mot · GE02U505 · 1991-01-25 00:00:00 — Vibör där klargöra att vi inte är intresserade av att vara med iden västeuropeiska unionen, dvs. det efter andravärldskriget upprättade försvarssamarbetet mellanVästtyskland, , , ochBeneluxländerna. deltar även ochPortugal.6. EG-integrationens konsekvenserMycket av EG-debatten har kommit atthandla om de konsekvenser som en harmonisering medEG-länderna på skilda områden kan komma att få förSveriges del. Detta är en viktig debatt som måste fortsätta.Men om argumenten för och emot EG skall få någonrelevans måste ett par aspekter av verkligheten hållas iminnet.För det första utgör de tolv , liksom övrigatilltänkta medlemsstater, en mångfacetterad samling länderoch folk. Syftet med harmoniseringen är inte och har aldrigvarit att kväsa eller likrikta denna mosaik av skilda kulturer,språk, traditioner och samhällen till förmån för någonenhetlig ''EG-kultur''.För det andra är det endast inom begränsade områdensom EG har gemensam, bindande politik. Det gäller, somovan nämnts, främst den externa handelspolitiken,jordbrukspolitiken, fisket och konkurrenslagstiftningen.För övrigt är den vägledande principen förbud mot allaformer av diskriminering av företag och individer på grundav nationalitet. Till detta kommer de områden där det finnsutarbetade s.k. direktiv. De utgör grund för varje landslagstiftare att själva utforma de nationella lagarna så attEG:s gemensamma regler blir gällande. Om ett landunderlåter att göra detta upphöjs EG-direktivet till lag ilandet i fråga.När motståndare till EG hävdar att ett medlemskap t.ex.skulle föra kvinnorna tillbaka till den (brist på) jämställdhetsom rådde , invaggas den fåkunnige kanske iföreställningen att byråkraterna i sitter och dikterarhur svenska kvinnor skall leva; att de t.ex. skulle lägga sig idaghemsutbyggnaden, föräldraförsäkringens längd ellerlikalönsprincipen. Så är naturligtvis inte fallet, vilket lättinses om man tar sig en titt på förhållandena i de länder somär medlemmar: dessa varierar högst avsevärt. Den grekiskakvinnans liv ter sig annorlunda än den danska.Vad den debatten egentligen handlar om är hur enanpassning påverkar vår samhällsekonomi, dvs olikabedömningar om vilka välfärdssystem vi kommer att ha rådatt utveckla och vilka som kommer att behövarevideras på grund av internationell konkurrens och de kravsom omvärlden ställer på vårt folkhushåll. Det gällersåledes att hålla isär å ena sidan konsekvenserna av ettmedlemskap i och å andra sidan dels effekterna avöppenhet och internationalisering i största allmänhet, delsden utveckling som sker inom enskilda men sominte har mycket med EG som organisation att skaffa. Somframgått under avsnittet om överstatligheten ovan bördenna och liknande frågor diskuteras i termer av attvi utgör en liten utrikeshandelsberoende nation och attfrågan snarare är om vi vill sitta med vid bordet och sökapåverka eller inte.Som liberaler har vi vissa bestämda uppfattningar omvilka värden vi vill försvara och därmed vad vi vill uppnåmed vårt medlemskap. I följande avsnitt tar vi upp någrasådana frågor av central betydelse för folkpartietliberalerna.6.1. och en liberal flyktingpolitikUnder har antalet asylsökande tillländer i fördubblats. Den ökningen har fördelat sigrelativt ojämnt mellan de europeiska länderna.Ökningen av antalet asylsökande till har varitdirekt proportionell mot utvecklingen i , dvs enfördubbling, medan och fått entredubbling av antalet asylsökande. Några länder, bl aDanmark, har fått en minskning och andra länder, t exUngern, har tagit emot ett stort antal flyktingar för förstagången i sin moderna historia.Flyktingarna utgör bara cirka 0,av befolkningen iEuropa. I vissa av världens fattigaste länder, t.ex. ,utgör flyktingarna av befolkningen trots att resursernästan helt saknas för att ta hand om dem.Genèvekonventionen antogs 1951 för att ge ett lagligtskydd åt framförallt de människor som tvingats på flyktundan nazism eller det sovjetiska imperiet. Det varefterkrigstidens