mot · GE02U431 · 1991-01-25 00:00:00 — Drömmen om folks frihet, demokrati och respekt förfolkrätt är gammal. Besvikelserna har varit många, och förel989 var det omöjligt att vara optimist. Därefter har det häntoerhört positiva saker genom det kommunistiskasammanbrottet i . Det man tidigare inte ens vågadedrömma om har plötsligt blivit möjliga mål. Frågan är omnågon generation tidigare fått uppleva en sådan förändringi positiv riktning.Det kan synas som en paradox att som densvenska EG-politiken lades om på , som enbiprodukt i politiska reaktioner på en valuta- och räntekris,så tvekar i rollen som FN:s trognaste medlem.Båda förändringarna beror indirekt på den nya situationsom uppstått genom kommunismens pågåendesammanbrott i Europa.Kanske var det inrikespolitiska skäl som gjorde attSverige mer än andra stater fokuserade sin politik på FN sålänge världsorganisation var blockerad och sidoställd. Mennär FN plötsligt kan göra det stadgan förutsätter ochSverige länge talat för så finns inte längre lika tydligtmed.Alldeles innan hade vi sett hur diktaturerna iSydamerika föll en efter en. Jag var med som observatör vidfolkomröstningen i hösten l988, och den massivademokratiska känslan som fanns främst hos de unga varsamma känsla jag sett i . Diktaturer kan haolika förtecken, men den folkliga frihetslidelsen ärdensamma överallt. Hos studenter som massakrerades aven barbarisk regim i , hos de unga som leddedemokratirörelsen i l989 (påminnande omden l968, eller året efter när jag var där på besök) hos balter,många ryssar och flera andra folk.Det viktiga är att kunna börja hoppas och att kunnanotera framsteg. Att diktatur efter diktatur faller. Det ärsedan en fråga om läggning om man mest tittar på detpositiva som hänt eller det negativa som finns kvar. För migär det positiva helt dominerande genom kontrasten mothopplösheten innan.Tyskland kunde återförenas i en demokratisk stat.Tjeckoslovakien, och ser ut att utvecklas somdemokratier. är svårare att bedöma.Däremot finns kommunistiska regimer kvar i ,och stora delar av . Men också därfinns hopp. Vi kan se att den kommunistiskaplanhushållningen leder till sådan miljöförstöring, varubristoch erbarmlig kvalitet att systemet aldrig kommer att godtasav människor, lika litet som förtrycket i sig. Vad vi och allademokrater kan göra är att i alla sammanhang hjälpa demsom kämpar för demokrati och fördöma vadkommunisterna håller på med.Upplösning av SovjetDet kan se mer bekymmersamt ut i hittillsvarandeSovjet. Vi känner självklart extra för de baltiska folken.Men vi bör söka kontakt också med andra republiker, ochdå särskilt den ryska.För i dessa republiker vill människor ha frihet och ettekonomiskt system som inte leder till svält och förgiftning --i det kommunistiska systemet kan man i stora industristäderinte finna ett enda friskt barn. I republikerna vill man slippakontrollen från , och är avskytt.Gorbatjov är tillsatt av , där han sitterpå Lenins och gamla post. Hans mandat kommerinte från folket utan från partiet. Sovjetmakten bygger --som den alltid gjort -- enbart på KGB, armén och partiet.Det här har människor i och de andrarepublikerna helt klart för sig. Insikten är mindre idemokratier, främst genom etermedias fleråriga glorifieringav samme Gorbatjov.Både principiellt och praktiskt finns bara en möjlighetför framtiden, nämligen att fria val i republik efter republikfår avgöra den politiska ledningen. Vilka republiker i detf.d. som vill samverka och i så fall i vilka former skapå samma sätt avgöras av dem själva.Kommunisterna försöker i det längsta fortsätta med sinpolitik, alltså en maktutövning byggd på våld och förtryck.Det gör i är ju precissamma som han och hans företrädare gjort massor avgånger. Våldsutövning är det kommunistiskanormaltillståndet.Men människor vill inte förgiftas, svältas och plågas förkommunismens skull. Det sannolikaste är därför attkommunismen störtas, men ingen kan veta vilken tid dettar. Och hur många som kommer att mördas på vägen ditkan vi naturligtvis