mot · GE02K316 · 1991-01-25 00:00:00 — Politiskt valda organs laglydnad I regeringsformen 1 kap. 1 § tredje stycket stadgas att''den offentliga makten utövas under lagarna''. Studerarman den svenska verkligheten finner man dock att så intealltid är fallet. Många politiskt valda organ sätter sig överregeringsformen på denna punkt. Det händer även attbeslut i domstol nonchaleras.En väsentlig orsak till missförhållandena torde vara attsanktionsmöjligheter saknas. Lagstiftaren har förutsatt attde politiskt valda organen självmant eftersträvar att följagällande lag och rätta sig efter utslag i domstol. När så inteär fallet måste åtgärder uppenbarligen vidtagas. Någraexempel skall givas innan slutsatser dras.RiksdagenRiksmötets avslutandeEnligt riksdagsordningen 1 kap. 4 § första stycket skallriksmöte som inletts , september eller oktoberavslutas följande år. Om synnerliga skälföreligger kan förlänga , dock längst tilloch med den 15 juni.Denna bestämmelse har naturligtvis inte tillkommit föratt bereda ledamöter en lång sommarledighet.Avsikten är att de många riksdagsbeslut som träder i kraftden skall hinna bli kända och beaktade av berördamyndigheter, organisationer och enskilda i skälig tid. Trotsbestämmelsen om synnerliga skäl har tagit förvana att år förlänga riksmötet.Den 5 juni 1987 anförde utrikesutskottets ordförandeStig Alemyr i kammaren: Även detta år har vi hållit på envecka in . Under de som gått sedan vi gjorde denförsta flyttningen till är det endast under tre årsom vi kunnat följa riksdagsordningens regel att sluta den31 maj.År 1988 avslutades , den 8juni, . aviserades attdet då inledda skulle förlängas till den 14 juni1991; utan angivande av några konkreta synnerliga skäl.Riksdagsordningen är på denna punkt satt ur spel.BeredningstvångetI regeringsformen 4 kap. 3 § andra stycket stadgas attärende som väckts av riksdagsledamot före avgörande skallberedas i utskott. 1973:90 anförs att ''två för detsvenska riksdagsarbetet fundamentala och karakteristiskadrag är den enskilde riksdagsledamotens initiativrätt ochden obligatoriska utskottsberedningen av ärenden'' (sid.258).Om ett utskott sätter sig över beredningstvånget ochutan minsta sakbehandling avstyrker motioner så förlorarockså ledamöternas rätt att väcka motioner sitt värde. Trotsdetta har jordbruksutskottet enligt egen utsago -- ibetänkande 1990/91:JoU5 -- beslutat att friståendemotioner i princip skall sakbehandlas högst en gång undervarje valperiod. I angivet betänkande avstyrks utan annanmotivering ett stort antal motioner. I begreppet ''högst''ligger att utskottet är medvetet om att vissa motioner somej väcks på nytt inte alls kommer att sakbehandlas.Jordbruksutskottets betänkande upptogs i redovisat skicktill beslut i kammaren.Även i betänkande 1990/91:JoU10 förfors på enahandasätt. Också detta betänkande togs upp till avgörande ikammaren. Därvid anförde ordföranden i försvarsutskottetArne i bl.a. följande: är jag välmedveten om att utskottet har en princip som har benämntsförenklat förfarande, vilket gör att jag har haft anledningfundera över hur det ser ut när vi uppnår den graden avförenklat förfarande att vi får hela buntar med denna typ avdokument i handen; om inte vän av ordning då måste frågasig hur vårt kammararbete ser ut. -- -- --. Detta är inte ienlighet med det beredningstvång som faktiskt finns iriksdagen. Förfarandet är klandervärt.Reflektionen är naturligtvis motiverad. metod för behandling av motioner ärberedningstvånget i praktiken avskaffat.Riksdagsledamöternas arvodenRiksdagen beslöt att införa en lagom avvikelser från vissa bestämmelser i lagen (1988:589)om ersättning m.m. till ledamöter. Innebördenav beslutet var att ledamöternas arvoden med verkan frånden sänktes med c:a per månadjämfört med ersättningslagens nivå; dvs. i praktiken frånchefs- till handläggarnivå.Motivet för detta beslut torde främst ha varitfinansministerns offentligt uttalade önskemål om attriksdagsledamöternas arvoden borde tjäna som ettlönepolitiskt åskådningsexempel. (Regeringen förutsättes iförarbetena till riksdagsordningen inte lägga fram förslag iklart interna riksdagsangelägenheter. 