ommöbleringar av politiska kartasamt det som påverkade utformningen avGenèvekonventionen. Inget av länderna i östblocketundertecknade konventionen. Enligt den ursprungligakonventionstexten var en flykting en person som på grundav händelser som inträffade före och somkände välgrundad fruktan för förföljelse på grund av sin ras,religion, nationalitet, social grupp eller sin politiska åsikt.Flyktingkommissariens mandattid sattes först till ,efter vilken period man antog att flyktingproblemet skullevara över.Tiderna förändrades, och insåg man attmänniskor även fortsättningsvis skulle komma att tvingaspå flykt, och att även icke-européer behövde skydd undanförföljelser. Tilläggsprotokollet reflekteradedenna verklighetsanpassning, och gav även icke-européerrätt till asyl. Revolutioner, diktaturer, etniska konflikteroch andra händelser i tredje världen som inträffade isamband med avkoloniseringsprocessen var några avorsakerna bakom det ökade antalet utomeuropeiskaflyktingar till . De förbättrade kommunikationerna,och olika fd kolonialmakters särskilda relationer till sinatidigare kolonier förstärkte tendensen. Alla länder skrevdock inte under tilläggsprotokollet. Så sent som förra åretfick utomeuropeiska flyktingar lagligt erkännande i Italiengenom att landet anslöt sig till tillläggsprotokollet.Under 60-talet rådde en liberal tolkning avasylbestämmelserna i de olika europeiska staterna. Det varen ekonomiskt expansiv period, och man välkomnadedessutom stora mängder immigranter. Troligen återfannsmånga flyktingar i immigrantstatistiken, eftersomarbetskraft togs emot med öppna armar av både ochmånga andra länder.På 70-talet, i och med den ekonomiska nedgången,stramades invandringen åt. Viseringspolitiken blevsträngare, och praxis, dvs tolkningen avGenèvekonventionen anpassades till de nya ekonomiskarealiteterna.Under senare delen av 80-talet har desintegrationen iSovjet, revolutionerna i fd , den inreintegrationen mellan EG:s medlemsländer, samt de senasteårens ökade tillströmning av flyktingar ytterligare förstärkträdslan för flyktingar och deras anspråk på att få plats ieuropeiska demokratier. Trots den positiva ekonomiskautvecklingen har en ''kapprustning motflyktingar'' ägt rum i Europa.Det tumult och den förändrade världsbild som skapatsav demokratiseringen i Öst- och ochintegrationen i väst kan vara en förklaring till denutvecklingen, ökningen av antalet asylsökande en annanförklaring. Ökningen beror inte minst på revolutionerna iösteuropa,som dels gjorde det möjligt för människor attlämna sitt hemland, dels tinade upp decenniers djupfrystapolitiska och etniska konflikter i det före detta östblocket.Ökningen har också samband med den instabila situationeni de olika länderna i : inbördeskriget iLibanon, kriget mellan och , och de omfattandeövergreppen mot de mänskliga rättigheterna i flertalet avländerna i regionen. Till detta kommer en radutomeuropeiska konflikter, allt ifrån tillEtiopien/som skapat flyktingrörelser också tillEuropa.6.1.1. Samma konvention men olika praxisAlla stater utgår från som bas försin flyktingpolitik. Men det är ytterst varje enskilt land somtar ställning till om asyl ska beviljas eller ej. Denbedömningen görs i realiteten inte enbart på strikt juridiskgrund, utan påverkas av landets utrikespolitik i stort, avförhållanden på arbetsmarknaden, inrikespolitiska hänsynm.m.Uttolkningen av varierar därförstarkt mellan olika länder. Praxis är helt olika från land tillland, även för samma flyktinggrupper. Erkännandegraden(antalet som beviljas asyl som konventionsflyktingar)förändras också över tiden och förefaller helt knuten till dentotala mängden asylsökande i varje land. Antaletmänniskor som blivit erkända som konventionsflyktingar i tex , och har förblivit iprincip trots att mängden asylsökande totalt settökat kraftigt. I har t o m färre människor fått asylför som gått.Beträffande de flyktingar som inte omfattas avformuleringarna i är skyddet ocksåstarkt varierande mellan olika