mot · GE02A496 · 1991-01-25 00:00:00 — SammanfattningEn stark decentralisering av besluten till regional nivåoch förenkling och schablonisering av de regionalpolitiskastödformerna är den bästa garantin för en effektivregionalpolitik. Vi vill därför ytterligare utökalänsstyrelsernas beslutsbefogenheter. Inom ramen för dennationellt fastställda stödområdesindelningen bordelänsstyrelserna ha rätt att prioritera insatserna.Nedsättningen av socialavgifter bör utvidgas till att omfattaall icke-offentlig verksamhet.Regionalpolitiken måste i högre grad än tidigare rikta sigmot mindre företag. Det är i mindre företag -- oavsett omde är nyetablerade eller ''avknoppade'' från större enheter --som en stor del av de för regionalpolitiken viktiga initiativenkommer att tas.Många av de åtgärder som är nödvändiga för attstimulera tillkomsten av kreativa miljöer är också viktigaför att motverka arbetslöshet. Närheten till kunskapscentraär nödvändig för att företagsamheten skall kunna rekryterapersonal, vidareutbilda den och följa den tekniskautvecklingen. Samma närhet medför att färre ungdomartvingas flytta från hemlänet för att få utbildning. Dettainnebär att inte minst de regionala högskolorna är viktiga.Dessutom är det av stor vikt att distansundervisningen vidhögskolorna bör byggas ut. Ett gott kulturutbud bådestimulerar skaparandan på orten och gör denna merattraktiv att bo i. Ett mångsidigt näringsliv medför minskadkänslighet för konjunktursvängningar.För att förbättra infrastrukturen, framför allt vägnätet,bör utvecklingsfondernas och Norrlandsfondens medelanvändas för sådana investeringar. Dessutom måsteInlandsbanan behållas.2. MobiliseringspolitikRegionalpolitiken skall öka den enskildes möjligheteratt fritt kunna välja arbete och bostadsort. Den skallåstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social ochkulturell standard för landets olika delar.De regionalpolitiska problemen som utsatta regionerupplever är mer komplicerade . Dessadrabbas av en dubbel obalans. Problemen präglas av har svårt att såväl skapa och vidmakthållaarbetstillfällen som att attrahera arbetskraft till vissa av dearbetsuppgifter som finns.I dag befinner vi oss i en situation som måste anses varaganska alarmerande. Svensk industris konkurrenskraft harminskat beroende bl.a. på ett för högt kostnadsläge. Deallra flesta kommuner och landsting har stora underskott isina budgetar. Varslen om uppsägningar har inte varit så stora som . I viss mån är det nyagrupper och regioner som drabbas -- privatanställdatjänstemän, arbetare hos underleverantörer och offentligtanställda på orter med stor offentlig sysselsättning.Men inom andra områden finns bristsituationer. Inteminst gäller det personer, vilka i kraft av sin utbildning ellersina allmänna kvalifikationer har en strategisk roll.Orsakerna till att mindre expansiva regioner eller redanproblemtyngda orter kan få extra svårigheter är flera.Miljöfaktorerna såsom bristande närhet till utbildning,dåliga kommunikationer och ensidighet i näringsstrukturenspelar en viktig roll. De sistnämnda problemet medför oftasvårigheter att finna sysselsättning för medflyttande make.3. Kreativa miljöer för regional balansDet faktum att de regionalpolitiska problemen nu är mersammansatta -- att de innefattar både brist påarbetstillfällen och i viss mån brist på arbetskraft --understryker ytterligare behovet av att politiken ändras tillatt mer handla om ''mobiliseringspolitik'' än om''lokaliseringspolitik''. Målet för regionalpolitiken måstevara att skapa miljöer som kan stimulera kreativitet,enskilda initiativ och lokal mobilisering av resurser. Dentid, då regionalpolitikens huvudinriktning var att frånnationell nivå dirigera ''lokaliseringsbara enheter'' tillproblemdrabbade områden, måste vara över.Vissa forskare hävdar att det finns en ''kritisk massa'', enviss storlek, som krävs för att en miljö skall vara kreativ.Detta antagande är en av utgångspunkterna för dem somknyter kreativiteten till den stora staden. Emellertid