mot · GE02Fi217 · 1991-01-25 00:00:00 — Uppjusteringen förklaras bl.a. avtillkommande oplanerade skattehöjningar. Erfarenhetenlär att nya sådana i förening med en än svagare BNP-utveckling än beräknat kan leda till att skattetrycket -- trotsalla försäkringar om motsatsen -- stiger även i år.Härtill bör läggas att den kalkylerade minskningen avskattetrycket beror på att kommunsektorn fått rätt tillavdrag för erlagd mervärdeskatt och att den tillfälligaarbetsmiljöavgiften, som tillkom genom en uppgörelsemellan socialdemokraterna och , försvinner1991. Enbart den förra faktorn, som är en rent tekniskomläggning, motsvarar en skattetrycksförändring med enprocentenhet. Det faktiska skattetrycket stiger därför ävenenligt regeringens beräkningar trotsatt arbetsmiljöavgiften inte längre tas ut.Enligt regeringens egen betygsättning ärbudgetpolitiken mycket stram. Det beror naturligtvis påvad man jämför med och vilka förväntningar som finns.Enligt redovisningen i den preliminära nationalbudgetenberäknas finanspolitiken och få en kraftigtexpansiv effekt på samhällsekonomin. Det behöver intevara fel i nuvarande konjunkturläge, men beteckningenstram framstår som missvisande.Ett problem när det gäller att bedöma regeringensbudgetförslag är att det i likhet med vad som blivit vanligtunder senare år måste beskrivas som mycket ofullständigt.Ett stort antal anslagsförslag är ''stjärnmärkta'' i avvaktanpå kommande särpropositioner. Detta understrykerangelägenheten av den översyn av budgetprocessen m.m.som inletts inom efter bl.a. ett moderatmotionsinitiativ vid det förra riksmötet.Som tidigare påpekats fäster regeringen en överdrivetstor vikt vid att budgetförslaget /92 uppvisar balansmellan utgifter och inkomster. Det heter att besparingar ochinkomstförstärkningar skall ge en samlad effekt påbudgeten i storleksordningen 30 miljarder kronor.Uppgiften är svår att bedöma, eftersom det inte framgårvilken jämförelsepunkten är. Ungefär hälften av summanbestår dessutom av engångsåtgärder och avbokföringsmässiga transaktioner som inte har någonfinanspolitisk effekt. Belysande är att det underliggandebudgetsaldot redovisas till minus 15,6 miljarder.Å andra sidan måste statsinkomsterna bedömas varaunderskattade, eftersom beräkningen baseras på ettorealistiskt lågt inkomstantagande och dessutom förutsätteren mindre ökning av den privata konsumtionen än vadexempelvis KI räknar med. Av det förra skälet börinkomstskatterna och av det senare momsen och andrakonsumtionsskatter ge större utdelning av vad som anges ifinansplanen. Som påvisades i den nyssnämnda motionentill förra årets brukar budgetutfallet förbättrasfrån den första presentationen i finansplanen till bokslutetefter budgetårets slut.Det finanspolitiska värdet av det framräknadebudgetsaldot urholkas dessutom ytterligare av regeringenssätt att laborera med posten Beräknat tillkommandeutgiftsbehov, netto. I statsbudgeten /91 är dennaupptagen med . Normalt skall den minskaunder pågående budgetår, efterhand som oredovisadeförslag framläggs och förverkligas. Men i RRV:sbudgetprognoser steg siffran -- enligt uppgiftpå föranstaltan av -- upp till 15miljarder, av allt att döma för att få saldot att hålla sig kringnoll. Enligt vår mening får denna budgetpost inte hanteraspå detta sätt.I försöken att förklara de stora variationerna i postenBeräknat tillkommande utgiftsbehov, netto, har planernapå en infrastrukturfond figurerat. är det tydligenmeningen att en sådan skall inrättas med ett startkapital på drygt 5 miljarderkronor. Någon utgift i egentlig mening lär det dock inte blital om under budgetåret. Om man hade dröjt med åtgärdentill , vilket framstår som motiverat frånsaklig synpunkt, skulle resultatet ha blivit att budgetsaldotkom att försämras i stället för att förbättras mellan de bådabudgetåren.Större betydelse än det statliga budgetsaldot har dettotala offentliga sparandet inom den offentliga sektorn.Detta kommer även fortsättningsvis att uppvisa ettbetydande överskott, även om detta