mot · GE02U246 · 1991-01-25 00:00:00 — SammanfattningI motionen föreslås att det svenska biståndet skall få enstarkare inriktning på demokrati och mänskliga rättighetersamt på insatser som syftar till att bygga upp fungerandemarknadsekonomier.Kraftiga anslagsökningar föreslås för en rad humanitäraändamål bl.a. katastrofbiståndet och stödet till FN:sflyktingkommissarie, för miljöbistånd utökas i förhållande tillregeringens förslag.Folkpartiet liberalerna avvisar förslaget att finansierakostnader för asylsökande i med 700 milj.kr. Motionens förslag innebär att sammanlagten miljard kronor mer kommer att stå till förfogande för u-landsbistånd jämfört med regeringens förslag.Enprocentsnivån som är ett moraliskt bindande åtagandegentemot måste upprätthållas.1. InledningUnder de senaste tre årtiondena har det skett avsevärdaförbättringar i den tredje världen som helhet.Medellivslängden har ökat från 1960 till 1987.Läskunnigheten bland vuxna har ökat från 43 till 60%.Dödligheten bland barn har halverats.Vi får emellertid inte låta oss förledas avgenomsnittsstatistik. Många miljoner människor har intefått det ett dugg bättre. Många rent av sämre.Medellivslängden i söder om är -- iJapan är den nästan 80.Hösten 1990 har inte inneburit någon ljusning för . invasion av drabbar allrahårdast. De oljeimporterande blir värst utsattanär oljepriserna ökar. De många oljefältsarbetarna från i och har tvingats ge sig av. Dels upphörderas hemsändningar av pengar till familjen, dels frestar dehemvändande på en redan hårt ansträngd arbetsmarknad imånga . Det är dessutom stor risk att gulfkonfliktenpåverkar traditionella handelsmönster i en för u-ländernanegativ riktning.GATT-förhandlingarna i den s.k. Uruguay-rundan harännu inte lett till någon uppgörelse. haru-ländernas intressen varit direkt indragna iförhandlingarna. En uppgörelse om ökad liberalisering avvärldshandeln med ett ökat tillträde för u-landsvaror på i-landsmarknaderna skulle ha en avgörande betydelse för möjligheter . De uteblivnaresultaten är illavarslande och alldeles särskilt för u-länderna.1.1 Den ekonomiska utvecklingenKlyftan mellan rika och fattiga i världen ökar. Denekonomiska utvecklingen i många är alltjämtmycket svag. På många håll, främst i söder omSahara, håller den inte ens jämna steg medbefolkningsutvecklingen. I ärlevnadsstandarden för miljoner människor lägre änden var . I söder om fallit tillbaka till nivåer som inte upplevts sedan 60-talet.Medan BNP ökade med i genomsnitt iindustriländerna under l980-talet ökade den i . I var ökningen och i detfattiga aktningsvärda . I varden och i söder om . Denkraftiga befolkningsökningen gör emellertid att åttiotaletför innebar en minskad BNP per capita med0,och för söder om med hela 2,2 %.De omfattande oljeprishöjningarna och särskilt 1979 drabbade de oljeimporterande särskilt hårt. Till detta kommer att i-ländernabedrivit en ekonomisk politik med starkthandelsbegränsande åtgärder, som slagit hårt mot båderåvarupriser och övrig u-landsexport. För hardet inneburit vikande exportmarknader, låg tillväxt iproduktionen, försämrade bytesförhållanden, allt störrebetalningsunderskott, en svår knapphet på valutor ochväxande skuldproblem.Åttiotalet innebar en fortsatt kraftig påfrestning på deicke oljeexporterande , särskilt i söderom , där tillväxten per capita således varit negativ imånga länder. Bytesförhållandena försämrades kraftigtgenom att råvarupriserna sjönk till rekordlåga nivåer imitten av 60-talet. Där har inte skett någon påtagligförbättring sedan dess.1.2 De återkommande svältkatastrofernaDe har alarmsignalerna åter börjatljuda för omfattande svältkatastrofer i . Det är främsti Sahel-området och på som svälten åter stårför dörren för miljontals människor. Men även i t.ex.Angola är läget mycket allvarligt. Bara i ochEtiopien beräknar FAO att mellan 7,5 och 15 miljonermänniskor kommer att dö svältdöden på grund avotillräckliga skördar. Orsaken är torka och delångvariga inbördeskrigen.Enligt FN:s och (WFP) beräknas mer än 