mot · GE02Fi602 · 1991-01-25 00:00:00 — Men sparandet i den enskilda sektorn räcker alltsåinte till för att väga upp detta, utan landet dras med ettbesvärande underskott i bytesbalansen.Jämför med exempelvis , därbudgetunderskottet är än större (av BNP). IItalien kompenseras detta mer än väl av ett positivthushållssparande. Och jämför slutligen med , därväxande överskott i de offentliga finanserna inte hindrarsamtidigt växande underskott i det ekonomiska utbytet medomvärlden. Det framstår som uppenbart att man måste setill det samlade sparandet i ett land och att det inte hjälperatt med skattehöjningar förbättra det offentliga sparandet,om dessa i minst motsvarande mån slår ut privat sparande.Även om det kan vara möjligt förländer med sparandebrist att låna till investeringar frånöverskottsländer, kommer det rimligen att framstå somviktigt i den internationella konkurrensen att de som boroch verkar i ett land också ges tillfälle att med avsättningarur sina inkomster för framtiden lämna ett bidrag tillvälfärdstillväxten.Detta är dock inte de svenska socialdemokraternas väg.Med sin extrema högskattepolitik uppnår de dels att detenskilda sparandet undergrävs, dels att ett offentligtsparandeöverskott framkommer som främst via olikafonder kan användas för att öka det kollektiva ägandet.Inspirationskällan är fortfarande den socialism somförkastats i vår omvärld. Det tycks , i det internationellaperspektivet, endast vara de svenska socialdemokraternasom inte genomskådat utopin om de kollektiva modellernasförträfflighet.5. Orsaker till minskningen av hushållens sparandeDen kraftiga utbyggnaden av de kollektiva skyddsnäteni har medfört att många enskilda hushåll dragitslutsatsen att de inte själva behöver spara för framtidabehov. Att spara för pensionering, sjukdom, arbetslöshet,oförutsedda utgifter m.m. framstår inte som nödvändigt,när staten säger sig garantera den framtida tryggheten. Etteget sparande kan tvärtom i många fall leda till väsentligtsämre förmåner från det allmänna än eljest. Utbyggnadenav de kollektiva försäkringssystemen och socialpolitikensutformning har därmed bidragit till att trendmässigt sänkahushållens sparande i --åtminstone fram till , då tvivlen vuxit på attstaten kan leva upp till sina utfästelser. Detta bekräftas irapporten ''Pensionssystemets inverkan på hushållenssparande'', där det konstateras:Enligt fyra av fem ekonometriska studier som gjorts påsvenska data har ATP minskat hushållens sparande.Resultaten från dessa studier är att sparkvoten skulle varitmellan under 1960- och1970-talet om pensionssystemet inte ändrats och ATPsåledes aldrig införts.Hushållens möjligheter att spara har också påverkats avatt de disponibla inkomsterna utvecklats dåligt sedan mittenav . Det finns en tendens att vilja upprätthålla ennågorlunda jämn konsumtionsökning med åtminstonenågon procent . Sker inte minst motsvarandeökning av den disponibla inkomsten, går det ut översparandet.Detta innebär att den kraftiga höjningen avskattetrycket, vilken syftat till att ta i anspråkkonsumtionsutrymme för den offentliga sektorns räkning,har motverkats genom att hushållen har dragit ned sittsparande. Även den uppbromsning av näringslivetsutveckling som skett , medåtföljande dämpning av samhällets totala inkomstökning,har negativt påverkat hushållens inkomster och därmedminskat deras sparande.Till stor del sammanhänger således den trendmässigaförsämringen av sparandet med utbyggnaden av denoffentliga sektorn och det hårda skattetrycket.Raset i sparkvoten förklaras också avatt det reala sparandet -- främst hushållensbostadsinvesteringar -- minskat kraftigt. Bakom dennautveckling återfinns bl.a. den begränsning av avdragsrättenför boenderäntor som genomfördes under perioden.Den försämring som inträffat under de allra senaste årenkan dessutom förklaras av att avregleringen påkreditmarknaden ökat tillgången på krediter för hushållen,något som tillsammans med höga marginalskatter gjortlånefinansierad konsumtion mindre kostsam