inte heller veta, eller om flerkommunistiska härskare får fredspris ellerSerafimerordern.Alla vi som fick förmånen att uppleva l989 har alltså fåttett hopp som inte var möjligt . Det är en heltannan sinnesstämning, en oerhörd glädje över förändringenfrån förr till nu.En bedömning l982Jag kan för egen del jämföra med vad jag skrev t.ex. i ettpar artiklar l982 (2l--). Jag skrevdär att kallas supermakt. Ekonomiskt är man endvärg, moraliskt är man i svårare kris -- medökad antisemitism som ett av de omisskännliga tecknen påsvår sjukdom i hela samhällssystemet. Att man ärsupermakt beror uteslutande på militära medel, på att manhar kärnvapen och en enorm massa mer stridsvagnar ännågon annan stat någonsin haft. Mitt eget intryck varenkelt: Ett så korrumperat, ineffektivt och motmedborgarna arrogant system kan bara inte fortsätta.Det var en lekmannamässig bedömning av tänkbarascenarier jag därefter gjorde. Det som hänt i verklighetenär väl tidsmässigt långt mer positivt än det som fannsi mitt scenario:Det förefaller svårt att just militären skulle ta ledningenav en revolt mot partiet, därför att övriga delar av samhälletär i kris. Säkert kommer militärens makt inom systemet attöka, men det är militärer som ut i fingerspetsarna kännersig som kommunister.Tanken på en militärkupp som en väg att slippamarxismens förlamande hand över ekonomin förefalleralltså inte särskilt aktuell. Kan man då tro på folket självt,att människor helt enkelt gör uppror i sådan skala attsystemet faller ihop och måste ersättas med någotannat? -- -- --I finns en nationell medvetenhet, ett hat motryssar som svetsar samman polacker, en kyrka, och allt detsom ledde till Soldiaritets miljonuppslutning. I , ochandra av lydstater, kan människor göra revolt om deupplever läget som desperat.Men ryssarna blir bara apatiska, man vänder sig alltmerbort från samhället och in i det egna. Man tänker bara påsig själv. kommunistdiktatur har ju föregåtts avtsartidens förtryck. Det gör att det sannolikt behövs långtmer misär i än i kanske något annat land för att folketska göra revolt. Apati och vodka, men inte aktiv kamp föratt få ett bättre samhälle.Jo, kanske ändå en arbetarrevolt. En sådan haraldrig ägt rum i , men blir läget sämre och sämre kanden komma fram mot . Alltså en revolt från dearbetande mot administration, parti och centralstyrning.Arbetarna ser ju hur ofantligt ineffektivt allt är.Men det skulle alltså vara långt dit, eftersom ryssen merän alla andra folk lärt sig lyda.Förändringar inom systemet ram kan vi helt räkna bort,säger en expert. Byråkratin är så väldig att inte ens en Stalinskulle kunna förändra systemet som det nu blivit, säger hantill mig. De som har makt över andra genom dagens systemär alltså så många och så starka att det torde vara omöjligtför någon att kunna genomdriva decentraliseringar.-- -- --Det synes alltså finnas skäl att tro att en folklig revoltkommer att dröja. Men efter en viss punkt, när ekonominblivit allt sämre och matbristen allt mer olidlig, vore detändå märkligt om inte väldiga inre krafter skulle sättas irörelse. Frågan är väl hur långt ner i misären den punktenligger, och hur länge det dröjer innan den ekonomiskaineffektiviteten lett nationen till den punkten.Skulle en folklig resning leda till ett demokratisktRyssland -- en fortsatt union eller, efter beslut hosrespektive folk, en uppdelning på fler stater -- förändradesvärldens situation på ett omvälvande sätt. Lydstaterna iÖsteuropa skulle bli fria, och där finns ju långt mer än iSovjet självt artikulerade demokratiseringskrav.Ett demokratiskt skulle inte satsa så väldigaresurser på militär rustning, och därmed gavs ocksådemokratierna i väst äntligen chansen att kraftigt få rustaned. Ekonomiskt skulle det dock inte betyda lika storafördelar för dem som för ryssarna, eftersom västs andel tillförsvar är så väsentligt mycket mindre. Men i absoluta talvore det väldiga belopp. En skisserad situation av detta slagskulle ge möjligheter att överföra mycket stora resurser tilljordens