länder. Offer för våld i formav krig, inbördeskrig eller andra oroligheter har ett allmänterkänt behov av skydd. Tillsammans med sådanaasylsökande som utan att fullständigt falla underkonventionsdefinitionen ändå har flyktingliknande skäl,utgör de s. k. de facto-flyktingar.I de flesta länder i får de facto-flyktingar skyddi praktiken, men på högst olika villkor. I vissa fall, som iSverige före decemberbeslutet , reglerades deras statusi lag. De fick inte status som konventionsflyktingar, men välasyl på flyktingliknande skäl eller humanitära grunder. Iandra länder som t ex får de avslag på asylansökanmen avhyses inte från landet utan har möjlighet att stannapå tidsbegränsat uppehållstillstånd. Många stannar ocksåhelt illegalt. I åter andra länder får de en slags svagare asyl.Man kan säga att den höga avslagsprocent avasylansökningar och det svaga lagliga skydd som de facto-flyktingar fått i en rad länder i starkt hängt sammanmed det faktum att de inte tvångsmässigt har avhysts frånlandet såsom skett i , utan de har kunnat få faktisktskydd.Denna variation mellan medlemsländerna skapar bådeproblem och möjligheter för de asylsökande men är i sig ettbevis på att något måste göras när det gäller tolkningen avGenèvekonventionen och skyddet för dem som fallerutanför definitioner.6.1.2. Flyktingpolitiken och harmoniseringenHarmoniseringsprocessen inom EG kräver ensamordning av flyktingpolitiken, eftersom den är intimtförknippad med frågan om de gemensamma yttregränserna. Även har sökt verka fören harmonisering av de europeiska ländernasflyktingpolitik, en harmonisering som skulle utgå frånEuroparådets rekommendationer om bland annat ''objektivoch opartisk bedömning'', möjligheter för asylsökande attbli kvar i landet medan ansökan behandlades m.m. ambition med harmoniseringsarbetet varit attsäkerställa en miniminivå av rättssäkerhet för deasylsökande, så kan arbetet inom EG sägas ha helt andramål, som framför allt handlar om hur antalet asylsökandekan reduceras.EG:s ambition har generellt sett varit att skapa en starkgemensam yttre gräns i takt med att de inre gränsernaavvecklas. Denna gemensamma yttre gräns förutsätter attasylsökande blir mottagna på samma sätt vilket land de änanländer till först. Flyktingpolitiken har i dettasammanhang ofta på ett olyckligt sätt kommit att kopplassamman med frågan om terrorister och knarkbekämpning.Arbetet för att åstadkomma gemensamma europiskalösningar på flyktingpolitikens område har tyvärr starktpräglats av 80-talets europeiska flyktingrädsla.Samordningen mellan EG:s medlemsländer harbedrivits i olika fora.Schengen-gruppen är ett samarbete mellan ,, , och Tyskland.Inrikesministrarna inom gruppen har träffats en eller fleragånger , och diskuterar flyktingar i ettsäkerhets- och immigrationsperspektiv. Målsättningen harvarit att skapa ett gemensamt viseringsområde.Den s k Trevi-gruppen omfattar inrikes- ochjustitieministrarna i de tolv . De har träffatsvar sjätte månad för att utforma en gemensam politik motterrorism, narkotika och illegal immigration. Enundergrupp sattes upp för att diskutera problemet med''missbruk av asylrätten''.Europakommissionen har bedrivit arbete för attförbereda konsekvenserna av att den inre gränskontrollenförsvinner.Arbetet inom EG har lett till att en konvention, den s kDublinkonventionen, antagits. I Dublinkonventionenfastställs regler för vilken stat som ska behandlaasylansökan. En asylansökan skall enbart kunna behandlasi en enda stat, ingen skall kunna ansöka om asyl i fleraländer inom Gemenskapen. Ansökan skall lämnas in i detland man anländer till först och som är ansvarigt för attflyktingen kommit in i genom att man utfärdatvisum eller uppehållstillstånd. Konventionen innehållerockså bestämmelser om informationsutbyte i individuellafall mellan medlemsstater.Schengen-konventionen antogs av sina femmedlemsstater. Flera av EG:s medlemsländer planerardock att ansluta sig, bland andra . Konventioneninnehåller bestämmelser om förstärkt