mot · GE02Ub801 · 1991-01-25 00:00:00 — Utbildningens och forskningens frihet Innehåll 1.Sammanfattning1 2.Skolans och högskolans situation2 3.Moderat kunskapspolitik2 4.Skolan4 5.Högskolan4 5.1Enhetlig benämning på olikartad verksamhet5 5.2En förändrad relation mellan staten ochuniversiteten6 6.Den centrala utbildningsadministrationen7 7.Forskningsplaneringen8 8.Hemställan8 1. och högskolor är landets främstainstitutioner för vidmakthållande och utveckling avkunskap. har de -- främst som enföljd av socialdemokratisk utbildningspolitik -- allt meromformats till att vara redskap för den renayrkesutbildningen.Det ligger enligt moderat uppfattning en fara i att högreutbildning och forskning i stor utsträckning är beroende avstatsmakternas, ofta alltför kortsiktiga, beslut. Den högreutbildningens och forskningens samhällskritiska funktionkan komprometteras. En expanderande sektorsforskningökar denna risk ytterligare.Det fria sökandet efter kunskap måste, enligt vårmening, värnas i all utbildning och forskning. Särskiltviktigt är det att slå vakt om den högre utbildningens ochforskningens frihet. Vi lägger därför i denna motion framförslag om en ändrad relation mellan staten ochuniversiteten. Med de av oss föreslagna förändringarnaskulle universitetens förutsättningar att generera nykunskap och vitalisera den för samhällsutvecklingennödvändiga debatten radikalt förbättras.2. Skolans och högskolans situationKunskapsutvecklingens och kunskapsförmedlingens rolli samhället har under hela den senare hälften av 1900-taletvarit centrala frågor i svensk politik. En väldig expansionav resurser för utbildning och forskning har ägt rum underdenna period. Utvecklingen i har därvidlag följt ettinternationellt mönster.Skolans och högskolans betydelse för samhälletsutveckling kommer att öka ytterligare, inte minst till följdav den fortgående internationaliseringen.De senaste decenniernas dynamiska utveckling i bl.a.Västeuropa och relativt svaga ekonomiskautveckling har emellertid efter hand lett till att Sverigeförlorat sin tätposition på områden som är avgrundläggande betydelse för utvecklingen av vårt land.Detta gäller även det svenska utbildningssystemet.Sverige har en relativt god position bland världensländer i fråga om resurser för utbildning och forskning percapita. Problemen för utbildning och forskning i ärdock inte främst en fråga om disponibla ekonomiskaresurser utan i hög grad orsakade av politiska ingripanden.Det svenska utbildningssystemet har under efterkrigstidengivits en för de demokratiska länderna unik enhetlighet ikombination med en stark politisk styrning.Den socialdemokratiska dominansen överutbildningspolitiken har inneburit attden självklara kärnan i utbildning och forskning --kunskapsutvecklingen och kunskapsförmedlingen -- ipraktiken underordnats andra ambitioner.För socialdemokraterna har skolan och högskolanuppfattats som redskap för att förverkligasocialdemokraternas ambition att omdana samhället isocialistisk riktning: betoningen av skolans sociala uppgifterpå bekostnad av kunskapsinhämtande ochfärdighetsträning, motståndet mot fristående skolor,inställningen i betygsfrågan, reglerna för tillträde tillhögskolan, linjesystemet, sektorsforskningens starkaställning m.m.Kunskapsinstitutionerna -- skolan och högskolan -- harunder några decennier varit utsatta för en gigantisksocialdemokratisk experimentverksamhet. Under sammatid har vi moderater konsekvent argumenterat för enförstärkning av den fria kunskapsutvecklingen ochkunskapsförmedlingen.De senaste åren har regeringen inlett en viss reträtt ochnärmat sig moderata ståndpunkter. Någon helhjärtadsinnesförändring går dock inte att skönja och någotsocialdemokratiskt förtroendekapital i utbildningspolitikenfinns inte. Enligt vår mening måste nu beslut tas som ledertill långsiktiga och varaktiga förändringar iförutsättningarna för kunskapsinstitutionernas verksamhet.Sådana förändringar måste omfatta konsekventaförstärkningar av ämnen och färdighetsträning, ökadsjälvständighet för kunskapsinstitutionerna i förhållande tillpolitiska organ och en större mångfald i utbud, med däravföljande valfrihet för den enskilde.3. Moderat kunskapspolitikI princip finns två huvudlinjer i synen påkunskapsutvecklingens och kunskapsförmedlingens roll isamhället.Antingen ser man det fria sökandet efter kunskap, ochden undervisning som på skilda