reduceras fråntoppåren 1989 och 1990. Denna neddragning ligger i linjemed vad vi förordat, eftersom vi avvisar den medöverbeskattning genomförda uppbyggnad av det offentligasparandet som socialdemokraterna siktar till. Menförutsättningen är en politik som stimulerar det enskildasparandet, så att vi får bukt med den totala sparandebristeni vårt land.4. Riktlinjer för den ekonomiska politiken 4.1 Grundläggande principerMålet för den ekonomiska politik moderatasamlingspartiet förespråkar är ytterst att öka den enskildesfrihet och välfärd. Det förutsätter god ekonomisk tillväxt,stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målenkan nås endast med en politik som stärkermarknadshushållningen och avlägsnar de tillväxthinder somunder byggts in i den svenska ekonomin.Inom den ekonomiska politikens ram måste större viktläggas vid den långsiktiga strukturpolitiken. Dennaskall skapa förutsättningar för omvandling och dynamik.Nya lönsamma företag måste kunna utvecklas och gamlaolönsamma avvecklas. För en ekonomisk tillväxt i nivå medomvärldens krävs dels god konkurrenskraft, dels enförbättrad utvecklingskraft. Att förbättra såvälkonkurrenskraft som utvecklingskraft är den dubbla uppgiftsom den ekonomiska politiken står inför under de närmasteåren.Utvecklingskraften förstärks genom att man ökarekonomins flexibilitet och förmåga att på marknadsmässigavillkor dirigera resurser mot områden med gynnsamma pris-och tillväxtförutsättningar såväl på hemmamarknaden sompå världsmarknaden. Det skapar förutsättningar för envaraktigt högre tillväxt. Genom en bättrefunktionsduglighet hos olika marknader och högreproduktivitet minskar också inflationsbenägenheten iekonomin, vilket underlättar stabiliseringspolitiken.Den viktigaste åtgärden för att öka drivkraften attarbeta, spara och starta företag samt för att underlättalönebildningen är att sänka det totala skattetrycket. Sänktamarginalskatter inom ramen för ett oförändrat skattetryckbetyder att andra skatter i kompenserande syfte måstehöjas. Detta leder till olika former av störningar. Särskiltangeläget är att beskattningen av företagande och sparandeinte markant avviker från förhållandena i omvärlden.Den offentliga sektorn måste reformeras. Alternativ tillden offentliga verksamheten i form av privatamarknadslösningar skall möjliggöras. Detta innebär intebara möjligheter till en effektivare och därmed billigareproduktion utan även större variationsrikedom itjänsteutbudet, vilket skulle befrämja valfriheten för bådekonsumenter och berörda yrkesutövare. Det skulle ocksåinnebära en större frihet för dem som arbetar i offentligsektor att välja arbetsgivare eller starta eget.En försäljning av statliga företag och andra tillgångar tillden enskilda sektorn befrämjar effektiviteten, spriderägandet, stimulerar hushållssparandet och skapar dessutommöjligheter att reducera statens ränteutgifter.Offentliga ingrepp i form av regleringar och föreskriftersom hämmar näringslivet bör prövas och i största möjligautsträckning slopas. En avreglerad kapital- ochvalutamarknad fördelar de finansiella resurserna smidigare,snabbare och säkrare till de områden där de gör mest nytta.Lagstiftningen på arbetsmarknaden bör moderniseras så attden underlättar och inte försvårar strukturomvandlingen.Bostadsmarknaden måste fås att fungera bättre genom attsubventioner successivt tas bort, fastighetsskatten stegvisavskaffas samt centralstyrning och byråkrati ersätts medrörlighet och anpassning.Stabilitet och långsiktighet måste bli honnörsord inomden ekonomiska politiken. För att möjliggöra en över tidenstadig tillväxt måste ekonomins spelregler vara kända ochuppfattas som rimliga. Många investeringar av långsiktigkaraktär, inom t.ex. energisektorn, basindustrierna ochbyggnads- och anläggningssektorerna, tenderar att skjutaspå framtiden eller förläggas till andra länder, om villkorenför näringslivet uppfattas som osäkra. Den kortsiktighetoch ryckighet som kännetecknat den socialdemokratiskapolitiken har förstärkt