gränskontroll,harmonisering av viseringspolitiken, gemensammastraffbestämmelser och uppbyggande av ettinformationssystem. diskuterades vid i en rörande den yttregränskontrollen, där ett konventionsutkast förelåg. Densköts dock , och troligen kan den komma attersättas av genom att alla EG-medlemmar ansluter sig till denkonventionen istället.Frivilligorganisationerna i har varit mycketoroade över utvecklingen. Man säger sig se en klar tendensi EG att förskjuta alla beslut om asylsökande till utanförgränsen. Genom att de inte tillåts komma in, behöver deinte heller få sina asylansökningar behandlade och kommerföljaktligen inte att kunna få skydd. Också det faktum attasylsökande utestängs från möjligheten att ansöka i ettannat om de blir nekade i det första riskerar attfå en negativ effekt på flyktingarnas skyddsbehov eftersombåde lagstiftning och praxis skiljer sig så markant åt i EG-länderna.Så länge som det inte finns någon EG-harmonisering avpraxis kan de asylsökande på grund av Dublinkonventionenoch utsättas för en nyckfull behandling.Det gäller att välja ankomstland mycket noggrant. Råkarman hamna i ett av mer strikta länder ges intenågon andra chans. En mer naturlig ordning hade varit attförst arbeta för en harmonisering av lagstiftningen och efterdet anta gemensamma regler för yttre gränskontroll och förbestämmande om i vilket land ansökan skall behandlas.Harmoniseringen av lagstiftningen är ett arbete somfortfarande ligger en bit in . En bedömning är attdet kommer att avslutas först . Här ärrisken betydande att man kommer att samla sig kring denminsta gemensamma nämnaren, dvs att skyddsnivån förflyktingarna i värsta fall blir lika låg som i det minstgenerösa EG-landet.Den skönjbara visionen om EG:s flyktingpolitik iframtiden, som blir synlig i allt fler dokument, är att mani och för sig utgår från , men med enmycket restriktiv tolkning, troligen mer restriktiv än vadursprungskonventionen någonsin avsåg. Något skyddutöver konventionen kommer troligen inte att varalagreglerat, vilket skapar en svår situaton för de som flyrundan krig och andra oroligheter i närhet.Konventionen i sig kommer dessutom att spela enbegränsad roll i takt med att den yttre gränskontrollen blirförstärkt, och asylsökande inte tillåts komma in i EGöverhuvudtaget. Det finns en risk att den inreutlänningskontrollen i konsekvens härmed blir relativthård, och att det faktiska skydd som många länder givitflyktingar som fått avslag på sin ansökan kommer attupphöra i takt med att man börjar avhysa dem som fåttavslag. Istället kan det förväntas att man kommer att taemot fler kvotflyktingar från tredje världen underkontrollerade former.Det största problemet med den utvecklingen är attmånga människor med skyddsbehov inte kommer att fåskydd. Framförallt gäller detta länder i . Mankan grovt sett dela in de asylsökande i tre grupper: de fråneuropeiska länder, de från och de från tredjevärlden; framförallt men också ochLatinamerika. De europeiska flyktingarna kommer troligenalltid att kunna påräkna ett visst skydd i , hos såvälEG-länder som ickemedlemmar. Spontanflyktingar frånEtiopien, med flera konflikthärdar på andrakontinenter har troligen en viss chans att finna en pånärmare håll, även om tryggheten och säkerheten ärmindre. Men flyktingarna från har inga andraländer att vända sig till. Det finns -- förutom -- ingaegentliga demokratier i området, de flesta länder rymmersåväl diktatur som starka konflikter med många avgrannländerna, och respekterar dessutom inte alltidinternationell lagstiftning om mänskliga rättigheter ochflyktingskydd. är naturliga asylplats.Det finns inga UNHCR-läger i dit människorkan fly undan , sönderfallet i ellermullornas välde i Iran.6.1.3. En liberal europeisk flyktingpolitikAv humanitära skäl är det väsentligt att utforma enliberal alternativ asylpolitik för . Det finns mångapartier och organisationer som strävar i en annan riktningän den som EG slagit in på. Vi vill samarbeta meddem för att bidra till att upprätthålla