finnsexempel på nyskapande och kreativa miljöer även utanförde större städerna. Kreativiteten i dessa fall kan antas byggabl.a. på de normer som återfinns på den mindre orten. Enviss ''anda'' som stimulerar egna initiativ och egetföretagande är förhärskande. En sådan ''anda'' kan intekommenderas fram från central nivå; den måste växa framunderifrån.Men staten och andra organ kan underlätta dessframväxt genom att skapa gynnsamma förutsättningar förden. I detta sammanhang blir bl.a. utbildningsväsendet ochannan infrastruktur av central betydelse. Viktigagrundelement i en kreativ miljö är nämligen tillgång tillkunskaper och goda kommunikationer. Områden somtraditionellt inte setts som specifikt ''regionalpolitiska'' blirmot denna bakgrund mer centrala för den regionalautvecklingen, medan de kostnadsdämpande styrmedleninte kommer att ha samma dominerande roll inomregionalpolitiken som tidigare.En annan följd av detta omtänkande är attregionalpolitiken i högre grad än tidigare måste rikta sigmot mindre företag. Det är i mindre företag -- oavsett omde är nyetablerade eller ''avknoppade'' från större enheter --som en stor del av de för regionalpolitiken viktiga initiativenkommer att tas.Många av de åtgärder som är nödvändiga för attstimulera tillkomsten av kreativa miljöer är också viktigaför att motverka arbetslöshet. Närheten till kunskapscentraär nödvändig för att företagsamheten skall kunna rekryterapersonal, vidareutbilda den och följa den tekniskautvecklingen. Samma närhet medför att färre ungdomartvingas flytta från hemlänet för att få utbildning. Ett gottkulturutbud både stimulerar skaparandan på orten och gördenna mer attraktiv att bo i. Ett mångsidigt näringslivmedför både minskad känslighet förkonjunktursvängningar och större möjligheter att lösa''medföljandeproblematiken''.Det finns all anledning att anta att såväl den ekonomiskasom den tekniska utvecklingen framöver kommer att ske iallt snabbare takt och internationaliseras.I detta läge är det en styrka, även för ett litet land somSverige, att upprätthålla mångfald och flexibilitet vad gällermiljöer för nytänkande. Alltför kraftig koncentrationriskerar leda till sårbarhet. Med ökade möjligheter attmobilisera lokala resurser och ta tillvara lokal initiativkraftnås en ''riskspridning'', som kan vara till gagn för riket somhelhet.Regionalpolitiken måste också innebära att vi slår vaktom den typ av utvecklingscentra som våra större städerutgör. Utan tvivel finns verksamheter som är beroende avde stora utbildningsinstitutioner och de speciellakontaktytor som hör städerna till.Samtidigt bör understrykas att en överhettning istorstäderna inte är bra. Överhettning leder till trängsel ochmiljöproblem. En politik som ökar möjligheterna att finnasysselsättning och bedriva verksamhet utanför storstädernaär därför till fördel också för storstadsområdena. Det finnsalltså ingen anledning att generellt utmåla en kraftigmotsättning mellan de större städerna och andra delar avlandet.4. De regionalpolitiska medlenTraditionellt har regionalpolitiken handlat om att genomkostnadsdämpande insatser överbrygga de speciellanackdelar som avstånd och klimat skapar i vissa regioner,då främst i norra . Denna ''lokaliseringspolitik'' är ihög grad inriktad mot traditionell tillverkningsindustri, förvilken kostnadsrelationer kan antas vara av betydelse vidval av etableringsort.Men regionalpolitik handlar inte bara om att minskakostnadsskillnader. Behovet ökar av en merutvecklingsinriktad regionalpolitik, vars syfte är att skapasådana fysiska, sociala och kulturella miljöer att kreativitetoch nyskapande stimuleras.Vid sidan om dessa insatser krävs enligt vår mening ävenen politik för att möta snabbt uppdykande och lokala kriser.Den svenska näringsstrukturen och etableringsmönstreninom näringslivet har lett till att många orter domineras avett eller ett fåtal företag. Detta medför en sårbarhet, därorters hela existens hotas vid snabba förändringar på demarknader det på orten