sådana reaktionerhos företagare och anställda. Den ekonomiska politikensinriktning bör därför ligga fast över tiden.Stabiliseringspolitiken skall inriktas på att skapaförutsättningar för en god tillväxt inom hela ekonomin utanatt trånga sektioner uppstår inom vissa branscher ellerregioner. När ekonomin nu är inne i en recession medtendenser till kostnadsinflation, måste politiken inriktas påatt skapa förutsättningar för kommersiella nysatsningar,som orsakerna till de kraftiga pris- ochlöneökningarna undanröjs.Det är främst på ekonomins utbudssida som åtgärderbehöver sättas in. Det kan bl.a. ske genom ettförnyelseprogram för den offentliga sektorn, som innebäratt en del av den bedrivna offentliga varu- ochtjänsteproduktionen förs över till den privata sektorn. Dåproduktivitetsutvecklingen inom denna sektor överstigerden i offentlig sektor, uppstår samhällsekonomiska vinster.Även den ökade flexibilitet som härigenom uppstår bidrartill att utbudet inom dessa områden överensstämmer medefterfrågan. På detta sätt minskar produktionen av sådantsom inte efterfrågas, och resurser frigörs till områden medstörre tillväxtpotential.Trots lågkonjunkturen, med ökande arbetslöshet, råderdet inom vissa sektorer brist på utbildad personal. Detta börmötas med effektiv och meningsfull utbildning i såväl privatsom offentlig regi. Dessutom bör möjligheter till privatarbetsförmedling skapas så att det blir lättare förarbetstagare och arbetsgivare att finna varandra.En förbättrad konkurrens skapar förutsättningar förbättre resursutnyttjande och lägre pris- ochkostnadsökningar. Detta gäller både på det privata och detoffentliga området. Avregleringar inom t.ex. byggsektornoch jordbruket bör kombineras med en ökadinternationalisering. Genom ett svenskt närmande till EGkommer företagen att kunna nå större marknader menockså utsättas för en effektivitetsbefrämjande konkurrens.Stabiliseringspolitiken bör inte sikta till finjusteringar avden inhemska efterfrågan. Erfarenheten visar att insattaåtgärder i allmänhet får effekt så sent att de motverkar dettilltänkta syftet. En aktiv konjunkturpolitik i Keynes' andatenderar att snarare förstärka än dämpa ekonominssvängningar.Mot denna bakgrund har moderata samlingspartietlänge avvisat finanspolitiska ingrepp för att finjusteraefterfrågan. Stabiliseringspolitiskt motiverade insatser bör iförsta hand åvila penningpolitiken, varvid målet att bevaraden fasta valutakursen skall vara vägledande.Det moderata alternativet till regeringens ekonomiskapolitik innefattar således en strukturpolitisk omvandlinggenom skattelättnader och avreglering samt en icke-interventionistisk, normbaserad uppläggning avstabiliseringspolitiken. Detta program har störremöjligheter än en interventionistisk politik att varaktigt ochtrovärdigt värna den fulla sysselsättningen.För denna inriktning talar också den allt snabbareinternationaliseringen. Inom blir strävandena tillekonomisk integration allt starkare, men alldeles oavsettdetta ökar beroendet länder emellan. får inteisolera sig från denna process utan bör tvärtom aktivt deltai integrationsarbetet. Då utgör ett litet ochsynnerligen handelsintensivt land, finns det stora fördelarmed ökat samarbete över gränserna. Men detta förutsätteren vilja till anpassning till internationella regelsystem ochförhållandena i andra länder.Frihandel innebär att tillgängliga resurser används påbästa sätt. De samhällsekonomiska vinster som uppstårbidrar till att öka den globala välfärden. För att principenom frihandel skall kunna utvecklas måste de pågåendeGATT-förhandlingarna fullföljas. Om inte syftet helt nås idenna omgång, skall ändå fortsätta att verkapådrivande i arbetet på att riva ned gränshinder.Moderata samlingspartiet verkar för att skallansöka om medlemskap i . Förhandlingarom villkoren kan pågå fram . I anslutningtill riksdagsvalet bör svenska folket i enfolkomröstning ta ställning till det avtalsförslag mellanSverige och EG som då torde föreligga. Fullvärdigtmedlemskap bör