mot · GE02A756 · 1991-01-25 00:00:00 — Lagarna på arbetsmarknadenI dag råder det en växande insikt om att lagarna påarbetsmarknaden inte är lämpade för de snabbaförändringar som sker i arbetslivet ifråga omanställningsformer, arbetsorganisation, olika modeller förinflytande etc. Lagarna är utformade för en äldre tidsförhållanden på arbetsmarknaden. I de fall tillämpningenav lagarna inte har kunnat på ett praktiskt sätt kodifieras iavtal eller praxis, upplevs de som ett hinder för endynamisk utveckling.Med anledning härav har beslutat att enöversyn bör komma till stånd på regeringens initiativ. Enligtmoderata samlingspartiets uppfattning skall en sådanöversyn ske i form av en parlamentarisk utredning.Arbetsmarknadslagstiftningen har huvudsakligeninriktats på att dels öka de anställdas inflytande, dels ökatryggheten i anställningen. Dessa syften är vällovliga ochallmänt accepterade. I viss utsträckning har dessa syftenockså uppnåtts. Lagstiftningens främsta förtjänst liggeremellertid inte så mycket i regelsystemets utformning som idess pedagogiska förmåga att väcka till insikt medvetandetom arbetstagarnas berättigade krav på medinflytande,personlig utveckling och anställningstrygghet hos dearbetsgivare där detta medvetande inte redan fanns.Numera torde nödvändigheten av att tillgodose dessa kravvara allmänt accepterade liksom nödvändigheten av godarelationer mellan arbetsgivare och arbetstagare, som enförutsättning för en framgångsrik verksamhet.Mindre uppmärksammade och debatterade är denackdelar lagstiftningen medfört:Genom en ökadformalisering av kontakterna mellan arbetsgivare ocharbetstagare har de enskilda anställdas möjligheter attsjälva påverka sin arbetssituation minskat. Många av dekvaliteter som tidigare präglade arbetslivet har därmed gåttförlorade. Lagarna sätter likhetstecken mellan arbetstagareoch fackliga organisationer vilket medfört attorganisationernas ställning gynnats på de enskildaarbetstagarnas bekostnad.Lagstiftningen har i praktikenbidragit till att föra ned de principiella motsättningarnamellan arbetsmarknadens parter ända ned påarbetsplatsnivå, ofta på bekostnad av den naturligasamhörighet och lojalitet som traditionellt varit svenskaföretags styrka.Lagstiftningen har i många fall lett tillineffektivitet och byråkrati.Regelsystemet är mycketomfattande och detaljerat och förutsätter tillgång tilljuridisk kompetens.Lagstiftningen stärker de centralafackliga organen på de lokalas bekostnad.Lagstiftningenär inte anpassad till förhållandena i mindre företag.Lagarna och deras tillämpning leder för enskilda,arbetsgivare och arbetstagare i vissa fall till konsekvensersom strider mot rättsmedvetandet.Oklarhet omgränsdragningen mellan medbestämmandet och denpolitiska demokratin har uppstått.Lagarna förutsätter attde anställda är ett homogent kollektiv där individerna ärutbytbara mot varandra.Arbetsmarknaden har delatsupp på dels de etablerade som har trygghet och alla derättigheter som lagarna ger och dels de som står utanför ochsom på grund av lagstiftningens inlåsningseffekter har fåttallt svårare att få en fast fot på arbetsmarknaden.Lagstiftningen har också haft andra syften -- mindreuttalade än de tidigare nämnda -- nämligen att stärka defackliga organisationernas politiska och ekonomiskainflytande. Den totala brist på förståelse för näringslivets --främst de små företagens -- villkor som regeringen hittillsvisat och de förändringar av lagstiftningen som genomförtsväcker misstanken att detta var det huvudsakliga syftet.2. Organisationernas rollFria, starka och ansvarsmedvetna fackligaorganisationer är ett naturligt inslag i en frimarknadsekonomi. Organisationerna kan medverka till attskapa balans mellan de olika intressen som uppträder påmarknaden.Intresseorganisationer av olika slag kan också företrädasina medlemmar gentemot offentliga organ. Då krävs detemellertid att organisationerna står fria från den politiskabeslutsapparaten och de politiska partierna.Organisationerna skall kunna föra sina medlemmars talanoberoende av skiftande politiska majoriteter.Genom att kritiskt följa och granska de politiskabeslutsfattarna medverkar de till en stark och välfungerande demokrati.I har de