dominerande företaget är beroendeav. I sådana situationer måste staten vara beredd att ingripasnabbt -- bl.a. med ''paket'' av skilda slag.Men mycket av den ''paketpolitik'' regeringen bedrivitunder senare år har inte avgränsats till akutåtgärder motsådana plötsligt uppkomna, lokala sysselsättningskriser.Det är vår uppfattning att ''paketpolitiken'' i stället kommitatt ersätta annan, mer långsiktig, regionalpolitik. I ställetför långsiktiga, kontinuerliga, satsningar harregionalpolitiken i allt högre grad kommit att bedrivasstötvis, i form av återkommande stora ''paket''.Relationen mellan ''paketpolitiken'' och övrig merkontinuerlig regionalpolitisk verksamhet aktualiseradesunder 80-talet. Paketen karakteriseras av en blandning avkort- och långsiktigt verkande åtgärder. Det finns flera''krislän'' i den meningen, att länet präglas av djupare ochallvarligare problem än många andra delar av landet. Mendessa problem kan knappast sägas vara plötsligtuppdykande eller överraskande. Den allmännaproblembilden har varit känd . Detta ställerfrågan om relationen till övrig regionalpolitik på sin spets.Inte minst gäller det mer långsiktigt verkande insatser förinfrastruktur, teknikspridning och FoU.Med den sektorisering som präglar det regionalpolitiskaarbetet finns fördelar med att bedriva stöd- ochutvecklingsverksamheten i form av återkommande störresatsningar med mellanrum. I och med att arbetetbedrivs i projektform underlättas sektorssamordningen.Samtidigt finns nackdelar med detta arbetssätt. Riskenär att mer långsiktigt och övergripande tänkande kommer iskymundan när ''paketens'' innehåll sätts samman. Enligtvår mening har detta varit ett påfallande drag i sambandmed flera av regeringens ''paket''. Ofta redovisas inte ipropositionerna någon egentlig argumentation för deavvägningar som legat till grund för insatserna. I flera fallhar t.o.m. beskrivningen av användningen av de föreslagnamedlen varit bristfällig.Enligt vår mening bör regeringen fortsättningsvis sökaformer för det regionalpolitiska utvecklingsarbetet vilkamedger att en större del av insatserna kan ske merkontinuerligt. Därmed skapas bättre möjligheter förlångsiktighet i arbetet. bör som sin mening geregeringen ovanstående principer för det regionalpolitiskaarbetet till känna.5. KulturPå sitt sätt är det märkligt att kulturfrågorna inte fåttstörre plats i debatten, när regionalpolitiken kommit attinriktas på eget skapande, lokala initiativ och kreativamiljöer.För det första är kulturutövning i sig en kreativverksamhet -- och skapande inom ett område föder lättskapande även på andra. Kulturutövning kan ge viktigastimulanser för skapande och nytänkande även inom andraområden.För det andra är kultur en väg att upptäcka sig själv ochsin omgivning, att vinna distans och möjliggöra förnyelse.Ibland brukar det hävdas att ett av de stora hindren förregional förnyelse i brukssamhällen är de lokala normersom finns där. Kanske kan ett intresse för lokalhistoria sessom en del i en process av nyskapande. Det som tidigareuppfattats som självklart ses med nya ögon med kulturenshjälp. sker det i former, där nya former avgemenskap etableras.För det tredje brukar det hävdas att kreativa personerockså ställer krav på en kreativ och inspirerande fritid. I entid då brist på kvalificerad personal är ett av de storahindren för utveckling kan ett rikt och mångfasetteratkulturutbud fungera som en viktig attraktionsfaktor. Vissaflyttningsstudier visar också att kulturutbudet inte är enoväsentlig faktor när man skall förklara varför mångapersoner frivilligt lämnar hembygden för att bosätta sig istorstäderna.Enligt vår mening är det sålunda av vikt attregionalpolitiska medel även kan användas för kulturellainsatser. Dessa möjligheter kan inrymmas inomlänsanslagets post för projektverksamhet, och vi noterar attregeringen -- i enlighet med tidigare krav från folkpartietliberalerna -- föreslagit att begränsningen av hur stor del avanslaget som får användas för regional projektverksamhetslopas.I