än vad denannars skulle ha varit. För att hushållens sparande skall ökakrävs förutom varaktigt ökade realinkomster också en godrealavkastning efter skatt på sparandet. Det måste heltenkelt löna sig bättre att spara än att låna.Ytterligare en viktig orsak till det dåligahushållssparandet är den osäkerhet om sparandets framtidaavkastning som den socialdemokratiska regeringens politikframkallat. För att människor skall våga spara långsiktigtkrävs att spelreglerna ligger fast över tiden. En Sifo-undersökning visar att av detillfrågade anser att osäkerheten till följd av politiska beslutär så stor att det inte är meningsfullt att planera sinekonomi.6. Hushållens förmögenhetstillgångar och sparandeDe svenska hushållens finansiella bruttoförmögenhetuppgick till nästan . Räknasskulderna bort återstod en finansiell nettoförmögenhet på341 miljarder kronor. Av tabell 4 framgår att den störstatillgångskategorin utgjordes av bankmedel och kontanter.Ca 34 procent av förmögenheten varbanktillgodohavanden. Detta innebär en minskning jämfört med föregående år. Återstodenbestod av tillgångar i allemanssparandet, obligationer,börsaktier, aktiefondsandelar, försäkringar m.m.Tabell 4 Hushållens finansiella förmögenhet 1988MiljarderAndel kronorprocentBankmedel och kontanter37334,1Allemanssparandet605,6Obligationer1029,3Börsaktier19417,6Aktiefondsandelar736,7Försäkringssparande1079,7Övriga finansiella tillgångar18617,0Summa finansiella tillgångar1 095100,0Skulder75478,0Summa finansiell nettoförmögenhet34122,0Källa: SCBTabell 4 upptar endast de finansiella tillgångarna. Detinnebär att t.ex. småhus, jordbruksfastigheter ochhyresfastigheter inte finns medtagna. En uppskattning från1982 visar emellertid att av hushållenstotala tillgångar, d.v.s. både de finansiella och reala, låg iboendet, varav enbart småhus svarade för drygt 45procentenheter. Hushållens tillgångar i form avbanktillgodohavanden och kontanter motsvarade 1982 intemer än av det uppskattademarknadsvärdet på fastighetstillgångarna. Även om dettorde ha skett vissa förskjutningar , förefaller dettroligt att fastighetstillgångarna alltjämt svarar för dendominerande delen av hushållens tillgångar totalt sett.Den viktigaste sparformen för hushållen har under långtid varit bostaden. En egen bostad är ett angeläget sparmålför många och dessutom det bästa sättet att spridaförmögenhetstillgångarna i samhället. Ökat bostadsägandemedför ekonomisk trygghet för den enskilde. Dessutomförbättras vården av bostaden, vilket medverkar till attbegränsa driftskostnaderna. Detta är till fördel från bådeprivatekonomisk och samhällsekonomisk synpunkt.I samband med den pågående skatteomläggningenskärps beskattningen av det egna boendet kraftigt. Höjdataxeringsvärden, ytterligare avdragsbegränsning och höjdfastighetsskatt motverkar möjligheten för många familjeratt spara i och till ett eget boende. Det blir helt enkelt fördyrt.Av tabell 4 framgår att aktier utgjorde 18 procentav hushållens finansiella tillgångar. Denna siffra innebäremellertid en överskattning av hushållens aktieägande,eftersom SCB även inkluderar stiftelser och organisationeri statistiken.Den del av det samlade börsvärdet som ägs av enskildahushåll har minskat . ägde privatpersoner av börsaktierna. År1970 hade andelen sjunkit till 55--. Enligt desenaste uppgifterna äger hushållen inte mer än 19procent av börsvärdet genom direktägande. Därtill kommer8 procents ägande via aktiefonder.Minskningen av det privata aktieägandet ägde länge rumsamtidigt med att det antal hushåll som ägde aktier ökade.Mellan 1989 och 1990 minskade emellertid antalet personersom äger aktier från 2,9 miljoner till 2,3 miljoner.Tillkomsten av nya småsparare i aktier under 1980-taletkunde dock inte uppväga utförsäljningen av aktier frånstörre enskilda aktieägare. I stället har det institutionellaägandet ökat. Försäkringsbolag, investmentbolag, andrabörsföretag, , stiftelser m.m. svarar i dagför två tredjedelar av aktieägandet på fondbörsen.Det är mycket