fackliga organisationerna av traditionhaft betydligt längre gående ambitioner.Industrisamhället har i många avseenden inneburit attde enskilda människornas kreativitet, förmåga att fattaegna beslut och ta ansvar nedvärderats.Arbetslivet har styrts av industrins krav. Arbetet harstyckats upp i sina olika delar. Människorna harunderordnats maskinerna. Hantverksskicklighet ochkvalitetskrav har ersatts av krav på maximalt utnyttjande avmaskinkapaciteten. Möjligheterna att påverka arbetet harvarit små. Frånvaron av helhetsperspektiv och möjligheterför den enskilde att påverka och ta ansvar för den färdigaprodukten har fått ersättas av styrning och kontrolluppifrån.Den syn på arbetet som dominerat inom industrin harockså förts över på andra yrkesområden. Sammauppdelning av arbetsuppgifter och ansvar återfinns t.ex.inom vårdyrken och många tjänstemannayrken.Detaljerade befattningsbeskrivningar och nomenklaturerreglerar såväl arbetets innehåll som avtalsvillkoren.Framväxten av starka fackliga organisationer utgjordeursprungligen en reaktion på denna utveckling för attarbetare och tjänstemän skulle få sin rättmätiga del av detekonomiska utfallet av den högre produktiviteten och föratt påverka utvecklingen mot bättre arbetsvillkor i övrigt.De fackliga organisationerna fick starka mandat attföreträda sina medlemmar gentemot arbetsgivarna.Efter hand har organisationerna utvidgat sinintressebevakning. På område efter område har de tagit påsig uppgiften att i sina medlemmars namn företräda dessasintressen som samhällsmedborgare.Detta har möjliggjorts genom det starka sambandetmellan socialdemokraterna och fackföreningsrörelsen. Densenare har genom omfattande rättigheter givits en roll somsträcker sig långt utöver sedvanlig facklig verksamhet.Den kollektivistiska synen på människan genomsyrar pådet sättet hela samhället. På samma sätt som i arbetslivethar arbetare och tjänstemän också på andra livets områdenfått acceptera styrning uppifrån och små möjligheter attråda över sin egen tillvaro.Denna utveckling har accepterats av många människorså länge den materiella levnadsstandarden har kunnat ökasför alla. Utvecklingen har sannolikt också medverkat tillden mycket långa period med arbetsfred som Sverigeåtnjöt.Genom lagstiftning har vissa fackliga organisationerskrav på långtgående inflytande inom näringslivettillgodosetts. Detta har skett utan att de har behövt ta detdärmed följande ansvaret.Ett extremt exempel på hur ägar- och löntagarrollenblandas kommer att uppstå om näringslivet skulle kommaatt starkt påverkas av företag ägda av löntagarfondernaeller andra former av facklig/politisk ekonomisk dominans.Genom att inte bara medverka i, utan genom att ocksåbli en del av den offentliga beslutsapparaten, har gränsernamellan de fackliga organisationerna, byråkratin och depolitiska beslutsfattarna blivit alltmer oklara. Det haruppstått ett ömsesidigt beroendeförhållande mellanorganisationerna och de politiskt ansvariga. Detta leder tillett korporativt samhälle, där demokratin sätts på undantag.Det måste i stället vara ett av det demokratiskastatsskickets främsta mål att värna om förekomsten av friaoch oberoende parter på arbetsmarknaden och attrollfördelningen mellan dessa parter sinsemellan och iförhållande till den politiska demokratin är otvetydig.Fackliga organisationers styrka måste grundas på detförtroende medlemmarna hyser för deras förmåga atttillvarata medlemmarnas intressen som anställda. Under desenaste decennierna har emellertid de fackligaorganisationernas styrka i allt högre grad kommit attgrundas på offentliga beslut. En facklig organisation, varsexistens är säkerställd med lagstiftning, förlorar lättmedlemmarnas förtroende. Den likställs med annanoffentlig verksamhet.Socialdemokratisk politik har medfört att de fackligaorganisationerna genom ett komplicerat och svårgripbartregelsystem successivt fått sådana befogenheter att de harett avgörande inflytande på det politiska och ekonomiskaskeendet oberoende av parlamentarisk majoritet. De harrepresentanter i offentliga organ, i offentliga utredningarinom de flesta samhällsområden och betraktas därtill somtunga remissinstanser. Deras intressen är också välföreträdda