1973:90, sid.258. )Det i detta sammanhang intressanta är att under tidenoktober--fanns en lag som klart angav påvilken nivå ledamöternas arvoden skulle ligga. Dentillämpades dock inte. I stället anteciperades en kommandelag. Orsaken kan möjligen vara att den nya lagensretroaktiva verkan eljest framträtt i mer öppen dag.Riksdagens förhållande till sitt regelverkDet samlade intrycket av den redovisade utvecklingen äratt nu måste välja om den i enlighet medregeringsformen skall arbeta under lagarna eller omförändrad praxis skall uppkomma ad hoc utan föregåendeberedning och lagstiftning. Med tanke på att de tvåviktigaste lagarna i sammanhanget, regeringsformen ochriksdagsordningen, inte är produkter från förraårhundradet utan antogs så sent som i mitten av 1970-taletborde den förra vägen vara den enda acceptabla. Riksdagenbör göra ett uttalande med denna innebörd.KommunernaI motion 1981/82:1142 aktualiserade jag frågan omkommuners beslut utan laglig grund. Inte minstnäringspolitiska satsningar sker i strid med kommunallagen.Ur LO-tidningen anfördes ett uttalande av f dkommunminister att nästan allakommuner, säkert , bryter mot lagen. Ävenbyggnadsnämndernas benägenhet att utan laglig grundkräva åtgärder av enskilda påtalades.Mot det senare oskicket bedriverbyggnadsforskningsrådet en intensivkampanj i . Av honom anförda exempelvittnar om hur frekventa övertrampen är.En särskilt stötande form av lagöverträdelse består i attkommuner sätter sig över domstolarnas beslut i besvärsmål.Att sådant förekommer är ett starkt skäl för införande avkraftfulla sanktioner.Frågan om kommunernas laglydnad har sedermera blivitföremål för utredning. I SOU 1989:64 anförutredningsmannen sammanfattningvis följande: Deundersökningar som gjorts av legalitetsstandarden ikommunal förvaltning visar att det på sina håll finns ettalltför stort spelrum mellan den kommunala verklighetenoch lagen. Undersökningarna visar också att det befintligasanktionssystemet mot kommunala lagöverträdelser inte äreffektivt. Jag har kommit fram till att sanktionssystemetbehöver kompletteras med en mot själva kommunerna ochlandstingskommunerna riktad generell påföljd för grovalagöverträdelser och för överträdelser av domstolsbeslut omverkställighetsförbud. Sanktionerna kallas för kommunbot.Beloppet för boten är lägst och högst 10 miljonerkronor.Tanken på kommunböter har med rätta avvisats vidremissbehandlingen. Det är ju inte kommunen utan de förbrott skyldiga personerna som bör drabbas av ett straff.Något förslag om kommunbot bör inte föreläggasriksdagen. Då några andra förslag inte lades avutredningsmannen måste hela frågan tas upp till nyprövning. Detta bör skyndsamt göras av regeringen somdärefter har att lägga förslag till lagstiftning. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs1. att uppdrar åt talmanskonferensen attövervaka att arbete strikt följer regeringsform,riksdagsordning och andra lagar som reglerar riksdagensverksamhet,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om förslag till sanktioner för lagbrottav kommuner och landsting.