20 miljoner afrikaner varaberoende av livsmedelshjälp . Det är väsentligtfler än under de stora svältkatastrofåren ,vilka främst drabbade Horn.Sambanden mellan krig och svält är lika tragiska somuppenbara på många håll i . I har det brutalainbördeskriget skapat en akut nödsituation. På AfrikasHorn har svälten ofta använts som ett vapen i utdragna krig.Många omfattande militärutgifter drar resurserfrån ändamål som skulle skapa ekonomisk utveckling ochkunna hjälpa ländernas fattiga invånare.1.3 Skulder och biståndI samband med 70-talets oljekriser minskade de rikaländernas investeringar i . Ökningen av u-landsbiståndet från OECD-staterna stannade upp vid ennivå på endast hälften av de av BNP som utlovats iFN. Den snabba utvecklingen i många och dekraftigt stigande oljepriserna måste emellertid finansieras.De oljeproducerande ländernas snabbt växande överskottplacerades i stor utsträckning i den industrialiseradevärldens banker. Dessa blev på så sätt likvida somden ekonomiska nedgången i i-länderna gjorde det svårareför bankerna att finna lämpliga placeringsobjekt.Bankernas höga likviditet och flertalet storalånebehov medförde att skulder och kom att öka mycketsnabbt. Höga realräntor, den länge mycket högadollarkursen och stagnerandeexportintäkter på grund av försämrade råvarupriser leddetill ett smärtsamt uppvaknande för alla , somutnyttjade 1970-talets goda lånekonjunktur till attskuldsätta sig i stor omfattning.Sedan början av 80-talet har en dramatisk nedgång sketti kreditgivningen till de fattiga länderna. Efter l982 harockså nettoflödet av resurser gått från till i-länder.U-ländernas totala låneskuld uppgick vid l989 års utgång till1 . Den totala skuldtjänsten uppgickl989 till . Allt fler hamnadeunder åttiotalet i akuta betalningskriser och förloradedärmed sin kreditvärdighet.En lång rad har, i en del fall upprepade gånger,tvingats till omförhandlingar av sina skulder. De mestomfattande skuldkonsolideringarna har gällt stater somBrasilien och liksom flera andra latinamerikanskaoch asiatiska stater. För de många små och fattigaste , särskilt de i söder om , rör det sigom totalt mindre skuldbelopp, men derasbetalningssituation är än mer desperat. De är dessutom istarkt behov av nya krediter och resurstillföden.Sedan 70-talets början ligger emellertid OECD-staternas bistånd kvar på av BNP.2. U-landsbiståndet inför 90-talet 2.1 InledningVart tredje barn lider av undernäring. Enknapp miljard vuxna kan varken läsa eller skriva. 100miljoner är hemlösa. I vår egen världsdel ser vi hurfattigdom och hopplöshet -- skapad av kommunismensvanstyre -- driver människor på flykt.I en sådan värld måste humanitet och idealitet hävdasmed än större kraft än . Solidariteten med utsattamänniskor i andra länder är en bärande tanke i denidétradition liberalerna företräder och ger osssärskilda förpliktelser i en situation när världens fattigariskerar att glömmas bort.Den internationalisering vårt samhälle nu genomgårvisar hur orimliga de isolationistiska tankar är som iblandförekommer i svensk politisk debatt. Ingen kan undgåatt känna att är en del av . Men ingårockså i en större internationell gemenskap. Svenskar ärbåde européer och världsmedborgare.En positiv ekonomisk utveckling i en större krets fattigaländer skulle vara en stimulans för hela världsekonomin.Avverkning av regnskogar i påverkar inte baraderas medborgare utan också oss och kommandegenerationer. Men sambanden finns också -- och kanskefrämst -- på det mänskliga planet.Världen blir uthärdlig att leva i bara om vi -- och andra --är beredda att visa solidaritet även mot människor som viinte känner och aldrig någonsin kommer att möta.Nationsgränser kan aldrig avskärma oss från ansvaret förvåra medmänniskor, oavsett var på jorden de och vi harråkat födas. I en snabbt krympande värld ter det sig merabsurt än någonsin att göra solidaritet till en fråga omavstånd och geografi.När vi hävdar humanitära värden i internationellasammanhang är det också oss själva vi talar för. När viupprörs