mot · GE02Fö21 · 1991-04-15 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:161 Sotning En grundläggande problematik i offentlig sektor är attdet bestående har en oerhörd dominans. Den oerhördatrögheten är inte bara en följd av slentrian och dåligfantasi -- mer avgörande är att en pågående verksamhetautomatiskt försvaras av dem som har ekonomiskt intresseav att den fortgår. Myndigheter och intresseorganisationerverkar därför praktiskt taget alltid för att det som en gånginförts skall få vara kvar för evärdliga tider.Sotningsväsendet kan ses som en kvarleva frånskråväsendet. Som framhålls i liberalernaspartimotion (Fi 1990/91:502) om förnyelse av den offentligasektorn bör sotningsmonopolet avskaffas.Frågan bör ställas om sotningstvånget överhuvud börbehållas som en av staten bestämd skyldighet för denenskilde. Antag att sotningstvånget inte fanns, skulle det dåfinnas tillräckliga skäl för att övertyga om attinföra en lagstiftning av detta slag? Det är i princip sammafråga vi bör ställa ifråga om offentligt beslutad verksamhet.Skall samhället kunna utvecklas och förändras för attmotsvara nya behov måste en grundförutsättning vara attgammal och ny verksamhet får konkurrera på lika villkor.Att en verksamhet redan finns får inte i sig vara ettargument för att den skall fortsätta.1985 lämnade riksrevisionverket en kritisk granskning avsotningsväsendet. De brandchefer som intervjuades iprojektet ansåg att sotningen numera har liten betydelse förbrandsäkerheten. Soteldens minskning har främst berott påövergång till ofarligare uppvärmningsanordningar. Svensklag krävde dock omfattande sotning, två--mer äni grannländerna.I har många förslag om lindring avsotningstvånget förts fram. En viss förbättring, genomförlängda tider mellan sotningar, har också kommit tillstånd. Men har känslan funnits att verksamhetenär överdimensionerad därför att allmänheten körs över avsärintressen.Sotning är bara en av många åtgärder som kan påverkabrandrisken. Installation av brandvarnare, materielval imöbler, gardiner etc. har betydelse, men viktigast ärsannolikt att upplysa om risker vid olika beteenden ochaktiviteter.Skulle man väga den samhällsekonomiska nyttan avolika brandförebyggande åtgärder och utifrån detta åläggaenskilda insatser som kostar pengar är det föga troligt attsotningsverksamheten skulle ha så stor omfattning som idagens . I försvarsutskottet har redovisningarlämnats om den helt bakvända ordningen attmyndigheterna var osäkra om sotningensbrandförebyggande betydelse, men att verksamheten ändåskulle pågå i avvaktan på utredande. Det rimliga är att detskall finnas skäl för en verksamhet som med tvång åläggsmänniskor, men här fanns alltså tvånget och man villeutreda om det hade något berättigande.Det synes helt klart att sotningsverksamhet bara är en avflera brandförebyggande åtgärder, och knappast någon avde viktigare.Det finns säkert olika tänkbara brand- ellerskadeförebyggande åtgärder. Dessa åtgärder kan ha olikabetydelse från byggnad till byggnad. Vissa åtgärder -- främstvad gäller krav i samband med uppförande av nyabyggnader -- bör kunna vara reglerade i lag, medan andrainsatser mer bygger på frivillighet. Den enskilde är rimligensjälv intresserad av åtgärder som minskar risker, men haneller hon vill självklart ha en balans mellan åtgärder så inte betalar för mycket för vissa i förhållande tilleffekten.Försäkringsbolagen borde ha en nyckelroll isammanhanget. Finner de att sotning har betydelse förbrandrisken vore det naturliga i ett fritt system att de i sinpremiesättning gav en rabatt om sotning företas med vissintervall. I ett sådant system skulle sotningsverksamhetenbalanseras mot andra brandförebyggande åtgärder, i ensträvan att få en totalt sett så låg kostnad sommöjligt. Det gäller att minimera bränder -- och då bör likabrandförebyggande åtgärder vägas mot varandraifråga om kostnader och effekt.Detta är alltså ingen plädering mot sotningsverksamhetsom sådan, eftersom den i ett fritt system ju fårsamma roll som andra brandförebyggande åtgärder. Vad jagvänder mig mot är bara att sotning åläggs enskilda genomlag, eftersom den erfarenhet vi har är att lagen ålagtmänniskor större utgifter än som är rimligt.Företag och yrkesverksamma inomsotningsverksamheten har kompetens som täcker ett störreområde än brandförebyggande insatser. Inte minst viktigt äratt man kan minska risken för ''sjuka hus'' genom att se tillatt ventilation fungerar. Att det finns en framtida marknadför kompetens inom eller intill det område somsotningsföretagen behärskar är därför troligt, men liksomför andra marknader gäller att politiska organ inte bör gå inmed detaljstyrning. Sotningsverksamheten är ett exempelpå hur konsumenterna drabbats ekonomiskt av en dubbeltreglerad verksamhet, där den enskilde inte påverkat vilketarbete som skulle utföras eller vem som skulle anlitas.Slutsatsen är alltså att frågan om sotningsverksamhetbör bort ur räddningslagen och i stället få sin framtidadimensionering och utveckling genomupplysningsverksamhet och beslut hos försäkringsföretagoch enskilda.