fattiga folk.Rimligen skulle demokratierna, både dagens och de nya,i detta läge våga hävda individernas frihet och FN-stadgansprinciper med stor tyngd. tolereras ju en radhögerdiktaturer med hänvisning till att motsättningen tillSovjet ger strategiska förhållanden som gör det svårt attagera enbart moraliskt i militärgeografiskt känsligaområden.Detta alltså ett optimistiskt scenario, med frihet ochbättre ekonomiska villkor för hundratals miljonermänniskor och en långt tryggare värld.Men det går säkert att hitta långt mer sannolika skäl förpessimistiska scenarier.Nya förutsättningarNu nära är vi mitt uppe i en process somjag den gången trodde skulle dröja ännu längre. Det ärverkligen positivt om vi nu kan ha ett realistiskt hopp om attden totalitära regimen i Kreml närmar sigdödsryckningarna.Det viktigaste är naturligtvis att folken i dekommunistiskt styrda områdena därmed kan få frihet ochkan inledda arbetet med en ekonomisk reformering.För innebär utvecklingen en ytterligareminskad risk för krig. och andra stater kan kännasig tryggare. Denna förändring är en viktig bakgrund tillden nya svenska EG-politiken.Därom har sagts och skrivits åtskilligt under senare tid.Men också svensk FN-politik kan ha förändrats, elleråtminstone sviktat.Fram till l990 såg det ut som om överträffade allaandra genom att så ofta upprepa att solidariteten med FNär en hörnsten i vår utrikespolitik. Långa tider har FN:sfredsarbete nästan kunnat ses som en svensk filial.En orsak kan vara att inte haft så många andrafora att uppträda i. De demokratier som tillhör EG ochNato har naturligt lagt ned mycket arbete där, medansvensk statsledning haft mer tid och ork för FN.Mellankrigsårens NFI sina biografier om och (själv i svenskt FN-arbete)belyst den mycket aktiva svenska politiken imellankrigsårens . Han visar hur storalikheter det funnits mellan den tidens svenska syn och densom sedan förts fram av i FN.NF var dock inte universellt, flera viktiga stater stodutanför. slöt upp bakom principen om kollektivsäkerhet. Solidariskt skulle man gripa in om någon hotadeeller angrep en annan stat. talade starkt för folkrätt,medling och kollektiva åtgärder mot fredsstörare.Det var en stor besvikelse -- naturligtvis i den aktuellasaken men lika mycket som ett nederlag på det principiellaplanet -- när främst svek den sanktionspolitik NFbeslutat mot efter anfallet mot Abessinien.Kontrasten mellan vad utrikesministerHoare sagt inför folkförbundet och vad som sedan gjordesblev en chock.I princip höll fast vid tanken om NF och kollektivsäkerhet. Vi skulle vara beredda att hjälpa andra, och självaskulle vi räkna med bistånd om vi hotades. Sammanlagtskulle det minska krigsriskerna i . Men ju svagareNF kom att te sig, desto farligare verkade det bli för Sverigeoch andra småstater. Blev inte risken allt större att vi skulledras in i krig via den kollektiva säkerheten? Om någonangreps skulle vi kunna dras in i kriget genomfolkförbundet. Medlemskapet i NF skulle därmed öka istället för att minska riskerna för . Det blev heltenkelt för farligt.Detta var bakgrunden till att omprövadepolitiken. Med ord: ''Sanktionssystemetssammanbrott l936 ledde till en långvarig och omprövandedebatt om förpliktelser mot NF. Den pågick i stortsett l939, då folkförbundet faktiskt, omän inte formellt, upphörde att existera. Sanktionernasmisslyckande blev en grundorsak till att äldreneutralitetsidéer, med krav på 'hävdvunnen' neutralitet,kom att dominera allt mer i svensk och nordisk inställning.Enstaka propåer gjordes om utträde ur förbundet, ochkritik saknades inte mot NF-politiken som tvetydig, oklaroch riskabel. Men ännu rådde övervägande enighet mellande politiska partierna om utrikespolitiken. ''Regeringen kände ett behov av att i ett officiellt NF-organ utveckla grunder och motiv för sin ändrade politik.Vid ett möte den 3l januari l938 med den förbundets s.k. 28-mannakommitté som hade till uppdrag att behandla fråganom en paktreform framträdde som svensktalesman.Artikel l6 ålade varje