respekten för demänskliga rättigheterna och därmed skyddet för deflyktingar som söker sig till Europa.1) En liberal flyktingpolitik i måste självfallet tasikte på harmonisering av politik. Denharmoniseringen bör ske innan överenskommelserna om engemensam yttre gränskontroll sätts i funktion, för attsäkerställa rättssäkerheten för de asylsökande.Harmoniseringen bör i första hand ta sikte på att förmåsamtliga medlemsstater att underteckna såvälGenèvekonventionen som dess tilläggsprotokoll ,samt att förmå medlemmarna att följa derekommendationer som utfärdats av . måste tas i bruk pådet sätt som ursprungligen avsågs.2) Utformningen av en gemensam praxis bör förankrasstadigt i internationell rätt genom att en europeisk domstolinrättas dit man kan överklaga beslut i flyktingärenden.Domstolen bör kopplas till såväl medtilläggsprotokollet som tortyrkonventionen ochden europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Ensådan instans har redan föreslagits av bland annat ECRE,de europeiska frivilligorganisationernas samrådsorgan iflyktingfrågor. En möjlighet vore att samordna domstolensverksamhet med . Den kompetens somEuropadomstolen byggt upp när det gäller mänskligarättigheter skulle kunna utnyttjas också i flyktingärenden.3) En konvention, i första hand en europeisk, måsteformuleras så att den ger skydd åt de människor som flyrundan olika typer av våld: krig, inbördeskrig, väpnadeoroligheter eller bristande förmåga hos ett lands regering attskydda sina egna medborgare. Den konventionen bör iförsta hand söka utgå från den afrikanskaflyktingdefinitionen, som också omfattar flykt från krig,inbördeskrig och andra oroligheter och därmed på ettförtjänstfullt sätt kompletterar flyktingdefinitionen iGenèvekonventionen. Om det inte sker en lagreglering ochharmonisering mellan EG-staterna av de facto-flyktingarnas möjligheter att få skydd kommer en stor delav dessa flyktingar inte att kunna få något skyddnågonstans.4) Istället för att bygga upp en allt mer ogenomträngligmur mot asylsökande utanför genom visumkrav ochflygbolagssanktioner med mera, bör EG söka merkonstruktiva lösningar på eventuella framtida problem medmassflykt från krigshärdar eller diktaturer. Beredskapmåste finnas för att hjälpa länder i den berörda regionen attkunna härbärgera större flyktinggrupper. EG måsteutveckla en klar politik för att skydda och bistå flyktingarfrån länder utanför , både av humanitära skäl ochdärför att EG har ett egenintresse av sådana lösningar somett alternativ till att flyktingarna söker sig till Europa.5) För att bekämpa främlingsfientligheten i börockså regeringar samarbeta med de olikafrivilligorganisationerna för att skapa kunskap ochförståelse för flyktingarnas situation. Bland degemensamma aktiviteter som ECRE efterlyst ärutarbetandet av gemensamma broschyrer med informationom flyktingar där deras situation beskrivs, utbildning avjurister och andra som arbetar med flyktingar, ocharrangemang av studiedagar i skolor och på universitet.6) Dessutom bör EG:s gemensamma utrikespolitik siktatill att på skapa en sådan världsordning attkonflikter och förtryck undanröjs. I det arbetet har ettgeneröst EG-bistånd till tredje världen en viktig plats. Inteminst viktigt är ett kraftfullt demokratistödjande bistånd.Gemensamma EG-ansträngningar för att brännmärka brottmot mänskliga rättigheter och söka förbättraövervakningsmekanismerna för dessa brott är andra viktigaåtgärder. En konstruktiv säkerhets- och nedrustningspolitikär också väsentlig. EG bör på allt sätt bidra till nedrustningoch avspänning. Inte minst har EG ett ansvar för attdesarmera de olika konflikterna i som tvingarså stora skaror människor på flykt. Utrikespolitiken är på såvis intimt förknippad med flyktingpolitiken, men fårdäremot aldrig användas som ursäkt för att inte ge skydd åtdem som behöver skydd.De svenska liberalerna behövs i arbetet för en alternativutveckling av EG:s flyktingpolitik. Vår uppgift är att stärkade krafter inom EG som stöttar asylrätten