mot · GF02L4 · 1991-11-13 00:00:00 — med anledning av prop. 1991/92:31 Vissa internationella åtaganden på atomansvarsområdet, m.m. Dagens lagstiftning på atomansvarsområdet härstammarfrån då den civila kärnkraften ansågs behöva stöd föratt kunna introduceras. Med de nu gällanderiksdagsbesluten att kärnkraften skall avvecklas är detrimligt att lagstiftningen fortsättningsvis inte innebärekonomiskt gynnande av kärnkraften.Begränsningen i reaktorägarnas ansvar för deekonomiska konsekvenserna av en olycka är det tydligasteexemplet på en omotiverad undantagslagstiftning.Oavsett vilka politiska bedömningar som görs av desvenska reaktorernas risker torde en marknadsvärdering avdessa risker vara önskvärd. En sådan värdering skullekunna bidra till att en sakkunnig ekonomisk värdering avrisken kom till stånd och till att minska spridningen i denpolitiska bedömningen. Det skulle öka möjligheten till enrationell utveckling av energisystemet under politiskt merstabila villkor.Det nya majoritetsförhållandet i ger ocksåstöd för en reform som stärker skyddet av äganderätten,ersätter en politisk värdering med en marknadsvärderingoch minskar betydelsen av statliga garantier förprivatekonomisk verksamhet.Då presenterade sittförslag till lagstiftning (SOU 1959:34) bedömde man attkärnkraften inte var mogen att stå på egna ben. Men enligtutredningen ''blir vi nödgade att ta atomkraften i anspråk --kosta vad det kosta vill -- om vi inte vill acceptera enstandardsänkning'' (sid 25). Man skrev också: ''Det är intesannolikt att någon -- bortsett möjligen från staten -- skullevilja utan ansvarighetsbegränsning satsa kapital i enatomanläggning'' (sid 28). Denna motivering för eninskränkning i kärnkraftsägarnas ansvar gentemot andraföretag och enskilda förtjänar inte längre att tas på allvar.De argument som i propositionen anförs mot enkraftigare höjning av försäkringsskyldigheten är av två slag:hänsyn till internationella avtal och bristandeförsäkringskapacitet.De internationella avtalen utgår ifrån att manvisserligen önskar skydda de drabbade men samtidigtinte får hindra kärnkraftens introduktion. (Se t exintroduktionen till .) Likvällämnas öppet för länder att efter förmåga förbättra skyddetför de skadelidande och därigenom trappa ner stödet tillkärnkraften så snart denna kan konkurrera på lika villkormed andra energikällor. (T ex enligt Pariskonventionensartikel 15.) Några formella hinder mot en kraftig höjning avansvaret har inte anförts i propositionen och torde inteheller föreligga.I har man ett väsentligt högre ekonomisktansvar för reaktorägarna än vad som föreslås ipropositionen (se Ds 1991:6). Försäkringsbeloppenmotsvarar där ungefär de svenska, men staten harförbehållit sig s k regressrätt gentemot reaktorägarna vad gäller debelopp som staten utbetalar sedan beloppen enligtansvarsförsäkringarna tagits i anspråk.Att det ekonomiska ansvaret enligt konventionerna intemåste vara kopplat just till en ansvarsförsäkring illustrerasav att verksamheten i Studsvik, som drivs i aktiebolagsform,bygger sina ansvarsåtaganden på en statsgaranti på de f n aktuella , alltså inte på en försäkring.Verksamheten i bygger inte heller på någonansvarsförsäkring utan på vanligt svenskt sätt på att statensom ägare står för ansvaret.Vad gäller kapaciteten på försäkringsområdet är det enfråga om betalningsvilja. Och det som fordras enligtkonventionen och enligt t ex USAs lagstiftning på områdetär ekonomiska garantier som måste uppfylla sedvanligakrav på betalningsförmåga men som inte behöver varatraditionella försäkringar. Atomförsäkringspoolens egnauppgifter om kapaciteten () avgörs av deraslåga betalningsvilja och institutionella begränsningar ochutgör alltså inte en gräns för kraftföretagens möjligheter attlämna ekonomiska garantier.Uppgiften om den låga försäkringskapaciteten beror påatt reaktorägarna själva tar i anspråk huvuddelen av denkapacitet atomförsäkringspoolen identifierat för att täckade egna sakförlusterna vid en olycka. Själva reaktorerna äridag försäkrade för ett mångdubbelt högre belopp för varjeolycka än vad som blir kvar för atomförsäkringspoolen attanse tillgängligt för de drabbade -- de kringboende etc -- viden och samma olycka. En följd av detta är att vid enosannolik men mycket allvarlig olycka i t ex Forsmark skulletusentals företag och enskilda förlora egendom och tvingasi konkurs, medan reaktorägarna skulle inkasseraförsäkringarna på verket (ca !) och på det helagå skadeslösa ur händelsen. Att de som genom sinverksamhet orsakar en katastrof skall ha förtur tilltillgängliga resurser är ur rättvisesynpunkt anstötligt.Sammanfattningsvis gäller att:1 försäkringskapaciteten enligt atomförsäkringspoolenssynsätt är ca för en olycka, men attreaktorägarna själva tillåts ta huvuddelen av dennakapacitet i anspråk så att det inte blir mer än en bråkdelkvar åt dem som drabbas oförskyllt,2 de som på grund av reaktordriften löper risken attförlora sin egendom och kapital gör det utan frivillighet ochutan fullgod ersättning,3 reaktorägarnas ekonomiska ansvar inte ensidigtbehöver kopplas till ansvarsförsäkringar och därmed inteheller behöver begränsas till tillgänglig försäkringskapacitetutan kan utformas så att det kopplas till reaktorägarnasegen ekonomiska förmåga.Konsekvenserna av att ansvars- ochförsäkringsgränserna höjs kraftigt är små om deriskberäkningar kärnkraftsindustrin och myndigheterna påområdet levererar är pålitliga. Kärnkraftverkens ekonomioch fortsatta drift skulle i så fall inte påverkas i nämnvärdutsträckning.Skulle det däremot visa sig att olycksriskerna är så storaatt driften påverkas eller rent av avbryts på grund av högariskkostnader, illustrerade genom försäkringskostnadereller på annat sätt, torde det vara ett ekonomiskt rationelltbeslut från kraftbolagens sida. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om det önskvärda i en höjning avreaktorägarnas ekonomiska ansvar.Lennart ()()