mot · GE02T43 · 1991-03-06 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:87 Näringspolitik för tillväxt Finansieringen av investeringar och underhållsåtgärderavseende kommunikationsanläggningarRegeringen föreslår inrättandet av en infrastrukturfondför statlig delfinansiering av större investeringar i vägar,järnvägar och kollektivtrafikanläggningar. Fonden skalltillföras , varav 5 miljarder skallanvisas redan under innevarande budgetår och ytterligare 5under nästa. Utöver ordinarie anslag till dessa ändamålunder den kommande tioårsperioden på ca 50 miljarderräknar regeringen med ytterligare 30 miljarder ibrukaravgifter från vägtrafikanter och 10--15 miljarder ifinansieringsbidrag från näringsliv, regioner m.m.Infrastrukturfonden skall ledas av en delegation, sombereder förhandlingsuppgörelser omsamfinansieringslösningar, medan regeringen fattar beslutom användningen av medlen och i efterhand redovisarprojekten för riksdagen.Utan tvivel föreligger det ett behov av extra insatser förupprustning av kommunikationsnät i . Trots densnabba offentliga utgiftsexpansionen har infrastrukturenkommit att försummas under en följd av år. När tillväxtensaktat av och prioriteringar framtvingats inom den statligautgiftspolitiken, har olika transfereringssystem givitsföreträde framför underhåll och utbyggnad avkommunikationerna.En bidragande orsak till denna resursavvägning är attdet inte görs någon skillnad mellan driftskostnader ochinvesteringar på statsbudgetens utgiftssida.Realekonomiskt får däremot naturligtvis utgifter för dessabåda ändamål vitt skilda verkningar. Höjd dagpenning förvärnpliktiga eller ökat biståndsanslag till något u-landmedför inte en produktivitetshöjning på samma sätt somgenomförandet av ett angeläget vägprojekt, vilket bordeföranleda olika synsätt vad beträffar finansiering m.m.Om i enlighet med regeringensförslag överförs till en särskild infrastrukturfond, skulledetta med nuvarande budgetteknik registreras som en likastor försvagning av statsbudgeten. Men i realiteten rör detsig ju inte om något annat än en finansiell omplaceringmellan två konton, som regeringen båda förfogar över. Ochnär medlen i fonden sedan används för ensamhällsekonomisk räntabel investering, innebär detendast en omvandling från finansiellt till realt kapital, sominte minskar statens förmögenhet.Intill fanns emellertid ensärredovisning på en drift- och en kapitalbudget. Dennainfördes genom budgetreform, och syftet var attöppet redovisa alla förändringar i statens förmögenhet, iförsta hand via kapitalbudgeten, som i princip varlånefinansierad. Driftbudgeten skulle däremot varaskattefinansierad och täcka de löpande utgifterna.Beroende på konjunkturläget kunde driftbudgeten över-eller underbalanseras, men på borde den företejämvikt. Under intryck av keynesianska föreställningarhävdade finansministern att utgifterför offentlig konsumtion resp. offentliga investeringar hadesamma efterfrågepåverkande effekt och att man därförborde eftersträva balans i totalbudgeten. Denna tankegångfick sitt formella erkännande, när 1977 beslöt attlägga samman drift- och kapitalbudgetarna fr.o.m.statsbudgeten /81.Efterhand som behovet av statliga investeringar iinfrastrukturen blivit allt mera påtagligt,har systemet med en totalbudget berett växandesvårigheter. Det är svårt att på ekonomiska grundermotivera varför en lönsam investering i exempelvistelenätet måste skattefinansieras. Därför har olikakringgångsvägar lanserats, bl.a. upplåning direkt påkapitalmarknaden (t.ex. genom Teleinvest) eller viariksgäldskontoret.Den föreslagna infrastrukturfonden utgör ytterligare envariant av investeringsfinansiering vid sidan avstatsbudgeten. Det främsta motivet synes vara strävan attbereda utrymme för kompletterande finansiering frånnäringslivet, kommuner etc. Det förefaller emellertid somom regeringen kraftigt överskattat dessa möjligheter.Enskilda företag kan inte annat än i rena undantagsfallväntas satsa på investeringar, där de inte på normalt sätt kanräkna fram en avkastning på insatt kapital. Kommunernashandlingsutrymme begränsas genom dålig resurstillväxt ochrådande skattestopp.Det är vidare principiellt tveksamt att låta regeringen --efter beredning av en underställd delegation -- självständigtfatta beslut om användningen av statliga medel och därmedavgöra prioriteringen mellan olika infrastrukturprojekt.Konstruktionen med en särskild fond innebär att riksdagengår miste om sin rätt att råda över statens förmögenhet.När finanspolitiken nu måste inriktas mera påstrukturella reformer än på konjunkturpolitiskaavvägningar, är det angeläget att frågan om finansiering avstatliga investeringar får en principiellt genomtänkt lösning.En med traditionell budgetteknik mera förenlig ordningvore att återgå till en uppdelning av statsbudgeten i en drift-och en kapitalbudget. Medel för räntabla investeringarskulle då kunna anslås i form av reservationsanslag.Finansieringen skulle ske genom upplåning eller genomavskrivningar på driftbudgeten. Det ställer sig därmedockså naturligt att företa omplaceringar på kapitalbudgetengenom att sälja statliga tillgångar, t.ex företag ochskogsmark, och använda likviden till investeringar iexempelvis infrastrukturen. En välkommen konsekvenstorde bli att intresset mera inriktas på driftbudgetens saldo,vilket från samhällsekonomisk synpunkt framstår sommotiverat. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att avslår förslaget om inrättandet av eninfrastrukturfond,2. att uppdrar åt den av talmannen tillsattautredningen om roll i budgetprocessen m.m. attöverväga en uppdelning av statsbudgeten i en drift- och enkapitalbudget.