oroande att hushållen ersätts avinstitutioner som aktieägare. I en marknadsekonomi är detsärskilt angeläget att aktiesparandet är väl spritt bland deenskilda medborgarna. Utvecklingen mot ett alltmerinstitutionaliserat ägande av näringslivet försvagarmarknadsekonomin. När det personliga intresset för aktiersavkastning försvinner, riskerar aktiemarknadensfunktionssätt att försämras.Den viktigaste orsaken till institutionaliseringen avaktieägandet är den ogynnsamma skattesituationen förprivatpersoner jämfört med institutioner.Hushållens mest dominerande tillgång, bortsett frånsmåhus, är banktillgodohavanden. Som andel av definansiella tillgångarna har inlåningen i bank emellertidminskat . Sparande i bank har jämfört medfastigheter och olika typer av lös egendom (utom aktier)haft en klart missgynnad ställning i skattehänseende, vilkettorde vara en viktig förklaring till minskningen. Desparformer som är av störst betydelse när det gäller attfinansiera näringslivets utbyggnad -- aktiesparande förriskkapital och banksparande för lånekapital -- har såledesvarit de som diskriminerats mest genomskattelagstiftningen.Hushållens försäkringstillgångar låg av den totala förmögenheten. 1987 hadeandelen ökat till . Försäkringssparandetsyftar särskilt till att skapa trygghet och oberoende. Tillskillnad från bank- och aktiesparandet är detta sparandelångsiktigt och mindre rörligt. Privata pensionsförsäkringaroch andra enskilda försäkringar stärker individensskyddsnät och minskar behovet av kollektiva försäkringar.Sparandet i pensionsförsäkringar har de senaste årenvarit stigande. Förklaringen till detta är troligen att ATP-systemet inte upplevs som särskilt säkert. Inte minst harmånga kvinnliga försäkringssparare tillkommit av dettaskäl. De höga marginalskatterna har dessutom gjort detförmånligt att spara i pensionsförsäkringar. En utvecklingsom innebär att det allmänna står för grundtryggheten ochatt människorna ovanpå detta frivilligt sparar i försäkringarär positiv.Under 1986 beslutade den socialistiskariksdagsmajoriteten att ta ut en särskild skatt påpensionssparandet. Regeringen presenterade förslaget ompensionsskatt utan att det hade föregåtts av någonutredning. Inte heller gavs utrymme för sedvanligremissbehandling. Den enda instans som fick yttra sig varlagrådet. Lagrådet avstyrkte förslaget av konstitutionellaskäl. Men det tog regeringen ingen hänsyn till. Förslagetförelades ändå riksdagen.Förutom att pensionsskatten aktualiserar viktigakonstitutionella aspekter och enbart av detta skäl inte bordeha genomförts kan den också få negativa effekter påsparandet. Pensionsskatten skapar en ökad osäkerhet ochmotverkar därmed direkt ett långsiktigt sparande i ensituation när sparandet totalt sett skulle behöva öka.Pensionssparandet drabbas av en ny -- trotslöften om motsatsen -- permanent pensionsskatt. Deenskilda människornas sparande för en trygg ålderdomförsämras därmed kraftigt.7. Regeringens sparpolitikDen nedåtgående trenden i hushållssparandet har drivitsfram under socialdemokratiska regeringar. Detta får sessom ett utslag av en medveten men kamoufleradsocialiseringspolitik. I regeringsdokument kan det talas vagtom det önskvärda i att öka hushållens sparande. Men, sägsdet, det går nog inte utan stora stimulanser som ärfördelningspolitiskt problematiska. Slutsatsen blir att detkollektiva sparandet i stället behöver förstärkas, vilket iklartext betyder ökad överbeskattning av medborgarna.De tankar som framförs om kollektivkapitalbildning har rötter långt tillbaka i tiden. De kommertill uttryck i allt som skrivits och sagts om löntagarfonderoch tidigare modeller för kollektivt ägande. Eftermisslyckandet med Statsföretag och annan offentligstyrdaffärsverksamhet har intresset allt mer inriktats på indirektägande via olika fonder. Försök att legitimerasocialiseringsframstötarna genom att knyta dem till ATP-systemet går som en röd tråd genomsocialdemokraternas argumentation och strävanden.I debatten framfördes för kollektiva