medlem att vidta ekonomiskasanktioner när ett krig bröt ut. Men systemet hade aldrigfungerat i praxis. Trots talrika angreppshandlingar -- iManchuriet, . , iSydamerika -- hade artikeln tillämpats endast en gång, ochdå ofullständigt och tveksamt. De små staterna kunde integöras ansvariga för NF:s svaghetstillstånd, snarare var detde stater som ivrigast höll på sanktioner men som gjortinvändningar mot dem när det gällde. ''Man kan sålundakonstatera att sanktionssystemet voresuspenderat'', sade Undén.Sverige var alltså principiellt för kollektiv säkerhet, mensaken kom i ett annat läge när detta kunde leda till att vidrogs in i en konflikt som kunde äventyra existens.Mycket av svensk utrikespolitik under mellankrigsårenkom att utspelas inom NF, och för partier och aktivapolitiker blev den svenska omsvängningen självfallet någotsom satte spår.FN, och vetorättenNär FN bildades l945 byggde den nya organisationen justpå de principer om folkrätt och respekt för små stater somSverige verkat för i den föregående organisationen. Dennya organisationen skulle dessutom kunna bli långt meruniversell och inte så europeiskt dominerad som NF.Men minnet av riskerna för egen del och misslyckandetinom NF satt djupt i svenskt medvetande, varför Sverigeinte sökte medlemskap i den nya organisationen.En kollektiv säkerhetsorganisation vore farlig förSverige om vi den vägen kunde dras in i ett krig som direktskulle hota vårt land eller vårt närområde. Neutralitet fickgå före kollektiv säkerhet.Ett års utredande och överväganden resulterade sedan ibeslutet att ändå kunde gå med i FN. Grunden fördetta var konstaterandet att det inte vargeneralförsamlingen utan säkerhetsrådet som kunde fattaför medlemmarna bindande beslut. Och det för Sverigeavgörande var därvid att de fem ''stormakterna'' varderahade vetorätt. Denna innebar nämligen att FN borde kunnaingripa mot fredsstörare världen över, undantagandes defall där någon eller några av stormakterna själva varinblandade.Sverige har ingen anledning att vara neutral i konflikterrunt om i världen, utan vi kan vara med i FN-aktioner motaggressiva stater. Det avgörande var att inte genomFN skulle dras in i konflikter i vårt eget närområde. Men detbehövde vi inte riskera eftersom en sådan konflikt nästandefinitionsmässigt skulle vara en stormaktskonflikt, ochvetorätten skulle därmed garantera att FN inte drogs in.Det nästan ironiska var att en generalsekreterare frånSverige, alltså , kom att hotaförutsättningen för den svenska FN-politiken. Genom attsöka gå vid sidan av säkerhetsrådet och direkt pågeneralförsamlingen kom att delvis urholkastormakternas vetorätt, vilket ledde till en svår konfliktmellan honom och Sovjet.Med de närmast följande generalsekreterarna behövdeman inte riskera ett lika aktivt FN. Det blev nästan ettaxiom att FN inte kunde eller borde gripa in i någotsammanhang där stormaktsintressen stod mot varandra.Men eftersom det visade sig att åtminstone någon avstormakterna alltid tycktes vara med (och därmed indirektockså den motstående supermakten såsom varande emotden första) så kom säkerhetsrådet årtionde efter årtiondeinte att kunna besluta om tvångsåtgärder mot agressivastater. Undantagen var genom att Sovjetbojkottat säkerhetsrådet och ingripandet motutbrytarstaten då Hammarskjöldagerade vid sidan av säkerhetsrådet. deltog bådagångerna, i första fallet genom ett sjukhus och i det senaregenom att ställa mark- och flygförband till förfogande.Sjukhuset drevs i Röda korsets regi, men staten bidrog medpengar och resurser av olika slag. Sjukhuset behövde inteses som en moralisk uppslutning på FN-sidan, det var iförsta hand en humanitär insats.Man kunde säga att inte borde engagera sig i ettfall där FN kommit på kant med en av stormakterna,eftersom det kunde leda till ökade risker att dras in i etteuropeiskt krig om ett sådant utbrutit som en följd av elleri kombination med . Detta var ju helt oförutsetti diskussionen före inträde i FN, alltså att enkollektiv aktion skulle kunna startas till