av att människor i andra länder inte får se sina barnväxa upp till ett människovärdigt liv värnar vi även ommänniskovärdet i vårt eget samhälle. Den dag vi har tappatförmågan att känna indignation över lidande och förtrycksom drabbar andra än oss själva är också fundamentalavärden i våra egna liv hotade.Solidariteten med världens fattiga är grunden för detsvenska u-landsbiståndet. När liberaler pläderar för högrenivåer och och en effektivare användning avbiståndsmedlen sker det utifrån samma bevekelsegrund ibägge fallen: omsorgen om de människor som biståndetskall hjälpa.På senare år har insikten vuxit sig allt starkare att det tillsist är på egen politik det hänger om derasekonomi skall kunna lyfta de breda folklagren till enanständig levnadsnivå. Det är angeläget att den svenskabiståndspolitiken formas mot denna bakgrund och medrealistiska föreställningar om vad bistånd kan åstadkomma.Vi kan och skall bidra, främst genom hjälp till självhjälp,men vi skall vara medvetna om att det är just bidrag vi ger.Inget bistånd kan heller kompensera de skador somkorruption och planekonomi skapar. Det allra viktigasteden rika världen kan göra är att främja frihandel och öppnasig för import från fattiga länder. Det är framför allt genomhandel och egen export som kan utvecklas. Omvi hade haft en fri internationell handel är det ingen tvekanom att situationen i skulle varit annorlunda ochbättre. En liberalisering av handeln medjordbruksprodukter i ett nytt skulle ha mycketstor betydelse för de fattiga länderna.Sverige måste föra en samordnad u-landspolitik, där viprövar inrikes- och utrikespolitiska åtgärder -- inte minsthandelspolitiken -- även utifrån hur dessa påverkar möjligheter att utvecklas. har Sverigemed restriktionerna mot teko-export snarastvarit ett dåligt föredöme. Inte heller jordbrukspolitiken harutformats med behov för ögonen.Vid 90-talets ingång har motiven för ett omfattande u-landsbistånd förstärkts.Den första faktor vi vill lyfta fram är den liberaliseringsom nu har påbörjats på många håll i tredje världen -- senasti Afrika.Frigörelsen i och reformprocessen i Sydafrikahar tillsammans förändrat det politiska klimatet i stora delarav den afrikanska kontinenten. har viktigasteg tagits bort från de misslyckade plan- ochregleringsekonomierna. är en rad länder -- inte minstsvenska biståndsmottagare som -- i färd medatt övergå till flerpartisystem. I har fria valresulterat i ett nederlag för den sittande regeringen. I andraländer börjar oppositionen mot auktoritära regimer växa.Detta är givetvis en lång och svår process där mångabakslag kan -- och kommer att -- inträffa. Men det vi ser ärbåde en positiv förändring som ökar biståndets möjligheteratt göra nytta och nya uppgifter för svenskt bistånd isamband med att reformer i riktning mot demokrati ochmarknadsekonomi genomförs.Den andra faktor vi vill peka på är det växande behovetav humanitärt bistånd av olika slag, inte minstkatastrofhjälp.Redan tidigare tyngdes många stater i den tredje världenav omfattande flyktingproblem. Gulf-krisen har på ettdramatiskt sätt skärpt problemen för redan utsatta länder,och nya larmrapporter om risken för en omfattande svält iAfrika ökar behovet av katastrofinsatser.Till detta kan läggas en rad andra, mer permanenta,problem som har fått ökad aktualitet, bl.a. avverkningen avde tropiska skogarna.I denna situation är det mer orimligt än någonsin attskära ned biståndet och -- öppet eller i det fördolda -- övergevåra löften till de fattiga folken.I stället gäller det att utforma vårt bistånd efter de nyamöjligheter som öppnar sig och de behov vi kan se. Encentral uppgift är mot denna bakgrund att stödja utvecklingav demokratiska samhällssystem och respekt för mänskligarättigheter samt uppbyggande av fungerandemarknadsekonomier. På det området har tidigare åtskilligamisstag begåtts i svensk biståndspolitik.Vi vill starkt betona att den politiska och ekonomiskamiljö i vilken biståndet skall verka har central betydelse förmöjligheterna att nå