löntagarfonder enlång rad skiftande motiv. Det framgick emellertid tydligt attdet ytterst var makten och ägandet i företagen det handladeom. Till slut gavs även löntagarfonderna en ATP-anknytning. De tillkom genom ett riksdagsbeslut ochäger nu aktier för ca 20 miljarder kronor.Vad som gjorde striden om löntagarfonderna särskilt hetvar bl.a. att företagen ålades att via särskilda skattertillhandahålla de medel med vilka de skulle socialiseras.Redan 1974 hade dock -- under starkt borgerligt motstånd --den inrättats med uppgift att förvärva aktieri privata företag. Vid utgången av fanns dettillgångar på ca i . Den5:e AP-fonden har också byggt upp ett aktieinnehav somden uppgick till ca . Samtidigthar 1:a--3:e fondstyrelsernas placeringsmöjligheter vidgatstill att omfatta också fastigheter och direktlån.Det förekommer emellertid dessutom återfall i aktivstatlig näringspolitik av det slag som det misslyckadeförsöket med Statsföretag representerade. Så sent somvåren 1990 genomdrev socialdemokraterna inrättandet avett statligt förvaltningsbolag, som skall äga statens aktier iett antal stora företag och även kunna göra nya förvärv.Samtidigt fattades beslut om ett antal regionalariskkapitalbolag, som skall köpa andelar i privatägdasmåföretag. Dessutom tillfördes småföretagsfonden inomlöntagarfonds- och AP-fondssystemet ytterligare medel.Dessa åtgärder har ett tydligt samband med de resonemangom ''kollektivt nationellt kapital'' som särskilt dennuvarande industriministern, med LO-bakgrund, driver.LO går i spetsen för arbetet med att utforma nyatyper av fonder. I rapporten ''Välfärdsstaten och sparande''() föreslås en ledighetsfond, som fulltutbyggd skall omfatta , ensemesterfond, som kan komma att uppgå till 600miljarder kronor samt s.k. regionalaunderhållsstiftelser på upp till 100 miljarder kronorvardera. Förslag om offentliga pensionsfonder ochkommunala investeringsfonder med kapital på merän läggs också fram. Dessutom arbetarman i LO med ett nytt system för s.k. förhandladöverskottsdelning, som närmast är tänkt att ta över frånlöntagarfonderna.Förslagen i rapporten ''Det utvecklande arbetet''() kan -- om de genomförs -- omvandla detsvenska näringslivet till en del av den offentliga sektorn.Där återfinns dock inte de vanliga socialistiska fraserna --tvärtom försöker man skriva som om syftet snarare skullevara att stärka marknadsekonomin. Förslagen motiverasutifrån behovet att komma till rätta med underskottet ibytesbalansen. Strävan sägs vara att offentliga tillgångarskall förvaltas på samma sätt som privata.Enligt rapporten bör sparandet stärkas främst genom attfondbildningen i ATP-systemet växer. Själva AP-fondenomfattar ca och övrigakapitalansamlingar (4:e och 5:e fondstyrelserna ochlöntagarfonderna) ytterligare ca 40 miljarder. Bortsett frånlöntagarfondernas medel motsvarar tillgångarna pensionsutbetalningar, vilket uppenbarligen ärmera än vad som behövs för att parera tillfälliga skiftningari inflödet av pensionsavgifter eller i pensionärsgruppernasstorlek. LO-gruppen föreslår ändå att fondstyrkan skall blitre gånger större genom att nuvarande ATP-avgift höjs fram . Dessutom skall detinföras en frihet att placera kapitalet efter bästa möjligaavkastning -- med den enda restriktionen att högst 10procent får placeras utomlands.Det framgår av rapporten att denna nyvunna frihetfrämst är tänkt att användas för att förvärva svenska aktier.Det samlade börsvärdet uppgår till ca 500miljarder kronor. Av detta äger det offentliga redan ca 60miljarder, varav ca 40 miljarder i löntagarfonderna samt 4:eoch 5:e AP-fonderna. Även om nyemissioner kan ske underde kommande åren och även om AP-fonderna kan köpaannat än börsnoterade aktier, ger förslaget utrymme föraktieköp till ett belopp som överstiger det samladebörsvärdet!Alla de åtgärder och förslag som nämnts i detföregående syftar till samma sak: det offentliga ägandet ochinflytandet i näringslivet skall öka. Den ideologiskamotiveringen har socialdemokraterna senast lämnat i dets.k. 90-talsprogrammet och i det nya partiprogrammet. 