nivåer bedrivs med dennagrundsyn som utgångspunkt, som styråran. Eller väljer manatt styra kunskapsutvecklingen och kunskapsförmedlingenmed utgångspunkt från kända eller antagna behov av visskunskap. Vi kallar de båda synsätten förkunskapslinjen respektive behovslinjen.I har behovslinjen dominerat starkt allt sedan1950-talet och i olika avseenden utvecklats avsocialdemokraterna så att den passat partiets allmännasyften. Framväxten av bl.a. linjesystemet i högskolan,sektorsforskningen, arbetsmarknadsutbildningen, storasatsningar på yrkesinriktade linjer inom gymnasieskolanoch åttiotalets regional- och näringspolitiskautbildningssatsningar är organisatoriska och resursmässigakonsekvenser av behovslinjen.Behovslinjens svaghet ligger i dess konserverande kraft,i risken för felbedömningar vid resursfördelningen och i detberoende av olika etablerade samhällsintressens stöd ochsympati som den skapar för utbildningssystemet. Dessstyrka ligger i att den ger argument i debatten om hursamhällets resurser skall fördelas mellan olika områden.I politik och samhällsplanering förekommer knappastnågon av dessa huvudlinjer i helt renodlad form. Det ärsnarast rimligt att tala om var tyngdpunkten ligger under enviss period. Läkarutbildningen bör t.ex. inte utformas utanhänsyn till den kliniska verksamhetens behov. Utbildningkan ges en i snävare mening yrkesförberedande roll inomflera områden, men bör då bygga på en gedigenämnesutbildning.Vi anser att tyngdpunkten systematisktbör förskjutas till förmån för kunskapslinjen. Alla praktiskakonsekvenser av en sådan förändring kan inte förutses nu.Det är emellertid lätt att se att samtliga nivåer iutbildningssystemet och dess förhållande till flerasamhällssektorer kommer att starkt påverkas.Samhället kommer att vara såberoende av kunskap, ständigt förnyad och korsvisutnyttjad inom en mångfald områden, att mycket av dettidigare planerandet och organiserandet i stora, nationellasystem med rader av snäva tillämpningsområden kommeratt framstå som direkt enfaldigt.Kunskapsutvecklingens/forskningens bas är ämnet.Kunskapsförmedlingens/utbildningens självklarautgångspunkt är därför ämnet. Få områden i samhällslivet,om ens något, förändras i former som inte kan anknytas tillde vetenskapliga disciplinerna.Individens bästa stöd vid inträde i yrkeslivet, förpersonlig utveckling och för att möta förändringar, är därfören gedigen ämnesutbildning. Valet av ämne ellerkombinationer av ämnen kan aldrig vara oviktigt, men detär underordnat kvaliteten i studierna. Själva vissheten omen god utbildning och den metodskolning en sådan innebärger individen säkerhet och förmåga också inför detfrämmande.Statsmakternas uppgift är att tillhandahålla huvuddelenav resurserna och vissa institutionella grunder förutbildningen och forskningen. När det gäller innehåll ochinriktning skall staten emellertid vara återhållsam i sinpåverkan. Ansvaret för detta bör vila påkunskapsinstitutionerna -- skolan och högskolan -- själva. Iett avseende bör staten känna ett stort ansvar: när det gälleratt stödja och stimulera ett starkare samband mellanhuvuddelarna av dagens utbildningssystem, så attkunskapsutvecklingen inom främst högskolan med minstamöjliga tidsutdräkt påverkar utbildningsinnehållet inomskolan.4. SkolanVi har i många sammanhang under de senaste årenredovisat ståndpunkter rörande skolan som samtliga utgårfrån den nu beskrivna grundsynen. Dessa kan sammanfattasi följande huvudpunkter:Läroplanerna för grundskolanoch gymnasieskolan skall utformas så attkunskapsförmedling och färdighetsträning får densjälvklara huvudrollen i skolans arbete.De enskildaämnenas ställning skall stärkas.En ny, på ämnesstudiergrundad, lärarutbildning skall inrättas för blivandegrundskollärare.Ett nytt betygssystem som redovisarelevernas kunskaper skall införas.De offentliga bidragentill skolan skall följa eleven och fristående skolor skallerkännas som fullvärdiga alternativ till skolor som bedrivs idet allmännas regi.Skolan skall utvärderas av en frånstatsmakterna oberoende organisation.Summan av dessa åtgärder kommer att innebära enkraftfull förstärkning av kunskapsförmedlingens ställning iskolan och en minskning av den politiska styrningen avskolan.5. HögskolanEtt av de mest nedslående inslagen i svenskutbildningspolitik har varit densocialdemokratiska regeringens hantering av högskolan.Det är också inom detta område som behovet av enutveckling mot ökande autonomi förkunskapsinstitutionerna nu är viktigast.Nuvarande organisation för högskolan bygger på deprinciper som formulerades av U 68 och som stadfästesgenom principbeslut i . Liksom i fråga omskolan har socialdemokraterna försökt laga och lappa ihögskoleverket. 