resultat.Det gör det än mer angeläget att biståndet i möjligastemån medverkar till att bygga upp en sådanutvecklingsfrämjande miljö. Det innebär bl.a. en ökadtonvikt vid kunskapsutveckling och kunskapsöverföring därkunnande och resurser på olika håll i det svenska samhälletmåste tas till vara. Det blir fråga om utvecklingssamarbetei ordets egentliga bemärkelse.Samtidigt måste vi göra omfattande humanitära insatsersom på ett sätt hjälper de mest plågade ochutsatta. Dit hör inte minst tredje världens flyktingar ochoffer för katastrofer. Det handlar om att föra vidare dentradition av idealitet och den vilja till uppoffringar sommissionen en gång etablerade, när det svenska biståndetföddes.Det är de fattigaste som har störst problematt brottas med, som har minst resurser att utveckla, somhar minst förutsättningar att ta vara på de möjligheter enliberaliserad världshandel erbjuder. Det är de som är i störstbehov av vårt bistånd. Det är naturligt att de får del av demest omfattande insatserna.Men svenskt bistånd kan vara av stort värde även i envidare krets . Det gäller bl.a. bistånd som syftar tillatt stödja ekonomiska och demokratiska reformer. Man börheller inte glömma att även gruppen s.k. lägremedelinkomstländer (dit t.ex. och Filippinernaräknas) rymmer många mycket fattiga människor som vikan göra viktiga insatser för. Det avgörande är attbiståndets utformning styrs av hänsyn till och debehövande människorna, inte av hänsyn till svensktnäringsliv eller till ideologiskt betingade lojaliteter medregeringar som visat sin oförmåga att åstadkommautveckling.2.2 Biståndets storlekFör femte gången sedan regeringsskiftet föreslården socialdemokratiska regeringen besparingar somdrabbar u-landsbiståndet. Tekniken har varierat:Iregeringens första budget, /84, genomfördes endubbelräkning av anslag genom att outnyttjadereservationer på 227,6 milj.kr. användes för att finansieranya utgifter. De räknades alltså en gång till.1984/85 ladesbiståndet 150 milj.kr. under 1%-nivån.1986/87genomfördes åter en dubbelräkning av anslag, även omtekniken var något annorlunda. iounyttjade reservationer drogs in till statskassan.Våren1990 har beslut fattats om att 900 milj.kr. av anslaget för u-landsbistånd skulle satsas på stöd till Öst- ochCentraleuropa.Nu föreslås alltså att 700 milj.kr. förflyktingmottagning som tidigare betalats viaarbetsmarknadsdepartementet i fortsättningen skall tas frånanslaget för u-landsbistånd.Det är i och för sig riktigt att detta förslag inte strider motde regler , , har fastställt.Den faktiska effekten blir likafullt att vi tar 700 milj.kr. frånu-landsbiståndet och använder dem för att förstärkastatsbudgeten. Det bör vidare noteras att beslutet omöstbiståndet står i strid med DAC:s nuvarande riktlinjer.Regeringen använder alltså DAC som normgivare bara närorganisationen kan åberopas till stöd för nedskärningar,inte när dess regler pekar i motsatt riktning.Vi vill i tre punkter sammanfatta våra invändningar motregeringens politik.Den första avser situationen i tredje världen. Som vibetonade i det förra avsnittet har behoven av bistånd ökatsamtidigt som liberaliseringen i åtskilliga länder ökatmöjligheterna att bidra till utveckling. Biståndsministernuttrycker i budgeten sin övertygelse att biståndet kommer att spela en alltmer betydelsefull roll. I detsammanhanget passar förslag om nedskärningar dåligt in.Den andra hänger samman med vårt internationellaagerande. FN:s biståndsmål är att 0,av BNI skallutbetalas i bistånd. är ett av de få länder som harnått upp till detta mål. Det råder av allt att döma politiskenighet om att bör verka för att fler följer vårtexempel. Av det skälet är det givetvis olyckligt om vi självasänker vårt bistånd, om än från en internationellt settganska hög nivå, som vi söker förmå andra attröra sig i motsatt riktning.Många företrädare för har uttryckt enbetydande oro för att ett angeläget utvecklingsstöd till östskulle komma att gå ut över biståndet till tredje världen. Påden punkten har -- tvärtemot