90-talsprogrammet uttrycker den socialdemokratiskainställningen till hushållens sparande på följande sätt:Om samhällets sparande skulle bli beroende av att devälbärgade hushållen lockas att spara privat måste derassparande öka så kraftigt att det skulle leda till storaförmögenhetsklyftor.-- -- --För att nå ett stort, positivt hushållssparande krävs attden privata sektorn gödslas med stimulanser. -- -- --Dessa citat säger egentligen allt. Sparande är inget förvanliga människor. Minskad skattebelastning på enskiltsparande kallas för att ''gödsla med stimulanser''. Med dettasynsätt tillhör alla resurser i ekonomin staten ochpolitikerna utom den del som medborgarna till äventyrstillåts förfoga över själva. I stället föreslår 90-talsprogrammet en ökning av det kollektiva sparandet. Pådenna punkt anges en mycket konkret målsättning:Det offentliga sparandet, som är avBNP, bör öka till 5--. Det innebär att det offentligasparandet bör öka med 10--15miljarder kronor om året.Ett överskottssparande i den offentliga sektorn leder fortgående socialisering av ekonomin genom att deoffentliga resurserna blir större än vad som krävs för denlöpande verksamheten. Återstoden kan användas för attköpa upp företag och andra tillgångar från den enskildasektorn. Att socialdemokraterna inte släppt tanken påsocialisering i klassisk mening framgår av följande citat urdet nya partiprogrammet:I den omfattning som viktiga gemensamma behov gördet nödvändigt är socialdemokratin också beredd att isamhällets kontroll överföra naturtillgångar, kreditinstituteller enskilda företag.Principsynen på sparandets fördelning utvecklas iprogrammet på följande sätt:Folkliga intressen måste göras delaktiga i denförmögenhetstillväxt, som blir följden av att en del avproduktionsresultatet alltid måste avsättas för sparande ochinvesteringar. Denna delaktighet, som är nödvändig för attmotverka såväl stora förmögenhetsskillnader somobalanser i inflytandet över produktionen, förutsätter enkapitalbildning i demokratiskt kontrollerade former ochsom kommer alla till godo på ett rättvist sätt. Eftersomenskilt sparande aldrig har visat sig kunna motsvara dessakrav, måste det kompletteras och balanseras av olika formerav kollektivt sparande och kollektiv kapitalbildning.Samma partikongress som antog det nyapartiprogrammet ställde sig också i princip bakom LO:skrav på att vidga AP-fondens omfattning och uppgifter. Deriktlinjer som fastställdes för den ekonomiska politikenavslutades på följande sätt:Det är angeläget att framtidens pensioner tryggas genomatt AP-fonden får möjlighet att uppnå en god avkastning påpensionskapitalet. Därför bör avkastningskraven på AP-fonden skärpas och placeringsreglerna bli friare. I principbör AP-fonden ha samma placeringsmöjligheter somförsäkringsbolagen.Härigenom fullföljs linjen att använda det offentligapensionssystemet för socialiseringsändamål. Det sker i stridmed utfästelsen, som gjordes när ATP-systemet infördes islutet av , om att dess tillgångar inte skallanvändas för att köpa aktier i privata företag. Dessutom ärdet alldeles vilseledande att tala om ''pensionskapitalet'' ochgöra jämförelser med försäkringsbolagen. ATP-systemet ärett fördelningssystem, där de pensioner som utbetalasunder ett visst år i princip skall bestridas med under sammaår inflytande avgifter. AP-fonden är tänkt endast som enbuffert i utjämnande syfte. Försäkringsbolagen erbjuderdäremot premiereservsystem, där inbetalade medelförvaltas för att med bästa möjliga förräntning återbetalastill försäkringstagaren eller dennes efterkommande.LO talar visserligen om att man vill göra om ATP till ettpremiereservsystem, men även detta är ett klart exempel påvilseledande marknadsföring. Det skall nämligen inte finnasnågon koppling mellan avkastningen i AP-fonden ochpensionernas storlek. Om fonden växer, gör den det för''egen räkning''. Pensionärerna skall inte få mera pengar.Den förut nämnda arbetsgruppen medger