1989 lade man efter lång tvekan fram enproposition med förslag till vissa förändringar i högskolansanslagssystem. I budgetpropositionen 1990 fanns en ansatstill att vilja förändra linjesystemet inom främst dehumanistiska och samhällsvetenskapliga områdena. I bådafallen rör det ställningstaganden som i sak är otydliga ochdelvis motsägelsefulla. Följaktligen är osäkerheten inomhögskolan nu mycket stor om vad som faktiskt skall ske.Vi har i motioner till tidigare riksmöten konsekventredovisat alternativ till regeringens ställningstaganden, utanatt vinna gehör för våra förslag. Högskolans förutsättningarför att bedriva en högkvalitativ verksamhet har successivtförsämrats. Tiden är därför nu mogen att aktualisera en mergenomgripande förändring av förhållandet mellan statenoch högskolan. En självklar utgångspunkt bör därvid varaviljan att åstadkomma en ordning som varaktigt skyddaruniversiteten från politisk experimentverksamhet av detslag socialdemokraterna tidigare praktiserat och varseffekter vi nu skördar frukterna av.5.1 Enhetlig benämning på olikartad verksamhetI ett internationellt perspektiv skiljer sig på ettofördelaktigt sätt från jämförbara länder i fråga omhögskolans organisation. Det svenska systemet innebär enkombination av krav på en enhetlig institutionellorganisation för mycket disparata verksamheter, ryckighet iresurstilldelning och kvardröjande ambitioner attcentralstyra resursanvändningen. betonas detlokala ansvaret starkt.Den ovan beskrivna situationen ger upphov tillosäkerhet inom organisationen om vilka befogenheter manfaktiskt har. Mycket arbete läggs ner på att utföra det slagskringgående rörelser som utvecklas i byråkratiska system.En långsiktig ekonomisk planering med kontroll över allaresursslag är i praktiken omöjlig.Ambitionen att hålla samman all postgymnasialutbildning i en enhetlig organisation är grunden föråtskilliga av de problem man nu kämpar med. Skillnaden iomfattning och karaktär på t.ex. verksamheten vid Uppsalauniversitet och högskolan i är så stor att det bordevara mer naturligt att driva dem utifrån helt olikaorganisatoriska förutsättningar.Betecknande för universiteten och de tekniskahögskolorna är omfattningen och spännvidden iverksamheten. har enmedelsförbrukning på lägst och det största -- -- . Det innebär att de mindreuniversiteten är mer än tio gånger större än den störstaregionala högskolan -- . Av de 17 regionalaenheterna har flertalet en medelsförbrukning i intervallet25--, några väsentligt mindre.Skillnaderna är inte bara en fråga om storlek.Universiteten och de tekniska högskolorna har enomfattande basorganisation för forskning och en utbildningsom i universitetens fall spänner över samtliga de nuvarandesektorerna. I fråga om de regionala högskolorna dominerari flera fall fortfarande lärarutbildning.En analys av universitetens finansiering visar att, ävenom statliga medel som anvisas direkt över statsbudgetendominerar, inslaget av en mångfald andra källor -- såväloffentliga som privata, inklusive utländska -- är mycketbetydelsefullt. Denna del visar dessutom den snabbastetillväxten.De regionala högskolorna fyller väsentliga funktioner.Den geografiska tillgängligheten -- och i praktiken därmedäven den sociala -- i högre utbildning har ökat genom dessaenheter. Ofta spelar högskolorna en viktig roll som centra iett nätverk av kunskapsinstitutioner och kan därmed bidrapositivt till det lokala näringslivets utveckling. I den taktsom samhällsekonomin medger bör dessa högskolorsverksamhet byggas ut.Medan utbildning är huvuduppgiften, oftast den heltdominerande, för de regionala högskolorna är bildenmycket mer sammansatt för universiteten. Dessa är såvälkunskapsinstitutioner, där både forskning och utbildningbedrivs, som kulturinstitutioner av väsentlig betydelse församhället. Den internationella referensramen är ensjälvklarhet och ett universitets verksamhet har i många fallgrundläggande betydelse för näringsliv och samhällsservicepå ett nationellt plan.5.2 En förändrad relation mellan staten ochuniversitetenVi anser att man bör beträda en väg