i de beslutande politiska församlingarna.Organisationerna har blivit en del av den politiskamaktapparaten.I denna utveckling utgör den arbetsrättsligalagstiftningen ett betydelsefullt instrument. Den syftar iväsentliga delar till att stärka de fackliga organisationerna,inte den enskilde arbetstagarens ställning. De lovvärdasyftena, bl.a. att öka medbestämmandet på arbetsplatsernagenom samverkan och medinflytande, och att ökaanställningstryggheten, har också utnyttjats i syfte attåstadkomma en genomgripande omvandling avrelationerna mellan arbetsmarknadens parter. Samverkanmellan likvärdiga parter har ersatts med en strävan att intebara stärka arbetstagarorganisationernas ställning utanäven att ge dem en avgörande dominans. Den balans ochdet samspel mellan olika intressen som är en förutsättningför en väl fungerande marknadsekonomi föreligger påavgörande punkter inte längre.Under senare år har motsättningarna mellan parternahårdnat vilket lett till ett ökat antal konflikter. Ocksåantalet vilda strejker har ökat. Vad som är mestanmärkningsvärt är upprepade fall av konflikter till följd avgränsdragningstvister mellan fackliga organisationer.Det förhållandet att samhällsekonomin inte längremedger både ett ökande skattetryck och höjda reallöner föralla har bl.a. medfört att de fackliga organisationerna fåttallt svårare att försvara sina positioner såväl gentemotmedlemmarna som gentemot varandra. Organisationernasstatus som halvoffentliga organ och deras stora inflytandepå ekonomin gör att en fortsatt utveckling i denna riktninginnebär en allvarlig fara för vårt ekonomiska välstånd.De översyner av konflikterna på arbetsmarknaden sominitierats av regeringen, trots starkt motstånd från deberörda fackliga organisationerna, har ännu inte lett tillkonkreta förslag som har kunnat accepteras av riksdagen.Det finns skäl att fråga sig om den socialdemokratiskaregeringen anser sig ha handlingsfrihet i frågor som rör defackliga organisationerna.För arbetstagarna har medlemskapet i en fackligorganisation i flertalet fall blivit i det närmasteobligatoriskt, trots att medlemskapet ofta får politiska ochprivaträttsliga konsekvenser som går långt utöverönskemålet att få sina intressen på arbetsplatsenföreträdda. Exempel på fackliga åtaganden som kränkerden enskilde medlemmens integritet ärkollektivanslutningen till det socialdemokratiska partiet,även i den form som har ersatt den individuellaanslutningen, ekonomiskt stöd till politiska partier,obligatoriska hemförsäkringar eller hemförsäkringar medenbart reservationsrätt, ställningstaganden i olika politiskafrågor för vilka medlemmarna -- oavsett om detta finnsinskrivet i föreningsstadgarna eller ej -- sannolikt inte hargivit sina organisationer mandat och för vilka redovisningtill medlemmarna inte alltid sker. Organisationerna tycksfinna sig oförhindrade att i medlemmarnas namn agerainom alla samhällsområden. En dom i HD visar, genom attge organisationernas ändamålsparagraf en mycket vidtolkning, att medlemmarnas ställning är mycket svag. Trotsdetta finns det -- med vissa begränsade undantag -- ingamöjligheter att välja en annan facklig organisation. Härföreligger i realiteten ett monopol.De fackliga organisationerna måste inse att derasagerande i belysning av den ovan beskrivna situationen ilängden undergräver såväl den politiska demokratin sommedlemmarnas och allmänhetens förtroende för dem ochdärmed hotar deras förmåga att tillvarata sinamedlemmars intressen på arbetsmarknaden. Det skullevara olyckligt om utvecklingen gick därhän att riksdagenskulle se sig tvungen att genom lagstiftning fastställagränserna för de fackliga organisationernas agerande.Respekteras inte de enskildas rättigheter inomorganisationerna kan statsmakterna emellertid tvingas attöverväga lagstiftning. Vi har i partimotionen ''Fördjupaddemokrati och ökad rättsäkerhet'' föreslagit en utredningom lagstiftning om ideella föreningar.Den princip som borde vara vägledande för denarbetsrättsliga lagstiftningen är att beslut om medinflytandeskall läggas så nära de enskilda arbetstagarna som möjligt.I avgörande avseenden syftar emellertid den nuvarandelagstiftningen till att stärka de centrala fackliga organen.Också