mot · GE02Ju638 · 1991-01-25 00:00:00 — gällande skattebrottslag trädde i kraft ochbyggde på skattestrafflagutredningens betänkande SOU1969:42, proposition 1971:10 samt skatteutskottetsbetänkande 1971:16. Tanken bakom den nyaskattebrottslagen var att endast de svårare fallen skullelagföras. hade även tämligen bagatellartade fallbehandlats av domstolarna. Syftet var vidare att de mindresvåra fallen skulle korrigeras genom administrativapåföljder, i huvudsak skattetillägg. Den ena påföljdenutesluter emellertid inte den andra. En skattskyldig kandömas till påföljd enligt skattebrottslagen somhan/hon får betala skattetillägg.Straffen i skattebrottslagen har jämställts med straffenför allmänna förmögenhetsbrott enligt , såsomstöld och förskingring. Maximistraffet är fängelse.Vidare kan dagsböter utdömas. Grovt skattebedrägerimedför alltid fängelse och straffskalan är fängelse i lägst sexmånader och högst . Grovt skattebedrägeri kan sägasföreligga när den skattskyldige har undandragit merabetydande belopp, eller när gärningen är av särskilt allvarligart. Detta är fallet när någon t.ex. har använt sig avförfalskade handlingar eller oriktig bokföring.Med stöd av ett antal rättsfall i HD kan man draslutsatsen att ett skattebedrägeri borde föranledafrihetsstraff, om det undandragna beskattningsbarabeloppet uppgår till omkring 30 000 kronor.Om man emellertid ser till praxis i de större tingsrätternaunder senare år tillämpas en betydligt mjukare syn påskattebrott. Man skulle t.o.m. kunna säga att en ''hemlig''straffskala för skattefusk utvecklats hos domstolarna.Straffen blir klart lägre än utan att någrauttalanden i denna riktning gjorts av några demokratisktvalda samhällsorgan.Denna mera generösa syn på skattebrottslighet innebäratt i undanhållen skatt ger en månads fängelse.200 000 kronor två månaders fängelse, medan 2 miljonerkronor renderar fängelse. Som jämförelse kannämnas att i undanhållen skatt gav fängelse.Förutom att straffskalorna blivit allt mildare visarstatistik från att allt färre döms till fängelseöverhuvudtaget. Sålunda dömdes 329 personer tillfängelse för skattebrott, medan antalet fängelsedomar 1987hade sjunkit till 203. Av justitieutskottets betänkande1989/90:JuU16 framgår att denna siffra hade sjunkitytterligare då antalet dömda till fängelse förskattebrott uppgick till endast 119 personer, eller enbart27% av det totala antalet skattebrottsdomar. Lika mångafick villkorlig dom och för blev straffet enbartböter.Denna mjukare, icke-sanktionerade inställning tillskattebrott från domstolarnas sida är djupt beklaglig. Denanknyter till det konservativa synsättet att brott mot statenskall bedömas mildare än brott mot individen. I självaverket är ett sådant betraktelsesätt grovt förledande ochsjälvbedrägligt. Ytterst är det nämligen de mångaindividerna, d.v.s. den stora massan hederligaskattebetalare som är de stora förlorarna påskattebrottsligheten. Denna missriktade tolerans motskattebrott från domstolarnas sida leder sannolikt också uppluckring av skattemoral och samhällssolidaritet.Justitieutskottet har vid tidigare behandling av motionermed krav på skärpning av gällande skattebrottslagarhänvisat till fängelsestraffkommitténs arbete. Då det enligtvad vi erfarit inte finns någonting som tyder på en skärptlagstiftning för just skattebrott som en följd av detta arbetefinns det starka skäl att nu uttalar en bestämduppfattning i frågan.Mot bakgrund av den urholkning av straffen förskattebrott som de facto skett , enurholkning som inte sanktionerats av , finns detnu välgrundad anledning för regering och riksdag attkraftfullt markera att brott mot gemensammasamhällsintressen skall leda till kännbara straffrättsligapåföljder. Det lämpligaste sättet att göra en sådanmarkering är att skärpa gällande skattebrottslag. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om skärpning av gällandeskattebrottslag.