som medföratt universitetens och de tekniska högskolornas beroendeav statsmakterna minskar kraftigt. För oss är det inte någonsjälvklarhet att dessa stora organisationer skall förbli en delav den statliga förvaltningen. Snarare ter det sig frånallmänna utgångspunkter angeläget att frigöra universitetenfrån staten för att därmed öka antalet självständigainstitutioner i samhället.Finansieringsformer, ekonomiadministration,kollektivavtal m.m. utgår från att universiteten ärstatliga myndigheter. Trots de förändringar som undersenare år inletts av statens administrativa regelsystem ärinslaget av centralt förmynderi i fråga om investeringar,redovisning och personaladministration fortfarande starkt.Många andra verksamheter som bedrivits som statligaeller kommunala förvaltningar byter nu efter hand skepnadoch blir hel- eller delägda aktiebolag. Någon bolagiseringav de stora kunskapsinstitutionerna kan inte komma i fråga.Däremot bör möjligheten prövas att förändra universitetensoch de tekniska högskolornas juridiska status från statligamyndigheter till exempelvis stiftelser, vars verksamhetbedrivs inom ramen för lagstiftning och långfristiga avtalmed staten. En sådan förändring kräver självfalletomsorgsfull beredning innan den definitivt beslutas ochgenomförs.Om universiteten verkligen skall uppnå en hög grad avsjälvständighet i förhållande till staten krävs inte bara enändrad juridisk status, utan även nya ekonomiskaförutsättningar för verksamheten. En viss ekonomisk grundmåste skapas för vart och ett av universiteten och detekniska högskolorna, som ligger fast oberoende avperiodisk, statlig medelstilldelning.Tekniskt innebär detta inte något större problem. Någraav de enheter som det nu är frågan om har redan betydandeförmögenheter, tillkomna genom donationer. Staten skullekunna tillföra var och en av enheterna en förmögenhet, somgaranterar ett grundläggande ekonomiskt oberoende. Enpositiv bieffekt av detta blir också att antalet ekonomisktstarka institutioner ökar i samhället genom denförmögenhetsförvaltande uppgift som måste bli ett ansvarför varje universitet.Flera av de stora enheterna har redan en avsevärderfarenhet och kompetens i detta avseende. Uppsalauniversitet förvaltar t.ex. likvida medel, fastigheter, aktieroch andra värdepapper till ett sammanlagt värde avomkring , omkring650 och drygt 570miljoner kronor. Även några av de andra stora enheternaförvaltar betydande värden.Även leds universiteten av styrelser ochrektorer. Till skillnad från nuläget tillsätts dessa avelektorsförsamlingar utifrån vissa grundregler som läggsfast vid övergången till den nya ordningen.Ledningsorganisationen i övrigt blir en fråga som avgörsinom respektive universitet. Därmed öppnas möjligheteräven för radikala förändringar i den flora av ledningsorgansom nu belastar universiteten.Den tänkta ordningen får konsekvenser för den centralamyndighetsnivån för högskolan. Vi anser att universitetenoch de tekniska högskolorna i resurs- ochverksamhetsplaneringsfrågor bör ha kontakter direkt meddepartementen, var för sig eller gemensamt genom SverigesAkademiska ().Statsmakterna bör anvisa medel (utöver grundfonden)till universiteten inom ramen för långfristiga avtal. Enligtdessa avtal förbinder sig universiteten bl.a. att genomSARK utse internationella granskningspaneler för deforsknings- och utbildningsområden som regeringenutpekar. Regeringen utser även revisorer för universiteten.Härutöver bör endast finnas ett minimum av särskildstatlig reglering för universiteten och de tekniskahögskolorna. Frågor om tillsättning av tjänster,studieorganisation, antagningssystem, institutionellorganisation m.m. kommer att beslutas av universitetensjälva, inom ramen för generell lagstiftning ochavtalsreglering.Den centrala regleringen av vilka utbildningar som skallanordnas repektive hur många platser som skall inrättas bort. Det bör ankomma på högskolorna själva att avgörahur många studerande som kan antas till de utbildningarman inrättar. Härigenom skapas en vitalitet som kommer aven fri konkurrens mellan självständiga organisationer.Institutionerna kommer att vara angelägna om att erbjudaen så attraktiv utbildning som möjligt. Inom stora delar avden högre utbildningen blir tillträdet sannolikt fritt för allasom uppfyller behörighetskraven.För de regionala högskolorna blir förändringarnamindre omfattande. Eftersom den helt