härigenom har den enskilde arbetstagarens ochfackföreningsmedlemmens ställning försvagats.Det är ostridigt att facklig verksamhet är av stort värdevid bevakning av de anställdas intressen. Stora delar av denfackliga verksamheten utövas med oväld och med respektför såväl medlemmar som motparter. Detta får emellertidinte tas till intäkt för att acceptera företeelser som är tillskada för såväl enskilda som samhället i stort.Vi menar att lagstiftningen har givit de fackligaorganisationerna en ställning som medför sådanakonsekvenser för såväl enskilda personer, företag ochoffentlig verksamhet som för samhället i sin helhet att enöversyn är motiverad.3. Den socialdemokratiska politikenSedan socialdemokraterna 1982 övertogregeringsmakten har de socialistiska ambitionerna i frågaom arbetsmarknadslagstiftningen tagit sig uttryck ianmärkningsvärda lagändringar.Sålunda har i lag gjorts ingrepp i denfria stridsrätten genom att arbetsgivare förbjudits att somstridsåtgärd innehålla intjänad lön. Principiellt utgör dennalagändring en skiljelinje i svensk arbetsmarknadspolitik.Ett annat exempel är återinförandet av sommaximalt skadestånd vid olovliga konflikter. Beloppet ärbetydelselöst för upprätthållandet av den fredsplikt som ären förutsättning för kollektivavtalssystemet, och innebär irealiteten ett godkännade av vilda strejker.Till de åtgärder som syftar till att försämraarbetsgivarpartens ställning hör också slopandet avavdragsrätten för allmänna skadestånd utan att ingripa motden uppenbart tveksamma tillämpningen avarbetstagarpartens rätt att utkräva skadestånd.Den nya lagen om styrelserepresentation innebär intebara utökade rättigheter för de anställdas representanter.Den innebär också att organisationernas ställning gentemotde anställda stärks genom att den hittillsvaranderepresentativitetsreglen slopats.Det har blivit en socialdemokratisk tradition att, i de fallförhandlingarna om allmänna arbetsvillkor påarbetsmarknaden inte ger det resultat de fackligaorganisationerna vill, socialdemokratiska regeringar griperin med lagstiftning eller hotar med lagstiftning. Det varfallet då avtalet om nya permitteringsregler kom till stånd.Det var fallet också i fråga om tillsvidareanställning förbyggnadsarbetare. I andra fall då avtal lett till olikheter påarbetsmarknaden griper regeringen också in medlagstiftning. Ett exempel på detta är den utökadesemesterledigheten.Det är olyckligt att regeringen på detta sätt ingriper iparternas fria avtalsrätt genom att medelst hot försvaga denena partens ställning eller genom lagstiftning i efterhandundanröja effekterna av avtalen. I stället bör avtalsrätten haen mycket stark ställning. Statsmakterna bör endast ingripaom allmänna intressen träds förnär.Exempel på åtgärder i syfte att stärka de centralafackliga organen på de lokala parternas bekostnad är atträtten att förhandla om avsteg från turordningsreglerna viduppsägning av äldre personal överförts från den lokala tillden centrala fackliga organisationen.Den enskilde medlemmens ställning gentemot sinfackliga organisation har försvagats, bl.a. genomregeringens beslut att medge Målar- ochElektrikerförbunden rätt att teckna obligatorisk kollektivhemförsäkring för sina medlemmar trots kritik frånansvariga myndigheter liksom att medge att kollektivhemförsäkring i övrigt får tecknas med enbartreservationsrätt för enskilda medlemmar. Detta kan inteaccepteras. Vi anser att endast positiv anslutning skallmedges.Genom beslutet om närvarorätt för personalföreträdarei kommunala nämnder har de fackliga organisationernagivits möjlighet att, till skillnad från andra medborgare,påverka olika nämndbeslut, som det ankommer på depolitiskt valda nämndledamöterna att fatta. Dennasärställning måste anses strida mot grunderna för denkommunala demokratin och mot den demokratiskaprincipen om lika inflytande för alla medborgare.Det framstår som alltmer angeläget att slå fast vargränserna i en demokrati går mellan politiker,organisationer och enskilda människor.4. Arbetsmarknadslagstiftning för framstegLagarna är utformade för att tillämpas inom storaföretag, där tillgång finns till juridiskt kunnig ochförhandlingserfaren personal. Denna motsvaras av