följd av att en avsäkerhetsrådets ständiga medlemmar helt enkelt uteblivit.Ett blockerat FNAtt FN därefter blockerades inför och under praktiskttaget alla krig och konflikter var frustrerande för många,och var ett av de länder som oftast ochmest vältaligt talade för att FN borde ha en mer aktiv roll.Vetorätten hade varit en förutsättning för att engång gick med, men blev den kanskeledande kritikern av den förlamning som samma vetorättgav FN.Sverige kom alltså att ta på sig en roll somaktiv förespråkare av en starkare roll för FN. Vi deltog irader av fredsbevarande styrkor, utsända på olika sättgenom FN. (Jag förbigår här verksamheten inom de olikafackorganen. Det arbetet har fungerat rätt väl, medan densäkerhets- och fredsroll som var grundtanken vidorganisationens bildande så ofta blockerats. )talade ofta om att folkrätten och FN-maskinerietmåste förstärkas i den meningen att man fick ett starkareskydd för små staters säkerhet och integritet. harockså tagit mängder av initiativ kring nedrustning ochrustningskontroll.Hög svensk aktivitetMan kan utan vidare säga att varit i en klass långtöver alla ifråga om initiativ och engagemang för denna delav FN. Jag har aldrig sett någon sammanställning. Jag harintrycket att torde stå för hälften eller mer av alltsom gjorts på området i FN, räknat i dokument, förslag ochframstötar. Den svenska FN-delegationen är stor ochkvalificerad jämfört med de flesta andras. FN är helt enkelten central del av svensk utrikespolitik, medan andraländer -- och särskilt de större -- haft sina väsentliga insatserförlagda till andra arenor.Även en hel del av den aktivitet som formellt kom frånandra stater kunde härledas till , genom att våradiplomater blev allt skickligare på att utnyttja kontakter föratt förmå andra att stödja svenska förslag eller själva läggaförslag i linje med svenska önskemål. har inte baravarit det mest aktiva landet på den öppna scenen, Sverigehar nog också varit flitigaste aktören bakom den.Det har förvånat mig att forskare visat så litet intresseför att söka beskriva och analysera former, bevekelsgrunderoch praktik i denna så intensiva svenska FN-politik. Ärhemlingstämpeln för svårt hinder?En mycket stor del av de förslag som kom tillgeneralförsamlingen och olika nedrustningsorgan i FNhärstammade alltså direkt och indirekt från . Dessaförslag var ofta (utom när bevekelserna var såinrikespolitiska att det inte fanns tid att tänka innan) av högkvalitet, genom att UD, FOA och andra svenska organ tagitfram fakta och beräkningar av ett slag som vanliga små ochmedelstora stater inte anser sig ha vare sig intresse ellerresurser att plocka fram.Det går säkert att visa exempel där kom med detur-sprunliga förslaget, där verkade hårt i kulissernaför att få en majoritet för förslaget, där sedan stodför den på beslutet följande . Och ibland kanskeockså sedan verkade vara det enda land som tog notis omden färdiga studien. De flesta regimer var ju långt merupptagna av egna inhemska bekymmer eller av arbete iandra internationella organ som de upplevde somangelägnare.FN gjorde en studie om kärnvapen och dess verkningar.Ordförande , . FN gjorde enstudie av sambandet rustning--utveckling. Jag minns min egen reaktion när jaghörde att agerade för att skulle få ledaen tredje studie. Vore det inte bättre för alla parter att enperson från ett annat land fick leda den. För ju mer ett endaland dominerar, desto tydligare markerar det ju FN:ssvaghet i meningen att så få andra stater bryr sig om dessfredsarbete.l982 skulle FN:s fredsår proklameras. Jag hörde att baraen stat bidrog ekonomiskt till extra aktiviteter från FN-administrationen för detta, . För att FN skulle kunnamarkera fredsfrågorna mer borde en särskild biträdandegeneralsekreterare utses så man kom ifrån attstormaktsföreträdare i generalsekreterarens kansli kundestoppa eller censurera förslag. Mot särskilt önskanblev det en biträdande generalsekreterare, ,Sverige.Illustration till svagt FNTillsammans kunde det här säkert ses som ett tecken påpigga