därmed kunna uppnås till den 1 januari1995.4.2 Privatisering av sparandetI har en överflyttning avsparande skett från hushåll och företag till denkonsoliderade offentliga sektorn. Sparandet har med andraord socialiserats. Det är en viktig uppgift för denekonomiska politiken att vända denna utveckling.Finanspolitiken skall inte längre inriktas på att genereraöverskott för fondering i offentlig regi, utan sparandet börske hos hushåll och företag.Socialdemokraterna eftersträvar en ordning, där detoffentliga sparandet sätts i centrum. Detta sker med klarapolitiska motiv samt utifrån en uttalad uppfattning atthushåll och företag inte själva klarar av uppgiften att sparai den utsträckning som behövs. Införandet avlöntagarfonder, uttaget av pensionsskatt, utvidgningen avAP-fondens placeringsmöjligheter och tillkomsten av femteAP-fonden utgör led i denna politik och därmed inslag i ettalltmer omfattande kollektivt sparande. Hösten 1990lanserade dessutom LO förslag som innebär kraftigt ökatuttag av arbetsgivaravgifter för att ytterligare förstärka AP-fonden, som denna skulle ges vidgade möjligheteratt placera i aktier och fastigheter.Moderata samlingspartiet förespråkar en annan väg. Detsparande och den kapitalbildning som krävs förnäringslivets utbyggnad skall ske i den enskilda sektorn.Efter hand som de åtgärder vi föreslår leder till ett ökathushållssparande, bör den offentliga sektorns finansiellasparande kunna reduceras. Målsättningen för denkonsoliderade offentliga sektorns finansiella sparande börvara att det balanserar över en konjunkturcykel.I linje med denna politik ligger de borgerliga förslagenatt avveckla löntagarfonderna och att privatisera statligaföretag.För att förbättra det dåliga hushållssparandet måste engenerell politik föras. Det gäller att skapa såväl motiv somförutsättningar för sparande. Det går inte att nämnvärt ökasparandet med hjälp av skattemässiga styråtgärder ellerselektiva åtgärder i övrigt. Att med tvångsmedel försökahöja sparandet är direkt olämpligt. Det motverkarsparviljan och leder endast till omfördelning av sparandeeller till upplåning. Det tvångssparande somsocialdemokraterna och genomdrev våren1989 bör återbetalas.Det är främst genom kombinationen av stabila regleroch sänkt skattetryck som hushållens sparande skall kunnaöka. Tillsammans med en ekonomisk politik som inriktas påinflationsbekämpning blir incitamenten till sparanderadikalt bättre. Dessutom gör våra förslag om reformeradkapitalbeskattning sparandet mer lönsamt. Den realaavkastningen efter skatt ges härigenom förutsättningar attbli positiv.Därutöver är det viktigt att särskilt stimulera långsiktigtbundet sparande samt att sprida ägandet av bostäder ochaktier till enskilda hushåll.I bank bör ett startsparande införas där bl.a. föräldrarkan bygga upp ett startkapital för barn och ungdomar.Vidare bör pensionssparandet breddas så att det också kanske i bank med liknande skattefördelar som förförsäkringssparandet.Ett av de viktigaste sparmålen är bostaden. Sparande tilloch i egen bostad bör främjas bl.a. genom attfastighetsskatten och förmögenhetsskatten successivtslopas. Dessutom skall omvandling av hyreslägenheter tillbostadsrätts- och även ägarlägenheter underlättas ochbosparande stödjas med statliga premier.En väl fungerande aktiemarknad förutsätter attdiskrimineringen av privatpersoners aktiesparande upphör.Om det skall finnas förutsättningar för företagen att påinhemska marknader finna personer som önskar köpanyemitterade aktier, måste dubbelbeskattningen avaktieutdelningar avvecklas samt reavinstbeskattningenförenklas och lindras. De ofördelaktiga villkor påaktiebeskattningens område som gäller iSverige förstör förutsättningarna för att utnyttja denomfattande sparpotential som hushållen representerar.Moderata förslag för att öka hushållssparandetpresenteras i motion 1990/91:Fi602 Sparande ochägandespridning av m.fl. (m).4.3 LönebildningenLika viktigt som att ge kapitalbildningen gynnsammaförutsättningar är det att skapa