sammakompetensnivå inom de fackliga organisationerna.Inom de mindre företagen är situationen en helt annan.Där saknas ofta den kompetens som krävs för att på ettriktigt sätt hantera lagstiftningen. Genom att lagen ger defackliga organisationerna möjligheter att på enskildaarbetsplatser låta centralt placerade, väl utbildade ochspecialiserade fackliga företrädare agera motpart gentemotarbetsgivare som saknar såväl utbildning som tid ochförutsättningar i övrigt att uppnå samma kompetens,kommer arbetsgivaren i ett ohjälpligt underläge vid enförhandling. Genom att han alltid måste prioriteraverksamheten vid företaget, tvingas han ofta in i enförhandlingssituation ur vilken han ''köpersig fri'' genom ofta uppenbart överdimensioneradeskadestånd.Den arbetsrättsliga lagstiftningen måste utformas medhänsyn till och känsla för de förhållanden som gäller vidmindre företag. Den enskilde företagarens ambition attutveckla sina produkter och sitt företag måste stödjas, intemotarbetas. De goda relationer som i allmänhet rådermellan företagaren och de anställda måste ges möjlighet attutvecklas. Lagstiftningen skall främja, inte hämma endynamisk utveckling.Det fortsatta översyns- och utvecklingsarbetet inomarbetsrätten måste därför inriktas på att förbättraarbetsmarknadens funktion och samspelet mellan olikalagar. Byråkratisering och centralstyrning måste undvikas.Genomgående för lagstiftningen är att den övervärderarenskilda arbetsgivares och fackliga företrädares juridiskakompetens. Erforderliga lagregler måste därför utformas såklart och entydigt att arbetstagarna, deras fackligarepresentanter och arbetsgivarna på förhand kan avgöravilken rätt de har. Där lagstiftning inte är nödvändig avrättssäkerhetsskäl bör sådan undvikas. Möjligheterna attlösa uppkommande frågor avtalsvägen bör vara så vida sommöjligt. På många områden bör därför ändringar avlagstiftningen ske i syfte att återge arbetstagare ocharbetsgivare möjligheterna att träffa avtal, individuellt ochkollektivt.I inflytandefrågorna måste man ta sikte på att engagerade enskilda anställda i de frågor som rör dem i arbetet.Medbestämmandet måste ligga så nära den enskilde sommöjligt. Besluten måste emellertid alltid tas av dem som haratt bära ansvaret.Den enskildes lagstadgade rättigheter på arbetsplatsenbör inte göras beroende av huruvida den enskildearbetstagaren är medlem i en facklig organisation eller ej.Medlemskapet är endast den enskildes angelägenhet. Ettoavvisligt krav är att den enskildes integritet respekteras.De förändringar i lagstiftningen som vi föreslår har tillsyfteatt stärka den enskildes rättatt öka den enskildesinflytande på den egna arbetsplatsenatt undanröja hinderför en väl fungerande arbetsmarknadatt underlättaarbetsmarknadens funktion och ge utrymme förnyskapande.En översyn av den arbetsrättsliga lagstiftningen måsteockså beakta relationerna med EG och den fria europeiskaarbetsmarknaden. En väsentlig fråga handlar om i vilkenutsträckning de rättigheter lagstiftningen ger skall tillfalladen enskilde arbetstagaren eller den fackligaorganisationen. Här skiljer sig den nordiska lagstiftningenfrån den som är förhärskande inom EG. Det är emellertidinte troligt att några mer genomgripande förändringarbehöver ske. Ökad uppmärksamhet måste förmodligendock ägnas den enskildes rättigheter.I avvaktan på en parlamentarisk utredning föreslår vi isärskilda motioner ''förändringar i lagen ommedbestämmande i arbetslivet (MBL)'', ''förändringar ilagen om anställningsskydd (LAS)'', ''förändringar i lagenom styrelserepresentation för de privatanställda'' samt''arbetstidsregleringen'' de lagändringar som böraktualiseras. Vi hänvisar också till våra motioner omjämställdhet och arbetsmiljö. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att hos regeringen begär en parlamentariskutredning om den arbetsrättsliga lagstiftningen i enlighetmed vad som i motionen anförts,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om arbetsmarknadslagarnasnuvarande utformning och effekter,[att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om kollektivaförsäkringsformer,1]3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om arbetsmarknadslagarnasframtida utformning.