svenskar. Men i grunden var det naturligtvis mer enillustration till hur ringa intresse större länder ägnade FN.Den stora svenska andelen blev därmed främst enillustration till FN:s svaghet. Att ett land med så ringa delav världens befolkning kan dominera FN:s arbete påområdet var ju främst av allt en återspegling av att andrastater hellre arbetade med annat. Och eftersom FN inte kanbli mer än vad medlemmarna gör det till var det hela etttecken på ett svagt FN.Sverige kunde vara så stort i FN bara därför att FN hadeen så underordnad roll. Den dagen FN skulle börja betydanågot reellt som stadgan önskade skulle betydelsesjälvklart relativt sett reduceras kraftigt i FN.Gör bara tankeexperimentet att ett antal länder av t exItaliens och storlek hade ägnat sig åt att föreslåoch driva frågor i FN -- då skulle organisationen naturligt havarit långt mer dynamisk.Beträffande ganska många länder bör vi varatacksamma över att de inte gör så mycket. Det finns ju skillnad med principer och praktik i FN-sammanhang.Principerna härstammade från och , en bekännelse till mänskliga friheter,demokrati, fria stater och fred. Jag var FN-delegat l982, ochdet mest påtagliga var känslan att så många banditer hadeväl aldrig förr varit samlade på ett och samma ställe som häri generalförsamlingen. Majoriteten av världens stater vardiktaturer, och flertalet utrikesminstrar och FN-ambassadörer var naturligtvis personer som själva deltagit iförföljelser mot oliktänkande i länder där opposition mötsmed död, våld och fängelse. är läget betydligt bättre:Åtskilliga har sluppit förtryckare och fått demokratisktutsedda regeringar, som , en lång rad stater iSydamerika och några i Europa.FN hade alltså ringa roll, helt enkelt för attsupermakterna ville ha det så.Iraks anfall -- FN reagerarNär en av världens allra vidrigaste förtryckare, SaddamHussein i , anföll grannlandet och därmed inleddeett av de blodigaste krigen reagerade FN svagteftersom stod som beskyddare. I totalt föraktför allt som har med mänskliga värden och folkrätt att görasatte detta monster in gas mot människor också i det landhan härskade över. Från FN:s sida var uttalandena utslätadeoch nämnde inte vem som var ansvarig för krigets utbrott.Den här bilden av ett oftast bakbundet FN var så invandatt det kom som stor överraskning för praktiskt taget alla attFN:s säkerhetsråd kunde reagera snabbt, klartoch helt enligt folkrätten. Ett bestämt fördömande av Iraksattack och besättande av l990.Attacken mot upplevdes naturligtvis som entragedi, ännu mer när detaljer om de anfallandes brutalitetkom fram. Men att stater anfalls av större grannar är ingetnytt, anfallen mot och är ju exempel frånsamma region bara något årtionde innan. Det nya var merjust det att FN fungerade så som FN borde göra enliga sinaegna stadgar, alltså enligt folkrätten.Orsaken var naturligtvis det kommunistiskasammanbrottet. Arrogansens meste internationelle aktör,Gromyko, blev ju kallad '''' för att han såofta använde vetot i säkerhetsrådet. Så länge Sovjetsträvade efter att sprida kommunismen till olikakontinenter såg det FN mest som en störande faktor somborde begränsas så mycket det någonsin gick.Det är därför en rimlig beskrivning att människorvärlden över blir betydligt mindre överraskade av Iraksanfall än av FN:s snabba och bestämda reaktion. Sverigeborde kanske känna större tillfredsställelse än andraeftersom sagt att FN borde stärkasför att kunna ge ett skydd åt små stater och derasbefolkningar. Det var väl så här stadgan förutsatte att FNskulle verka, att klart och tydligt ange angriparen och krävaomedelbart återtåg. Om den som övervägde angrepp vissteatt en till stor del enad värld skulle ta kollektivt avstånd frånattacken och trovärdigt kunna visa att man har resurser atttvinga tillbaka angriparen så skulle effekten naturligtvis blien drastisk minskning av sannolikheten för att anfalletverkligen kom till stånd.Vi kunde l989 glädjas över ochfrigörelsen av stater i (men också bevittnakommunistiska massakrer i och ).