mot · GE02Ju601 · 1991-01-25 00:00:00 — Artikel 8 i stadgar:1. har rätt att få sitt privat- och familjelivrespekterat liksom sitt hem och sin korrespondens.2. Offentlig myndighet må icke genom ingripande störaåtnjutandet av denna rättighet med undantag för vad somär stadgat i lag och i ett demokratiskt samhälle ärnödvändigt med hänsyn till landets säkerhet, den allmännasäkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggande avoordning eller brott, hälsovården, skyddande avsedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter.Detta innebär att lagstiftaren genom lag kan ingripa motde gärningsmän som kränker offrens rättigheter i dessaavseenden för att skydda enskilda människors privat- ochfamiljeliv.Sverige ratificerade den europeiska konventionen om demänskliga rättigheterna den 11 januari 1952.Dessa rättigheter gäller alla utan åtskillnad enligt artikel14 som stadgar: ''Åtnjutandet av fri- och rättigheter, somangivas i denna konvention, skall tryggas utan åtskillnad avnågot slag, såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk,religion, politisk eller annan åskådning, nationell ellersocial härkomst, tillhörighet till nationell minoritet, bördeller ställning i övrigt. ''Enligt artikel 17 kan rättigheterna inte inskränkas. Därstadgas: ''Intet i denna konvention må tolkas såsommedförande rätt för någon stat, grupp eller person att ägnasig åt verksamhet eller utföra handling, som syftar till atttillintetgöra någon av de fri- och rättigheter, som angivits ikonventionen, eller till att inskränka dem i störreutsträckning än som däri medgivits. ''De fördragsslutande staterna har förbundit sig attgarantera envar de fri- och rättigheter som anges i artikel 1.Staterna har därför rätt och skyldighet att genomlagstiftning hindra att enskilda personer i landet inskränkerdessa rättigheter för andra. har rätt att få sitt privat-och familjeliv respekterat. Frågan är om svensk lagstiftningger det skydd för offren som i enlighet medratificeringen av bundit sig till.Trakasserier leder till att offrens normala, sociala livomöjliggörs eller försvåras. Offen kan inte röra sig fritt, gåvart de vill eller ta emot besök av vem de vill. Av artikel 14framgår att detta skall tryggas utan åtskillnad av kön, rasmed mera. Varken staten eller gärningsmannen fårinskränka offrets rätt att komma i åtnjutande av dessarättigheter enligt artikel 17. Anslutna stater, såsom ,skall således garantera offren detta skydd.Besöksförbudslagen kan ses som ett komplement tillbrottsbalken för att åstadkomma detta.Rättssäkerheten för både offer och gärningsman måstebeaktas. Offrets rätt att slippa umgänge står emotgärningsmannens rätt att kontakta vem han vill, var och närhan önskar. En gränsdragning mellan oförenliga intressenär lagstiftarens och domstolarnas avvägningsdilemma.Det gäller att ange en gräns som gärningsmannen ej fåröverskrida om offren skall kunna skyddas.Europakonventionen anger att envar skall ha dessafri- och rättigheter.Om artikel 8 i skall kunnaupprätthållas bör besöksförbudslagen 1 § andra stycketjusteras så att det inte blir möjligt att inkräkta i den andresprivatliv.Bestämmelserna om hemfridsbrott ger inte ett fullgottskydd när det gäller att skydda mot inkräktande iprivatlivet, då brottet ofta nedprioriteras och inte ger ettrimligt polisskydd i hotande situationer. Grövre brottprioriteras och man vet inte i förväg när ett hemfridsbrottleder till grövre brott.Med nuvarande lagstiftning får vissa offer sina livförstörda på ett orimligt sätt. Det borde vara statens uppgiftatt skydda offret i första hand. Det är inte offret somständigt skall tvingas flytta, byta arbete, bostadsort,umgänge etc.Den straffskärpning som just beslutats om när det gällerbrott mot besöksförbudslagen kan leda till att tillämpningenvidgas. Det finns dock ingen garanti för detta, eftersomlagstiftningen inte ändrats när det gäller i vilka fall den skalltillämpas.Statistiken visar att åklagarna i den helt övervägandedelen fall meddelar besöksförbud mot person som är fälldför brott. Lagen ger visserligen visst utrymme för att gripain på ett tidigare stadium, men lagens skydd skulle påtagligtförbättras om tröskeln för ett ingripande sänktes något.Om tröskeln inte sänks och lagen fortsättningsvistillämpas mot person som är fälld för brott kommer demisshandelshotade även fortsättningsvis att vara tvungnaatt bli brottsoffer innan besöksförbudslagen tillämpas.Detta är ett alltför svagt skydd och kan knappast ansesöverensstämma med konvention.Möjligheten att ingripa tidigare vid en mildare form avkränkning än skulle öka om ordet allvarligt togsbort ur besöksförbudslagens 1 § andra stycket som lyder:'Besöksförbud får meddelas om det på grund av särskildaomständigheter finns risk för att den mot vilken förbudetavses gälla kommer att begå brott mot, förfölja eller påannat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avsesskydda. ''Det nödvändiggör en mer specifik definition av vad somavses med ordet trakassera. Möjligen kunde ''allvarligttrakassera'' bytas mot ''påtagligt trakassera'' i syfte att sänkatröskeln för ingripande mot den som trakasseras/hotas. Detborde vara självklart att den som vill vara i fred i sin bostadskall ha ett effektivt lagligt skydd för att så kunna vara.En lagstiftning som tvingar offren, oftast kvinnor ochbarn, att utsätta sig för misshandel för att få skydd är intetillfredsställande. Ej heller håller den europeiskskyddsstandard.Effekten av skärpningen av besöksförbudslagen börnoggrant följas. Om inte ett avsevärt förbättrat skydduppstått inom rimlig tid (1--efter straffskärpningensikraftträdande) även för misshandelshotade bör ensänkning av tröskeln för ingripande föreslås. Detta kan skepå sätt som angivits i motionen eller på annat sätt. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionens sista stycke anförts ombesöksförbudslagen.