mot · GE02L607 · 1991-01-25 00:00:00 — Normalt gäller för företag som bedriver farligverksamhet s k strikt ansvar. Det betyder att den sombedriver verksamheten skall ersätta skador föranledda avverksamheten oberoende av om uppsåt eller vårdslöshethar förelegat eller ej. Ansvaret är dessutom normaltobegränsat, exempelvis enligt flyg- ellerjärnvägsansvarighetslagen.När det gäller konsekvenser av kärnkraftsolyckor är detemellertid annorlunda. Enligt atomansvarighetslagen ärreaktorinnehavaren strikt betalningsansvarig men endastför skador . Därefter inträderstatligt ansvar för tillkommande skadestånd upp till 3 000miljoner. För skador som kostar mer än 3 000 miljoner finnsingen ansvarig. Den drabbade allmänheten får stå sitt egetkast. Detta är orimligt, och det ter sig särskilt orimligt förden del av befolkningen som i folkomröstning och politiskaval tagit ställning mot kärnkraften. Likaledes är det orimligtatt alla vuxna män mellan kan beordras delta ikatastroflindrande arbete vid en kärnkraftsolycka.Detta måste ändras. Det finns ingen anledning attkärnkraften i skadeståndsrättsligt avseende skall behandlasannorlunda än någon annan miljöfarlig verksamhet. Detmåste vara statens skyldighet att tillse att ingen organisationfår bedriva en verksamhet med stora möjligaskadekonsekvenser med mindre än att organisationen kangarantera ersättning för skador som verksamheten kanförorsaka på tredje mans liv, hälsa och egendom.Frågan har behandlats av , senastvåren 1990 (1989/90:LU23). hävdar att enlagstiftning som kräver obegränsat ansvar avreaktorinnehavare skulle strida mot 1960 årsPariskonvention. Internationella konventioner brukarnormalt reglera relationer mellan fördragsländerna. I dettafall så regleras vilka garantier som ett land ställer upp omdess verksamhet vållar skada i ett grannland. Skulle detverkligen vara så, att förhindrar attsvenska reaktorinnehavare avkrävs fullständigtskadeståndsansvar för skador på inhemsk befolkning ochsvensk egendom, så bör frånträdakonventionen, eller se till att den blir ändrad. Det endarimliga kravet är ju att obegränsat ansvar skall gälla ävenför skador som överskrider nationsgränserna.Vi kan väl inse att reaktorinnehavaren inte har möjlighetatt svara för tänkbara skador. Harrisburgkatastrofen harkostat mer än vad det kostade att bygga anläggningen. ITjernobyl talar man om kostnader på 100 till 200 miljarderkronor och väntade kostnader av okänd storlek. Vi inserockså att inget försäkringsbolag eller grupp av bolag ärvilliga att teckna försäkringar av den storleksordningen.Det återstår då bara två moraliskt anständiga lösningar.Antingen ikläder sig svenska staten det fullaskadeståndsansvaret eller också skall staten se till attverksamheten upphör. Att låtsas som om problemet inteexisterade är en klart omoralisk attityd.När det gäller kostnader för i Sverigehar staten enligt en utredning av näringsutskottets kansli1989 (1988/89:NU25) lagt ut c:a en halv miljard påkonsekvenslindrande åtgärder. Vad den därutöver kostatkommunerna och allmänheten är det ingen som vet. Vadman vet är att det åsamkat samekulturen obotlig skada. Ochinte heller kan man mäta det psykiska lidande som vållatsmänniskor i de utsatta områdena, som fått sinhusbehovsodling av grönsaker omintetgjord, som oroar sigför skador på småbarn som utsatts för stor strålning deförsta dagarna efter olyckan, som inte kan bedriva jakt ochfiske som förut. Alla sådana oersättliga kostnader gör detgivetvis än mer angeläget att de som drabbas åtminstone fårersättning för de beräkningsbara kostnaderna fullt ut. Detkan konstateras att om kostnaderna förTjernobylkatastrofen i är av storleksordningen 200miljarder svenska kronor, så är detta ett belopp som vidaöverskrider vad som omsatts i hela det svenskakärnkraftsprogrammet i byggnadskostnader ochdriftkostnader sedan starten med 1 i slutet av60-talet.Att staten kan beordra alla vuxna medborgare under 65års ålder att utöva tjänsteplikt vid en eventuell storkärnkraftskatastrof ter sig för många upprörande. Men änmer upprörande är det att staten begränsar sittekonomiska ansvar till 3 miljarder. Dessutom är detuppenbart att en stor kärnkraftsolycka leder till förlustersom aldrig kan ersättas, både för nationen och förindividen, även om obegränsat ansvar förelåg.Vi kräver sålunda en lagändring så att reaktorägarenikläder sig obegränsat skadeståndsansvar förkärnkraftsolyckor, alternativt att sådant ansvar avkrävsstaten. Det förra alternativet torde dock vara liktydigt medatt förbjuda kärnkraft, eftersom inga privata bolag tordekunna ta hela ansvaret för en sådan olycka. Ochförsäkringar torde bli omöjliga att teckna.Därtill är det hög tid att antingen utträda urPariskonventionen eller verka för att obegränsat ansvaräven skall gälla över nationsgränserna. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännaatt atomansvarighetslagen skall ändras så att obegränsatskadeståndsansvar inträder för reaktorinnehavare,alternativt svenska staten, vid ett eventuellt reaktorhaveri iSverige,2. att som sin mening ger regeringen till kännaatt internationellt skall verka för att obegränsatskadeståndsansvar vid kärnkraftsolyckor skall gälla ävenöver nationsgränserna.