dominerandeuppgiften för dessa även kan förutses varautbildning, kommer den redan beslutade förändringen ianslagssystemet att betyda en avsevärd ökning av den lokalahandlingsfriheten. Det finns därför skäl att avvakta deerfarenheter som kan vinnas innan man vidtar mervittgående förändringar. Någon fullständig enhetlighet ifråga om högskoleenheters juridiska status krävs inte. Tillsvidare bör därför de regionala högskolorna kvarstå somstatliga myndigheter.6. Den centrala utbildningsadministrationenDe förändringar vi här skisserat innebär helt nyaförutsättningar för den centrala myndighetsnivån. I vårmotion med anledning av regeringens proposition omansvaret för skolan föreslog vi att en gemensam centralmyndighet skall inrättas för skola och högskola.En förändring av universitetens förhållande till statenefter ovan angivna riktlinjer kommer att avsevärt minskabehovet av central administration. Samma effekt får vårtförslag att utvärderingen av skolans verksamhet skallutföras av ett från staten fristående institut. Argumenten fören gemensam central administration -- i stället för som nutvå från varandra helt skilda -- för skola och de regionalahögskolorna förstärks därmed.Ett centralt utbildningsverk skulle ha ansvar för vissövergripande planering och vissa tillsynsuppgifter. Deplaneringsunderlag som verket sammanställer kan ävenutnyttjas av regeringen i förhandlingarna meduniversiteten. En annan viktig uppgift för utbildningsverketbör vara att stimulera samarbete mellan olikautbildningsområden.Det är värt att notera att arbetsmarknadsutbildningensomfattning och resurser är så betydande att en fortlöpandeutökning av samarbetet mellan detta område, skolan ochdelar av högskolan är av största betydelse. Slutligen kanförutses att de statliga, regionala högskolorna i en delsammanhang kommer att ha behov av specialiststöd inomvissa områden liksom av stöd i relationen med andra delarav den centrala, statliga myndighetsnivån.7. ForskningsplaneringenDet är av avgörande betydelse för kvaliteten i den högreutbildningen att den bedrivs av personer som har en direktoch levande kontakt med forskningen. Utan ett sådantsamband uppfylls inte högskolelagens krav om attutbildningen skall bedrivas på vetenskaplig grund.Bristen på kontakt mellan forskning och högreutbildning får tillskrivas den socialdemokratiska politikensom innebär att man systematiskt separerat dessa bådaverksamheter såväl i anslagssystem som i planering ochtjänsteorganisation. Alltjämt har UHÄ ansvar förresursplaneringen för såväl fakulteter som grundutbildning.I den mån regeringens tankar i denna fråga har gått attutläsa ur propositioner och uttalanden avser denuppenbarligen att denna ordning bör bestå.Moderata samlingspartiet anser att en för högskolancentral fråga är hur sambandet mellan grundutbildning ochforskning skall stärkas. Våra förslag innebär att nyaförutsättningar skapas för arbetet inom universiteten.Därmed kan intresset förskjutas till frågan om vilkenfortlöpande central insats som krävs för att stärkasambandet mellan forskning och grundutbildning.Vi anser att UHÄ i praktiken redan spelat ut sin roll iden nationella forskningsplaneringen. De tunga aktörernainom detta område är forskningsråden, universiteten och detekniska högskolorna själva. De agerar erfarenhetsmässigtofta direkt i förhållande till regeringskansliet.En förändrad ställning för universiteten kommer attgöra det naturligt att utveckla ett samrådsförfarande mellanforskningsråd och universitet kring frågor som rör förforskningen omfattande och långsiktig resursplanering.Resultatet av sådana överläggningar kommer att utgöra ettunderlag för diskussionerna mellan universiteten ochregeringen. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att utgångspunkten för allutbildning skall vara sökandet efter kunskap,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om värdet av fria och självständigainstitutioner inom utbildningssystemet,3. att hos regeringen begär förslag om attuniversiteten, och de tekniskahögskolorna skall ombildas till fristående institutioner ienlighet med vad som anförts i motionen,4. att hos regeringen begär förslag till enförändrad relation mellan staten och universiteten i enlighetmed vad som anförts i motionen,5. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en gemensam centraladministration för skolan och den regionala högskolan.