goda villkor förlönebildningen, så att denna inte medverkar tillkostnadsökningar utöver vad som förekommer iomvärlden. har den höga lönehöjningstakten iSverige urholkat vår konkurrenskraft. Som framgått av detföregående är regeringens linje att försöka styralönebildningen med hjälp av inkomstpolitiska ingripanden.Erfarenheterna av sådana såväl här hemma som utomlandsär emellertid genomgående negativa.Moderata samlingspartiet har underdet haft anledning att ställa sig avvisande tillförslag om olika former av lönereglering. Vi serlönebildningen som ett specialfall av den allmännaprisbildningen i en marknadsekonomi.Löntagarorganisationernas uppgift blir då att pressa upparbetskraftens ersättning mot den nivå som svarar motmarginalproduktiviteten. Går de längre, uppstår störningarsom tar sig uttryck i antingen inflation eller arbetslöshetberoende på den ekonomiska politikens inriktning.Förutsättningen för en ekonomiskt försvarbarlöneutveckling är en klar arbetsfördelning mellan denpolitiska makten och arbetsmarknadens parter. På regeringoch riksdag ankommer det att klargöra sin bedömning avdet samhällsekonomiska läget och vilka ekonomisk-politiska åtgärder denna föranleder. Av stor vikt i dettasammanhang är att det anges vilket löneutrymme som ärförenligt med samhällsekonomisk balans och vad somhänder om det skulle överskridas. Själva lönebildningenblir sedan en uppgift för parterna. Dessa skall då varamedvetna om att eftersom statsmakterna inte är beredda attackommodera alltför stora lönehöjningar, får de själva bäraansvaret för konsekvenserna i form av arbetslöshet samtkonkurser och företagsnedläggelser. Endast i egenskap avarbetsgivare har staten anledning att spela en aktiv roll iavtalsrörelserna, och då i syfte att utifrån uppställdapersonalpolitiska mål till lägsta möjliga kostnad tillgodoseföreliggande personalbehov.Moderata samlingspartiet har ända sedan Rehnberg-gruppens tillkomst varit skeptisk till dess möjligheter tillframgång. Den tillsattes , sedan regeringsförslagetom lönestopp och strejkförbud hade avvisats av ,och dess uppgift var ursprungligen att haåstadkommit ett lågt utfall av både prisklausulen för dettaår och avtalsförhandlingarna . Uppdraget varomöjligt, och i båda avseendena blev resultatet ettmisslyckande. För vissa avtalsområden är föregående årspriskompensationsförhandlingar ännu inte avslutade, ochbeträffande 1991 föreligger ännu intenågra avtal.Rehnberg-gruppen gjorde på regeringens uppdrag ennystart och presenterade ettförslag till stabiliseringsavtal. Hela förfarandet är fullt avparadoxer. Arbetsgivarna, som i princip motsätter sigcentral avtalssamordning, har ställt sig positiva till förslaget,därför att det innehåller låga löneökningar. De fackligaorganisationerna, vilka gärna vill ha centrala avtal, har ställtsig mer eller mindre negativa, därför att de inte är nöjdamed innehållet. Och regeringen, som säger sig avvisa statliginblandning i avtalsrörelserna, fullföljer sina försök att styralönebildningen genom att hota med lagreglering.Det följer av vår syn på lönebildningen som en form avprisbildning på en marknad att det enligt vår mening integår att fastställa lönehöjningarnas storlek endast i ettcentralt avtal. Det är i praktiken omöjligt att hindra enarbetstagare och en arbetsgivare, som är överens om attlönen bör höjas, att också göra så. På en fungerandemarknad måste dessutom denna form av flexibilitet finnas.En fastlåsning av lönestrukturen, om den nu vore möjlig attgenomföra, skulle vara direkt skadlig för den ekonomiskautvecklingen.Rehnberg-gruppen har dock haft det goda med sig attlöneförhandlingarna har blivit försenade. Normalt skulleredan i höstas de fackliga organisationerna ha hållit sinaavtalskonferenser och trissat lönebuden i höjden för att såhär i början av det nya året kanske vara framme i ettvarselläge. Som det nu är har knappast några löneyrkandenformulerats. Dröjsmålet har medfört att parternasmedvetande om det ekonomiska lägets allvar har ökat.Enligt vår