sin tradition -- kommitatt bli ett dåligt föredöme.Den tredje gäller våra löften till världens fattiga. Sverigehar för sin del satt upp ett kompletterande, mer ambitiöstbiståndsmål, som dessutom är annorlunda utformat änFN:s. Det innebär att biståndsanslaget skall uppgåtill av BNI -- det s.k. enprocentsmålet (somursprungligen relaterades till BNP).Det är ingen tvekan om att enprocentsmålet är ettmoraliskt bindande åtagande från som nationgentemot de fattiga länderna. Avsteg från det t.ex. genomför låga nominella anslagsökningar eller genombokföringstekniska manipulationer måste därför betraktassom ett brott mot våra löften till de fattiga folken.Biståndsminister har i tidningenBroderskap betecknat sitt eget förslag som ''ett beklagligtbeslut'' och ''en urgröpning av biståndet''.Vi delar biståndsministerns uppfattning men anser tillskillnad från henne inte att bör fatta ''beklagliga''beslut om ''urgröpning'' av biståndet.I sitt biståndspolitiska program anger folkpartietliberalerna av BNI som ny långsiktig ambition.Regeringens agerande gör att det kommer att krävasbetydande ansträngningar att leva upp till 1%-målet ochöverskrida det.Folkpartiet liberalerna motsätter sig förslaget attavräkna kostnader för asylsökande mot biståndsramen.Liksom föreslår vi också att medel tillförs så attutvecklingsbiståndet till Öst- och liggerutanför enprocentsramen. Sammanlagt innebär våra förslagatt mer står till förfogande för bistånd än medregeringens politik.I samband med att riksdag och regering tar ställning tillhur biståndet skall öka och utformas bör detmarkeras att innehållet i enprocentsramen bör ha en tydligfattigdomsprofil. Det utvecklingssamarbete som liggerdärutöver kan ha ett något bredare innehåll och inkluderainsatser i skiftande ländergrupper, såväl något merutvecklade i färd med att bygga upp en fungerandedemokrati som öst- och centraleuropeiska länder medliknande problem och mål. Enprocentsmålet bör vara ettetappmål. Ambitionen bör vara att detta samlade biståndsuccessivt ökar sin andel av BNI. Detta bör somsin mening ge regeringen till känna.2.3 Biståndets effektivitet 2.3.1 Att dra lärdom av gamla misstagDet är inte svårt att nå enighet om att de biståndspengarvi satsar skall användas så effektivt som möjligt. Mer sällandiskuteras vad detta faktiskt bör innebära i praktiken.I en intressant studie som och utfört åt ''Bra bistånd -- Omeffektivitet och utvärdering i biståndet'' (Ds 1990:63) skiljerman på tre typer av effektivitet:inre effektivitet dvs. attgöra saker på rätt sätt och förbruka så få resurser sommöjligtyttre effektivitet dvs. ändamålsenlighet -- att görarätt sakerförändringseffektivitet dvs. förmågan att i rätttid och med minsta resursinsats genomföra nödvändigaförändringarDen senare typen av effektivitet har särskild relevans ibiståndsverksamhet med tanke på att den pågår i enkomplicerad och turbulent miljö. Deras slutsats efter en radfallstudier är att det mest angelägna är att stärka systemenför erfarenhetsuppbyggnad genom arbetssätt,personalpolitik och organisation.Det övergripande målet för det svenska biståndet är attdet skall bidra till att höja de fattiga folkens levnadsnivå. Enviktig liberal utgångspunkt i diskussionen om effektivitet äratt detta faktiskt skall vara styrande för biståndetsutformning. Internationella utvärderingar visar att det ärnär andra hänsyn, t.ex. säkerhetspolitik ellerexportsubventionering, tar över som biståndet löper storrisk att misslyckas. Det är skälet till att vi i princip motsätteross bindning av bistånd till inköp av svenska varor ochtjänster. Bundet bistånd innebär i allmänhet att insatsergörs till större kostnad än som skulle blivit fallet vidupphandling i internationell konkurrens. Den inreeffektiviteten blir lidande.En annan viktig utgångspunkt är det närmast trivialakonstaterandet som likafullt ofta glöms bort: att bistånd ärsvårt. Det är komplicerat att arbeta i fattiga länder bl.a. justpå grund av de problem de lider av och som vi vill hjälpadem att