och kampen förde mänskliga rättigheterna.6.2. EG och biståndspolitikenOmfattningen av bistånd varierar kraftigtmellan medlemsländerna. och harunder gett ett betydande u-landsbistånd och fört enbiståndspolitik som legat den svenska nära.Utbetalningarna av bistånd var 1989 0,av BNI i bäggefallen. Andra medlemsländer ger väsentligt blygsammarestöd. Som exempel kan nämnas med ett bistånd på0,av BNI och som börjat bedrivabiståndsverksamhet.Av medlemsländernas bistånd kanaliseras 12 procentgenom EG. Större delen av detta ges till de 69 s.k. ACP-stater i , och som äranslutna till (senast IV). EG kanockså fylla en viktig funktion för biståndspolitisksamordning mellan de betydande biståndsgivare som ingåri gemenskapen. I EG:s u-landspolitik ingår dessutom ettsystem för allmänna tullättnader för huvuddelen av ACP-ländernas tillverkning. EG:s handelspolitik gentemot innehåller emellertid också en del negativa inslag,bl.a. handelsrestriktioner mot teko-import och en starktprotektionistisk jordbrukspolitik.Den liberala visionen är ett öppet som visarsolidaritet med u-länderna.För liberaler är det därför naturligt att hävda attSverige -- som medlem av EG -- bör driva på för en mergenerös u-landspolitik. I det perspektivet spelarhandelspolitiken en central roll. Vår bedömning är att detframför allt är genom handel och export som u-ländernalångsiktigt har möjlighet att häva sig ur fattigdomen. Därförär det inte bara handelsrestriktioner mot teko-export som bör avvecklas -- vilket nu sentomsider sker . Även övriga industriländer bör taliknande steg. En liberalisering av världshandeln medjordbruksprodukter i ett kommande skulle hamycket stor betydelse för de fattiga folken. I detsammanhanget har EG spelat en negativ roll.Ett medlemskap i skulle ge möjlighet till en ökadsamordning av svensk biståndspolitik med övrigaeuropeiska länder. Det vore värdefullt, inte minst för vars knappa administrativa resurser utsätts förstora påfrestningar när många givare med skiftandebiståndspolitisk inriktning skall hanteras. Det bör också genaturliga tillfällen till jämförande studier av biståndetseffektivitet.Hittills har i alltför liten utsträckningaktualiserat våra biståndspolitiska mål -- och konkretaförslag med anknytning till dem -- i multilateralabiståndsorgan. Denna fråga behandlas nu på vårt förslag avmultibiståndskommittén. Ambitionen bör vara en ökadaktivitet som också -- när tillfälle ges -- kanomfatta biståndssamarbetet inom EG.I vår biståndspolitiska motion pläderar folkpartietliberalerna för en rad angelägna förskjutningar inom svenskbiståndspolitik, främst en starkare betoning av mänskligarättigheter och en demokratisk samhällsutveckling. Dethindrar inte att svenskt bistånd i ett internationelltperspektiv redan har en rad värdefulla inslag som vi haranledning att främja -- inte minst i kontakter med övrigaEG-länder. Det gäller t.ex. fattigdomsprofilen, den låga --om än inte tillräckligt låga -- andelen bundet bistånd ochden allt starkare inriktningen på miljöinsatser och u-landskvinnor.Om ytterligare nordiska länder inträder sommedlemmar i skulle det ge starkt ökad tyngd åt den mergenerösa biståndspolitik som främst ochNederländerna företräder. Vi skulle tillsammans haavsevärda förutsättningar att hävda gemensamma krav påökad volym och högre kvalitet.6.3. En ambitiös miljöpolitikFrån och med 1987 ingår miljön genom enhetsakten iRomfördraget. Där fastställs tre övergripande mål: attbevara och förbättra miljöns kvalitet, att skyddamänniskors hälsa och att säkerställa ett förståndigt ochrationellt utnyttjande av naturtillgångar.Den gemensamma miljöpolitiken skall bygga påprinciperna om förebyggande åtgärder, att miljöskadorskall åtgärdas vid källan samt att förorenare skall betala.Dessa mål och medel stämmer överens med de principersom liberalerna länge hävdat i den svenskamiljödebatten.Den EG-gemensamma miljöpolitiken är inriktad påsådana områden där målen kan uppnås bättre genomsamarbete än genom nationellt handlande.