mening bör arbetstagare och arbetsgivare nuges tillfälle att utifrån redan förda diskussioner förhandla påegen hand och träffa avtal på den förhållandevis låga nivåsom under nuvarande omständigheter kan förväntas.Därmed vinner man att parterna själva får ta sitt ansvar förutvecklingen. En lönelag skulle lyfta av dem detta ochbädda för revanschtänkande inför perioden därefter.Eftersom en svaghet med det svenska lönesystemet visat sigvara att förhandlingarna förs på tre nivåer med nya påslagvarje gång, finns det skäl att låta dem ske så decentraliseratsom möjligt.4.4 ArbetsmarknadenRätten för en facklig organisation att vidta stridsåtgärderär ett självklart inslag på en fri arbetsmarknad. För attlönebildningen skall fungera tillfredställande måste detdock föreligga viss grundläggande balans mellan parterna.Därför är det motiverat med övergripande spelregler kringfackliga konflikter.De senaste årens arbetskonflikter har understrukitbehovet av sådana spelregler. Regeringen har tillsatt enutredningsman för att utarbeta förslag till förändringar.Denne har dock enligt mediauppgifter förhindrats attpresentera sina förslag. Det är olyckligt, eftersom det är högtid att vidta åtgärder.För att lönebildningen skall fungera krävs respekt föravtalen. När fredsplikt råder skall arbetskonflikter inteförekomma. Ändå är mer eller mindre explicita hot omolovliga stridsåtgärder ofta ett inslag i de lokalaförhandlingarna. Skadeståndet för deltagande i en olovligkonflikt bör stå i överenstämmelse med den skada somkonflikten orsakar. Den nuvarande s.k. 200-kronorsregelnsaknar verklighetsförankring. Ett lämpligt övre tak är 5 000 kronor.Även i andra avseenden är det viktigt attkonfliktreglerna förändras. Det gäller bl.a. bestämmelsernaom samhällsfarlighet. Även reglerna om medling vidkonflikter bör övervägas.Regeringens misslyckade ekonomiska politik avspeglarsig i läget på arbetmarknaden. Tiotusentals anställda ärvarslade, och ett stort antal har redan fått lämna sina jobb.Ungdomar som söker sig in på arbetsmarknaden har svårtatt få arbete. Det finns -- som tidigare nämnts -- dessvärreanledning att frukta att den av regeringen förutseddaökningen av arbetslösheten kommer att överträffas.Arbetslösheten kan inte primärt bekämpas genomarbetsmarknadspolitiska åtgärder. Man kan inte avskaffaarbetslöshet genom olika konstlade åtgärder.Konsekvensen av en sådan politik är att den förhindrararbetsmarknaden att åter komma i balans. Därmed förlängsperioden med allvarliga arbetslöshetsproblem.Arbetsmarknadspolitikens uppgift är inte att skapaarbetstillfällen -- den är att skapa förutsättningar för eneffektiv arbetmarknad. Arbetsmarknaden måste fungerabåde i tider med brist på arbetskraft och när det finnstendenser till överskott.Socialdemokraterna talar ofta om att de bedriver enaktiv arbetsmarknadspolitik. Detta har under de senastedecennierna inneburit stora satsningar på bl.a.beredskapsarbeten. Erfarenheterna av dessa är dock intesärskilt goda. Dels tenderar beredskapsarbeten att varadyra, dels finns det en inlåsningseffekt -- arbetslösa som harberedskapsarbete söker inte arbete aktivt. tidsforskning visar också att stora arbetsmarknadspolitiskainsatser försvårar de nödvändiga anpassningsprocessernapå arbetsmarknaden. Det är därför tillfredställande attregeringen -- i alla fall -- har avstått från att ökaantalet beredskapsarbeten. bidrar detta tll attavslöja att regeringen saknar alternativ för en framtidaarbetsmarknadspolitik.Vi moderater strävar efter en aktivarbetsmarknadspolitik i betydelsen att statens åtgärder skallvara utformade så att balans återställs påarbetsmarknaden. En arbetsmarknad i balans är inte enarbetsmarknad helt utan arbetslöshet -- en sådanarbetsmarknad är ur balans. Det kommer alltid att finnasföretag som expanderar och kontraherar, det kommer alltidatt finnas personer som söker sig in på arbetsmarknaden,som flyttar till en ny ort eller dylikt. En kortarbetslöshetsperiod är inte heller en social katastrof för denenskilde.