lösa. Svårigheterna är särskilt stora i denländerkrets, de allra fattigaste länderna, som det svenskabiståndet prioriterar. är det också svårt attmäta och bedöma resultaten. Det anses allmänt att det oftakan ta 15--innan en biståndssatsning kan utvärderastillfredsställande i fråga om måluppfyllelse.Till svårigheterna hör också det faktum att de fembiståndspolitiska målen med nödvändighet är allmänthållna och dessutom, i varje fall på kort sikt, ibland kan ståi konflikt med varandra.Men problemen får inte leda till uppgivenhet. Sverigehar nu erfarenhet av offentligt bistånd ochmissionen var verksam innan statlig u-hjälp var påtänkt. Vi kan -- och måste -- dra lärdom både avgamla misstag och av det som faktiskt har lyckats.En viktig insikt är att det måste finnas ett slutpå biståndet.Biståndets yttersta syfte är att upphäva behovet avbistånd. I många fall ligger detta mål långt fram i tiden, meni en situation där en rad -- främst i -- harblivit alltför biståndsberoende måste denna insikt hållaslevande.I massmedia uppmärksammas biståndets misslyckandenmest. Därför finns det skäl att också påminna omframgångar. Den förbättrade hälsostandarden ochsjunkande spädbarnsdödligheten är i stor utsträckning ettresultat av biståndsgivarnas påtryckningar och finansiellasatsningar. Bland framgångsrika svenskfinansieradeinsatser kan nämnas SWACH-projekt i Indiensom -- med stöd av SIDA -- åstadkommit både rent vattenför många fattiga, särskilt barnen, och ökade kunskaper isanitet och förebyggande hälsovård. Ett annatuppmärksammat exempel är satsningen på markvård iKenya.Till misstagen i svensk biståndspolitik hör att vi ofta harreagerat alltför långsamt och lojt mot många u-landsregeringars ekonomiska politik och inställning tilldemokrati och mänskliga rättigheter. Även kloka projektkan misslyckas om de genomförs i en miljö som präglas avpolitiskt förtryck, planhushållning eller en korrumperadstatsapparat. Vi får inte i missriktad välvilja ge bistånd somkanske förlänger en oförsvarlig ekonomisk politik, såsomtidigare skedde bl.a. i . Det har enkelt uttrycktfunnits en svensk förkärlek för socialistiska lösningar i , där de gör om möjligt ännu mer skada än på andrahåll.Villkoren i biståndsgivningen bör därför inte baraomfatta effektiviteten på projektnivå. De bör även syfta tillatt förbättra såväl den politiska som den ekonomiskamiljön. Vi bör därför föra en aktiv dialog med inslag avvillkor både om den demokratiska utvecklingen och om denekonomiska politiken.Vi är medvetna om att det har skett enverklighetsanpassning i regeringens biståndspolitik i dettaavseende. Vi välkomnar den. Vi tror emellertid att det finnsmer att göra. Det finns t.ex. inslag av tveksamhet i Sverigesuppträdande mot länder, där några framsteg mot demokratiinte kunnat skönjas . Vi återkommer till dettasenare. Det är naturligtvis varken önskvärt eller möjligt förSverige att diktera andra nationers in- och utrikespolitik.Men vi måste inta en mycket tydlig hållning i dialogen medmottagarländerna och förbehålla oss rätten att minska ochavveckla bistånd som ges på regeringsnivå när de yttreförutsättningarna för att bl.a. demokratimålet skall kunnafrämjas är svaga.Att inte ställa villkor, att inte försöka påverkautvecklingen innebär också ett ansvarstagande, nämligenett accepterande av rådande förhållanden.En annan lärdom är att vi inte bör förmåmottagarländerna att genomföra så många projekt att deinte klarar att hantera dem -- s.k. projektstockning. Vi börsnarare söka utnyttja enklare och bredareöverföringsformer -- såsom budget- ochbetalningsbalansstöd -- med tanke på att projektbiståndofta hårt belastar redan svaga administration.En möjlighet är att i ökad utsträckning knyta an svenskabiståndsinsatser till s.k. sektorlån. Det ärockså angeläget att i betydande utsträckning kanaliserabistånd vid sidan av regeringskanaler bl.a. genom enskildaorganisationer.Som en följd av projektstockningen har finansieringenav löpande underhåll försummats, både av biståndsgivareoch mottagare.