för övrigt själv att''dagens aktiva både får betala sina föräldrars pension ochsamtidigt bygga upp premiereserver för sin egen''. Vad maninte säger är att detta naturligtvis innebär en kraftigförsämring av löntagarnas och övriga medborgaresrealinkomstutveckling.ATP-pensionen kan bara tryggas genom en godekonomisk tillväxt. En socialistisk politik ger dålig tillväxt.8. Moderat politik för sparande och ägandespridning 8.1 Allmänna riktlinjerUtifrån en moderat grundsyn är det självklart attmotsätta sig satsningen på kollektivt eller offentligtsparande, liksom planerna på att låta det allmänna köpaupp viktiga delar av näringslivet. Det sparande som behövsför näringslivets utbyggnad bör ske i företagen och hoshushållen. Dessutom är det ett viktigt mål att spridaägandet bland de enskilda medborgarna. Det gäller intebara andelar i näringslivet utan även innehav av bostad ochandra tillgångar. Gamla paroller om ''egendomsägandedemokrati'' eller ''ägardemokrati'' har större aktualitet ochbärkraft än någonsin.I stället för att missgynna privat sparande bör såledesstaten föra en aktiv politik för att stimulera till ett sprittenskilt ägande. Att staten uppmuntrar till och underlättarenskild förmögenhetsbildning skall ses som ett led i enpolitik syftande till att flytta en del av ansvaret för denframtida tryggheten från det allmänna till hushållen.Uppgiften kan också beskrivas som att det gäller attavsocialisera eller privatisera sparandet. Teoretiskt bordedet vara likgiltigt, om sparandet sker i enskild eller offentligregi. Erfarenhetsmässigt är privat sparande mersamhällsnyttigt, eftersom sannolikheten är större för att detanvänds effektivt till räntabla investeringar. Emellertidfinns det praktiska problem med att överföra sparande frånden offentliga till den enskilda sektorn utan att en del läckerut på vägen till ökad konsumtion.8.2 Sänkt skatt och fasta spelreglerDen bästa stimulansen för ett ökat hushållssparande ären ekonomisk politik som ökar hushållens disponiblainkomster och höjer realavkastningen efter skatt påsparande. En minskning av skattetrycket vidgar människorsutrymme för att spara. Om kapitalbeskattningen dessutomlindras, blir det mera intressant att avstå från konsumtion.En anpassning till förhållandena inom EG är dessutomnödvändig, om inte investeringskapitalet skall fortsätta attströmma ut ur vårt land.Den socialdemokratiska regeringen bedriver en politiksom direkt motverkar ett ökat hushållssparande genom attständigt ändra spelreglerna för sparandet. ett flertal försämringar genomförts för enskiltaktiesparande. beslutade den socialistiskariksdagsmajoriteten om en särskild pensionsskatt. Under1987 togs beslut som motverkar det sparande som sker inomramen för företagsanknutna vinstandelssystem.Finansministerns ''nyårsfyrverkeri'' skapadeytterligare osäkerhet om avkastningen av sparande i svensktnäringsliv. Skatteomläggningen 1990--1991 har försämratmöjligheterna för sparande i det egna boendet,pensionssparandet och det riskvilliga sparandet.En ökad sparvilja förutsätter stabila spelregler så attmänniskor vågar spara långsiktigt. Sparandet börpremieras -- inte motverkas.Att med tvångsmedel försöka höja sparandet är direktolämpligt. Det motverkar sparviljan, och det leder endasttill omfördelning av sparande eller till upplåning. Dettvångssparande som socialdemokraterna och centerpartietgenomdrev bör därför avvecklas. Det som''sparats'' bör återbetalas möjligt. Hur detta skall gåtill utvecklas närmare i motion 1990/91:Fi203,Snabbavveckla tvångssparandet.Särskilda kampanjer för att förbättra det privatasparandet är inte en framkomlig väg, inte hellerskattemässiga styråtgärder som t.ex. allemanssparandet.Sådana arrangemang leder mest till att människor flyttarsparmedel från ett konto till ett annat, vilket de senasteårens utveckling visat.Med stor tillfredsställelse noterar vi därför attregeringen, i bilaga 9 till budgetpropositionen 1991, följervårt tidigare framförda förslag om att lägga nedspardelegationen.