mot · GE02Ub248 · 1991-01-25 00:00:00 — Religionskunskapen har ständigt stått under debatt ochgör så nu också. Det har funnits och finns fortfarandemånga anledningar till det. Antalet lärare som saknarbehörig utbildning är större inom religionskunskapsämnetän i något annat ämne trots att behörighetsanspråken inteär speciellt högt ställda.År konstateras genom undersökningar attantalet undervisningstimmar i religionskunskap av olikaanledningar decimeras till hälften av vad det borde vara.Förklaringen till detta anmärkningsvärda förhållande ärenligt vad många lärare uppger, svårigheter att handskasmed ämnet. Religion upplevs som något abstrakt,kontroversiellt, något som kräver ett orimligt stort mått avförberedelse och engagemang för att den ordinarie lärarenska mäkta med att regelbundet göra rättvisa åt ämnet.Resultatet blir därför gärna att andra SO-ämnen får bredaut sig och annektera den rättmätiga plats somreligionskunskapen borde ha. Det sker nästan omärkligtnär samhällsorienterade ämnen samplaneras.Situationen är faktiskt ännu värre sett ur detperspektivet att religionskunskapen ålagts att orientera omkristendomen. Erfarenheten har visat att svårigheten förmånga lärare att undervisa i religionskunskap i allmänhet ärspeciellt accentuerad när det gäller just den kristnareligionen. Det paradoxala förhållandet uppstår alltså attden religion som är mest omfattad i och i Europaoch i världen i stort och omfattas av flertalet föräldrar ochbarn får det minsta utrymmet i jämförelse med andravärldsreligioner. Resultatet blir alltså att antaletundervisningstimmar i religionskunskap i genomsnitthalveras och att av denna rest en bråkdel i bästa fall ägnasår vår egen religion.För att ytterligare lägga sten på börda kan mankonstatera vid en genomgång av de mest användaläroböckerna i ämnet religion att flertalet knappast hållermåttet. Den mest spridda läroboken på högstadiet har enomisskännlig negativ tendens, särskilt lätt urskiljbar när detgäller kristendomen.Med hänsyn just till det förhållandet kanske man inteskall beklaga att timantalet reduceras men det är en allt förresignerad inställning till problemet. Vad en nyväcktopinion för kristendomsämnets renässans borde ta itu medär en återerövring av den undervisningstid som berövatsämnet. Vidare en förbättring av utbildningen av lärare.Slutligen borde också en kritisk granskning av lärobäckernaske. Redan en vanlig kriarättning skulle kunna rensa bortfadäser, tendentiösa antydningar, förstuckna negativavärderingar och ge presentationen av den kristna religionensamma välvilliga och inlevelsemässiga framställning medvilken de andra världsreligionerna presenteras.Svenska kyrkan borde här ha både rätt och skyldighet attkräva en korrekt behandling av ämnet. Vad som framstårsom anmärkningsvärt är inte bara religionsämnetsfortlöpande förfall både vad gäller innehåll och tid utanframför allt att denna utvecklig eller avveckling tillåtitsfortgå utan att ansvariga gjort något för att brytautvecklingen.Utvecklingen som har liknat en avveckling har onekligenfått ett drag av planmässighet över sig.Vad som kan inge en förhoppning om förändringskulle möjligen kunna vara det förhållandet att tiden kanskeömsar skinn. Kristendomen kan inte längre framställas somdet opium för folket, sövande och fördummande, vilket varden roll som marxismen under sina glansdagar gavreligionen.Nu avslöjas en annan värld bakom murar som rivs ochridåer som vittrar ner, som slår betraktaren med förvåning.Här är det kyrkorna som övervintrat, som hållit den äktakänslan för människans värde och värdighet brinnande,som lågan under en kupad hand, medan de totalitärasystemen som vandrat förbi försökt reducera människan tillkugge och kopia.Det skeende som vi bevittnar där kristendom och kyrkaåter får inta en väsentlig plats i de enskilda människornasoch i staternas liv borde också hos oss kunna stärkavacklande knän. Vi måste ha modet att beträffandereligionskunskapen med speciell hänsyn tillkristendomsdelen ställa frågan: Skall den vinna ellerförsvinna? Görs inget kommer det sista alternativet att hanått sin slutpunkt. Då kan förmodligen nästa läroplankonstatera det okontroversiella faktum att ämnet i frågaplanat ut. Försvararna har lagt sig platt. Det förstaalternativet däremot kräver, för att inte det andra skallinträffa, snara åtgärder.Två möjliga handlingsalternativ kan skönjas. Det enainnebär att man trots allt än en gång försöker blåsa nytt livi den nu existerande formen som jag tidigare nämnde: enförbättrad lärarutbildning, ökad uppmärksamhet kommer religionskunskapen till del och attslutligen läroböckerna ägnas en kritisk granskning medavseende på det sakliga innehållet. För egen del tror jag attdenna väg har liten chans att lyckas. Trögheterna ochflaskhalsarna är många. Man häller inte gärna nytt vin igamla läglar. Därför framstår det andra alternativet som detmest rimliga och intresseväckande. Ett helt nytt greppskulle säkert verka inspirerande på många som med vemodoch resignation åsett avvecklingen uner decennier. Ur detperspektivet framstår den finska modellen som det mestlöftesrika alternativet. Detta alternativ bör tänkas igenomoch som försöksverksamhet bli föremål för tillämpning.Den grundläggande insikten bakom den undervisningsom jag här med några ord vill skissera innebär attrespekten för andra människors tro och livsåskådninggrundar sig på en respekt och insikt om den egna. Därförråder det ingen motsättning mellan att undervisningen i enviss meing blir mer konfessionell och målsättningen attreligionskunskapen också skall öka förståelsen för andrastro. Tvärtom är kanske det första en nödvändigförutsättning för det andra. Det är genom en fördjupning avdet nära och välkända och egna som man inser att sammaförhållanden gäller för andra. Däremot finns det anledningatt tro att religioner som i en så kallad objektivframställning radas upp i en ofta ytlig och föga på djupetgående presentation uppfattas som företeelser ur historiensförbryllande kuriosakabinett.Det är inte underligt om elever efter en sådangenomgång känner sig definitivt vaccinerade mot allt vadreligion heter i fortsättningen. Därför söker religionsämnetenligt min mening en form som gör innehållet rättvisa. Ettkyrkfönster, blyinfattat med glödande färger och motiv, tersig utifrån som ett meningslöst virrvarr men inifrånmeningsfullt. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om undervisningen ireligionskunskap i .