokaler för husrannsakan, då skattemyndigheterbeslagtar material med stöd av bevissäkringslagen, dåkronofogdemyndigheten spärrar konton m.m. och dåmyndigheterna ägnar sig åt allmän serviceverksamhet. Ivissa av de förra fallen har man infört striktskadeståndsansvar genom specialreglering, men det får åandra sidan till följd att den enskilde står utan sådant skyddvid lika allvarliga ingrepp, men där sådan reglering saknas.Lika ingripande åtgärder behandlas därmed olika iskadeståndssammanhang. En privatperson som utsätts fören onödig åtgärd från t.ex. kronofogdemyndigheten ochsom därigenom orsakas skada står utan rätt till ersättning,om åtgärden inte kan klassificeras som fel eller försummelseav myndigheten i fråga, medan den som oförskyllt råkat urför betalningssäkring eller frihetsberövande får ersättning.I inledningsskedet av sådana allvarliga ingripanden stården enskilde ofta helt utan rättsliga möjligheter. Man fårinte sätta sig till motvärn mot polisman eller annantjänsteman, man får inte hindra åtgärdens genomförandeoch man har normalt inte någon praktisk möjlighet att få ettinhibitionsbeslut av domstol. De rättsliga befogenheter somstår till den enskildes förfogande är ofta sekundära.Besluten och åtgärderna kan överklagas, återgå, hävas etc.De negativa följderna av myndighetsåtgärden kan då redanvara ett faktum. Det kan t.ex. vara fråga om ett avsevärtpersonligt lidande, negativ publicitet, ryktesspridning,minskad möjlighet att utöva sin yrkes- ellernäringsverksamhet m.m. som ofta får både ekonomiska ochsociala konsekvenser.De möjligheter som sedan står den drabbade till buds ärinte lika dramatiska, får inte motsvarande publicitet ochväcker inte samma uppmärksamhet. Vidare kan det tarelativt att få ändring i beslutet. Inte sällan finnsuppfattningen ''ingen rök utan eld'' kvar bland allmänhetoch bekanta. Då är ett strikt skadeståndsansvar mycketvärdefullt för den enskilde, dels i reparativt syfte, dels urpublicitetssynpunkt. Att få skadestånd upplevs som enupprättelse.I de fall en enskild drabbas av ett allvarligtmyndighetsingripande och där det sedan visar sig attåtgärden inte hade behövts är det viktigt att den enskildetillförsäkras ersättning. De stora maktbefogenheter sommyndigheter har och måste ha för att kunna fullgöra sinverksamhet bör användas med viss försiktighet och understrikt ansvar för skada som vållas enskilda, om det visar sigatt åtgärden inte borde eller hade behövt företas. Vidallvarliga myndighetsingripanden börskadeståndsbedömningen ske utan hänsyn till fel ellerförsummelse. Skadestånd bör utgå i likhet med vad somgäller vid frihetsberövanden och betalningssäkring.Att exakt ange gränsen för ett strikt skadeståndsansvarfordrar en noggrann juridisk analys och bör därför utredasav den tillsatta, ovannämnda parlamentariskakommittén. I avvaktan på dess resultat är det dock viktigt attdet finns en säkerhetsventil i lagstiftningen så att skadeståndkan medges vid allvarliga myndighetsingripanden motenskilda. En sådan säkerhetsventil kan antingen formulerassom en allmän regel om strikt skadeståndsansvar vidallvarliga myndighetsåtgärder eller ingå i en mer generellbillighetsregel angående skadestånd vidmyndighetsutövning. Alternativt bör kommitténsnabbutreda frågan.Rekvisitet ''vid myndighetsutövning''Rekvisitet ''vid myndighetsutövning'' i 3 kap. 2 §skadeståndslagen har i praxis fått mycket omdiskuteradeeffekter (se bl.a. NJA 1987 s. 535 -- det s.k.Trifoliumfallet -- och prop. 1989/90:42 s. 9 ff, 48 ff). Inämnda rättsfall fick ett företag inte ersättning av staten,trots att skadan uppkommit till följd av attkonsumentverket i ett pressmeddelande lämnatmissvisande uppgifter av resultatet i en undersökning omlackskyddsmedel. fastslog attkonsumentverket förfor klart felaktigt genom detmissvisande sätt på vilket provningsresultatet avlackskyddsmedel presenterades i pressmeddelandet, menfann att pressmeddelandet inte i sig innefattatmyndighetsutövning och inte heller haft ett nära sambandmed verkets utövande av maktbefogenheter gentemotproducenter och andra näringsidkare. HD var inte enig,utan två justitieråd fann att pressmeddelandet innefattatmyndighetsutövning. Likaså ansåg professorn i konsument-och marknadsrätt vid , ,att så var fallet (se utlåtandet s. 538 ff i rättsfallsreferatet).Oavsett om man skall tolka rekvisitet ''vidmyndighetsutövning'' vidsträckt eller restriktivt är detviktigt att de enskilda ersätts vid sådana fel som det är frågaom i det nämnda rättsfallet. Även om det inte direkt är frågaom myndighetsutövning och inte heller finns ett närasamband med sådan, finns det en rad fall där det allmännaförtroendet för myndigheten medför att uttalanden m.m.får en annan genomslagskraft och förväntas ha en annanvederhäftighet än om motsvarande uttalanden görs av ennäringsidkare. Skälet härtill är naturligtvis attförvaltningsmyndigheter liksom domstolar i sin verksamhetskall iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 §regeringsformen), medan näringsidkare i sin verksamhetnormalt har ett ekonomiskt intresse och agerar till förmånför sitt affärsintresse (dock att marknadsföringsåtgärderinte får vara otillbörliga). Liksom justitieministern funnit ärdet närmast av godo om tjänstemän inte uttalar sig mertvärsäkert än som är befogat med hänsyn till de kunskaperhan eller hon har och inte heller vidtar åtgärder om varsriktighet denne är tveksam (jfr. 1989/90:42 s. 7 f).Frågan om ett längre gående skadeståndsansvar vidsvagare anknytning till myndighetsutövning synes inte varapolitiskt kontroversiellt (jfr. s. 11), men manvill från regeringens sida invänta resultatet från den nyligentillsatta kommittén. kommittén arbetar ochsom sedan går åt för att få till stånd en lagändring kommeremellertid enskilda människor att drabbas av den restriktivatolkning av det allmännas skadeståndsansvar som utbildatsi rättspraxis. Medveten om detta och utan att frågan omutvidgning är politiskt kontroversiell är det emellertidalltför passivt att behöva vägraenskilda personer rätt till ersättning med hänvisning till attutredning pågår. Därför bör antingen geregeringen i uppdrag att tillse att kommittén snabbutrederfrågan om hur rekvisitet lämpligen bör formuleras ellerbesluta att utredningen pågår låta enprovisorisk regel gälla, t.ex. den som tidigare föreslagits såatt ordalydelsen blir ''i samband med myndighetsutövning''eller dylikt. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om behovet av provisoriska regler iskadeståndslagen.