vår partimotion om kulturen föreslår vi ökadesatsningar på de regionala kulturinstitutionerna.6. UtbildningDet etablerings- och expansionsmönster vi kan setendenser till antyder att närhet till högre utbildning bliviten allt viktigare etableringsfaktor. Nyskapande inom olikaområden förutsätter i ökad utsträckning tillgång till särskildkompetens, och genomförandet av nya idéer -- alltså självaproduktionen -- blir i allt större utsträckning beroende avtillgång till välutbildad arbetskraft. Bägge faktorernaskapar ett tryck på de orter där högre utbildning, främstmed naturvetenskaplig och ekonomisk inriktning, finns atttillgå.Dessa tendenser ställer högskolepolitiken inför nyauppgifter. När de regionala högskolorna byggdes uthandlade det mest om att öka människornas tillgång tillhögre utbildning på nära håll. De regionala högskolornabyggdes upp kring verksamheter, vilka också återfanns påde gamla universitetsorterna.I dag har de regionala högskolorna i växandeutsträckning profilerat sig genom att inrikta sin verksamhetpå regionala behov, antingen som dessa framställs av andragrupper inom regionen eller som de uppfattas av högskolansjälv. Man har sökt dra nytta av närkontakten med deregionala avnämarna.Denna utveckling innebär att det är relevant attbeskriva högskoleorganisationen som en kedja med fleralänkar. Genom ett system med regionalt förankradhögskoleutbildning ges regionerna kontakt även med deforskningsresultat som de större högskolorna producerar.De regionala högskolorna kan därmed spela en viktig rolli den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en centralfaktor för att företag skall kunna etablera sig utanföruniversitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar somett , där företag och myndigheter fårtillgång till tillämpad forskning, utvecklingsarbete,utredningsverksamhet och utbildning.De små och medelstora högskolornas FoU-verksamhethar till stor del vuxit fram med hjälp av externa medel.Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete ochutredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, därden regionala högskolans lokala kontakter och nätverkutnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan denregionala högskolan och avnämarna utvecklas vidare. Idaghar en rad olika former för sådan kontakt och samverkantillkommit, och även framöver bör frihet i fråga omformerna för t.ex. stiftelsers och teknikcentras utvecklingråda. Utvecklingen av kontaktnät och samverkansformermåste få ske på egna villkor. Mångfald är av stort värde äveninom detta område.Folkpartiet liberalerna ser positivt på den samverkansom vuxit fram mellan de regionala högskolorna ochavnämarna i form av bl.a. uppdragsverksamhet. Ävenframöver måste en viktig del av de regionala högskolornasverksamhet ha denna inriktning. Men den utvecklingenrymmer också faror. Högskolan kan bli för beroendeav regionens näringsliv och myndigheter.I den mån en region drabbas av ekonomiska och andraproblem kan detta medföra att även högskolan försvagas.Den regionala högskolan kan på detta sätt komma attreflektera regionala problem snarare än verka som en kraftför förnyelse. Högskolan måsta ha sådan egen kraft ochstabilitet, att den kan medverka till att stimuleranyskapande och förändringar i en region.Det är viktigt att goda möjligheter finns förforskningsanknytning och kontakter mellan universitetenoch regionala högskolor. Målsättningen bör vara att demindre och medelstora högskolornas lärare har ett brettkontaktnät med verksamheten vid andra högskolor, och attde ges möjlighet att löpande följa forskningens ochutbildningens utveckling vid dessa. förutsätter engod forskaranknytning av undervisningen vid de mindre ochmedelstora högskolorna att lärarna vid dessa forskar själva.Det gäller att öka antalet disputerade lärare vid dessahögskolor. I den forskningspolitik som lade fast ivåras betonas detta.En annan väg att förstärka kontakterna mellan de störreoch de mindre högskolorna är att vissa delar avgrundutbildningen vid de större högskolorna läggs vidnågon av de regionala. Så sker i , där det finnsmöjlighet att läsa avcivilingenjörsutbildningen. De studerande läser sedanvidare vid KTH i . Detta exempel bör kunna ledatill efterföljd på fler håll.Regionalpolitiska kommittén, REK -87, utpekade enutbyggd distansundervisning som ett viktigt instrument föratt förbättra den geografiska tillgängligheteni högskoleutbildningen.Vi menar att en mer offensiv hållning till frågan omdistansundervisningens utbyggnad och kvalitativaförstärkning är naturlig och nödvändig.Distansundervisning på högskolenivå har i viss utsträckningförekommit i . Flerahögskoleenheter har bedrivit sådan verksamhet.Trots detta har distansundervisningens möjligheter ochförutsättningar inte tillräckligt uppmärksammats avstatsmakterna. Verksamhetsformen har i stort sett ansettsvara de enskilda högskoleenheternas angelägenhet.Karakteristiskt för all högskoleutbildning är den högaspecialiseringsgraden i utbildningsinnehållet och vikten avatt den bedrives på vetenskaplig grund. Den praktiskaeffekten av detta är att även ett relativt begränsatutbildningsutbud kräver tillgång till åtskilliga kompetentalärare.Distansundervisning är i regel en mer krävandeverksamhetsform än traditionell undervisning på ''campus''.Anspråk på läromedel, tidsåtgång för resor m.m.samverkar i detta avseende. Kombinationen av de generellakraven på högskoleutbildning och de specifika fördistansundervisning innebär behov av en mycket starkbasorganisation.Något egentligt alternativ till en utbyggddistansundervisning finns dock inte om högskolansutbildningsutbud på allvar skall kunna nå ävenyrkesverksamma på orter utan en högskola. Skillnaderna iutbud kommer dessutom att varamycket stor mellan de stora och de mindrehögskoleenheterna.Av det vi nu har sagt följer att regional spridning ochökad geografisk tillgänglighet av högskolans resurser kräverdistansundervisning och att denna verksamhetsform ipraktiken förutsätter att även en eller flera storahögskoleenheter aktiveras i detta syfte.Under 90-talet bör ett utbud av distansundervisning medrikstäckning etableras.Hur detta fortlöpande skall avvägas motdistansundervisning med en mer begränsad geografisktäckning bör avgöras av regeringen på grundval avplaneringsunderlag från de huvudansvariga enheterna.De regionalpolitiska argumenten för en utveckling avhögskoleutbildningen på regional nivå äger till stora delartillämplighet också inom gymnasieskolan. Engymnasieutbildning av god kvalitet är även den enförutsättning för regional utveckling. Tillgång tillgymnasieutbildning är dessutom en viktig faktor närenskilda väljer bostadsort, och är i många fall enförutsättning för att bosättningsbeslutet skall kunna gällaäven på . Gymnasieskolornas lokaler ochutrustning kan vidare fungera som en allmän tillgång förregionen.Sedan några år tillbaka pågår en försöksverksamhet meden förlängning av gymnasieskolans tvåårigautbildningslinjer. En ökat inslag av praktik igymnasieutbildningen innebär att kontakterna mellangymnasieskolan och de lokala avnämarna stärks. Därmedkan ett samspel mellan gymnasiet och den lokalaarbetsmarknaden utvecklas. Dessutom ges ungdomar enviktig introduktion till och kontakt med lokala arbetsgivare.Folkpartiet liberalerna menar att ungdomsutbildningen istörre utsträckning än bör ge utrymme för experimentoch lokal variation. Därmed ökar också skolans möjligheteratt ta del av och delta i arbetet för lokal mobilisering ochutveckling inom regionen. I motioner i har vikrävt att ett program skall utvecklas rörande bland annathur kontakterna mellan gymnasieskolan och näringslivetskall kunna förbättras, ökade möjligheter tillåterkommande och kompletterande utbildning samt ökadflexibilitet i undervisningen. 90-talets minskandeungdomskullar måste innebära att samarbetet mellangymnasieskolan, komvux, AMU-utbildningar ochfolkhögskolor ökar för att resurserna skall kunna utnyttjasrationellt.En väl fungerande vuxenutbildning har stor betydelseför att förbättra möjligheterna för kvinnor att stanna kvar isin hembygd.Vi återkommer till dessa frågor i samband medriksdagsbehandlingen av regeringens propositioner omgymnasieskolan och vuxenutbildningen.7. StödsystemenFolkpartiet liberalerna anser att följande två principerbör gälla som grund för stödsystemet:A. De centralt givna stödformerna bör i högre grad varagenerella. De skall vara lätta att administrera och det skallvara lätt för den enskilde att få veta vilka förutsättningarsom gäller. Stödformer som innebär långtgåendeförhandlingar mellan företag och staten eller som innehållerbetydande inslag av godtycke måste undvikas.Det var mot denna bakgrund den icke-socialistiskaregeringen medverkade till sänktaarbetsgivaravgifter inom dåvarande stödområde A.Avsikten var att generellt förbättra förutsättningarna förverksamhet i speciellt utsatta delar av inland.Idag ser vi tilltagande problem där tjänstenäringarnakoncentreras till ett fåtal orter, medantillverkningsindustrin är mer spridd. Enligt vår mening bördet därför vara ett viktigt mål för regionalpolitiken att ävenunderlätta för tjänste- och servicenäringarna iproblemdrabbade regioner.Kvinnor som företagare arbetar ofta på en marknad medhårdare konkurrens och därmed pressad lönsamhet.Genomsnittligt drabbas de därför värre än manligaföretagare av statliga åtgärder som prisstopp och höjdaarbetsgivaravgifter.Trots detta är det fler kvinnor än män som etablerar sigsom företagare. harmånga fler kvinnor än män startat enskilda bolag.Påfallande många kvinnor är i åldern 50--när de startareget. I glesbygd, där utbudet av arbetstillfällen ärotillräckligt, etablerar de sig ofta för att skapa egnaförsörjningsmöjligheter.Sedan beslut är nedsättningenförbehållen de svårast drabbade områdena, dvs stödområde1. Resterande delar av får viss nedsättningunder . kvarstår emellertidinskränkningar i användningsområdet.Begränsningen till vissa branscher gör att stödet medsänkta socialavgifter blivit mindre effektivt; bl.a. ärbasindustri, service- och tjänsteproduktion där mångakvinnor är verksamma samt jord- och skogsbrukundantagna.Vi menar att systemet med sänkta arbetsgivaravgifterbör vidgas så att det omfattar all icke-offentlig verksamhet,inklusive statliga affärsdrivande verk. Härigenom skullenedsättningen i mycket större utsträckning kommakvinnliga företagare tillgodo och gränsdragningsproblemenförsvinna.Det är svårt att bedöma vilket skattebortfall dettainnebär. Vi uppskattar det till ungefär 65 milj.kr.B. Beslut om selektiva stöd bör decentraliseras.Selektiva stöd förutsätter goda möjligheter att bedömaenskilda projekt och god kännedom om lokala ochregionala förhållanden. Därför bör denna typ av stöd i storutsträckning fördelas på den regionala nivån, därförutsättningarna för lokalkännedom, smidigtbeslutsfattande och närhet till problemen är större än påcentral nivå.Folkpartiet liberalerna har länge arbetat för enförenkling av de olika stöden och för att uttalat selektivastödformer som offertstödet avvecklas. Efter riksdagenssenaste beslut har av regionalpolitiska stöd förenklatsoch schabloniserats. Investeringsbidrag, regionaltutvecklingskapital, offertstöd och lokaliseringslån harförsvunnit.De företagsstöd som finns är lokaliserings- ochutvecklingsbidrag samt sysselsättningsbidrag. I princip ärföretagsstöden förbehållna stödområdena.Bidragsprocenten är beroende av vilket stödområdeföretaget är beläget inom. Naturligtvis uppkommer lättgränsdragningsproblem. Indelningen i stödområden följer iprincip kommungränserna. Framför allt i norra är kommunerna ofta mycket stora till ytan. Till endel av en kommun kan kommunikationerna vara goda ochvägstandarden bra. För en annan kommundel ärförhållandena helt annorlunda. Det vore naturligt omnyetableringar i den senare delen av kommunen fick störreregionalpolitiskt stöd. Självklart sker en sådan prövningredan i dag men inom de ramar som är tillgängliga. Vimenar att man ytterligare måste öka flexibiliteten mellanstödområdena.