mot · GE02Sk810 · 1991-01-25 00:00:00 — Under en lång rad av år har kritik mot reglerna ibetalningssäkringslagen framförts och det har lett till attlagen ändrats i vissa avseenden. Ändringarna bör få till följdatt antalet felaktiga betalningssäkringsbeslut minskar, attmålen handläggs snabbare och med större rättssäkerhet förden enskilde samt att de som drabbats av en onödigbetalningssäkring får ersättning för ett flertal av de skadorde åsamkats genom åtgärden.Den primära avsikten med att kunna säkra skatt innanden är förfallen till betalning är att den skattskyldige integenom otillbörliga förfaranden skall kunna förhindra attskatten verkligen betalas, s.k. betalningssabotage. Dettasyfte kan rättfärdigas om det verkligen kan konstateras attdet förhåller sig på det viset i det enskilda fallet.Lagstiftningen bör därför utformas på ett sådant sätt att detendast är i dessa fall som åtaganden kan användas.Med hänsyn till att åtgärden ofta grundar sig på enpreliminär bedömning om att det verkligen finns enskattefordran och om att den skattskyldige förbereder ettbetalningssabotage, behövs det ett hämmande momentsamt en möjlighet till ersättning för dem som oförskylltråkar ut för åtgärden. Vidare måste handläggningen ochprövningen av dessa fall förses med alla tänkbararättssäkerhetsgarantier.Vad först gäller det andra syftet med betalningssäkring,s.k. betalningsoförmåga, konkurrerar åtgärden med deneljest förekommande möjligheten till konkurs. Den harvidare kompletterats med en särskild förmånsrätt (8 §förmånsrättslagen). Det huvudsakliga motivet anges härvara att minska den kreditrisk som det allmänna löper iskatteärenden samt att det allmänna inte kan företasedvanlig kreditprövning i samband med att fordringenuppstår (se t.ex. bet 1989/90:SkU1 s 14 och 18). Det låter avargumenteringen som om staten lånade ut pengar tillenskilda eller gav anstånd med betalningen i förhållande tillden tidpunkt då rätt till betalning förelåg (kreditrisk).Emellertid förhåller det sig så att det är de av riksdagenbeslutade föreskrifterna som anger när en skattefordranuppkommer och när den skall betalas, vilket är lika för alla.Uppbörden skall med hänsyn härtill föregås av taxering ochdebitering, i den mån det icke rör sig om preliminärskatt.Möjligheterna att besluta om höjning av preliminärskattmot den skattskyldiges bestridande är mycket begränsande(se RÅ 1986 ref 99). Att tala om en fordran, med vilkenstaten ger ''kredit'', är därför oriktigt. Det kan tilläggas attinte heller civila borgenärer kan företa ''sedvanligkreditprövning'' i fråga om gäldenärer som orsakar demt.ex. utomobligatoriska skador.Betalningssäkring på grund av presumeradbetalningsförmåga saknar således en hållbar motivering ochstaten har här endast skaffat sig ett instrument att gå in förealla andra borgenärer när konkursen börjar närma sig.Dessutom kan åtgärden medföra konkurs för ett företagsom kämpar med att undvika en sådan. Med hänsyn till attendast det första syftet med betalningssäkring kanmotiveras på ett godtagbart sätt bör åtgärden begränsas tillatt omfatta fall av s.k. betalningssabotage. Vidare bör densärskilda förmånsrätten, till förfång för andra borgenärer,slopas.För att åstadkomma ett så rättssäkert förfarande sommöjligt bör åtgärden begränsas till kortast möjliga tid innanman kunnat pröva skattekraven vid icke fastställdafordringar. Dessutom skall besluten vara väl motiverade. ändringar som trätt i kraft har betydandeframsteg härvidlag gjorts, men i ett par avseenden kanregleringen bli bättre.I 7 § första stycket sista meningen bör kravet förförlängning av tidsfristen med att väcka talan angående dentill åtgärden hörande fordringen skärpas från ''särskildaskäl'' till ''synnerliga skäl''. Vidare bör där införas ett kravpå att åtgärden inte får förlängas med mer än en månad åtgången, så att länsrätten får en aktiv roll i bevakandet avden enskildes krav på att handläggningen av ärendet hosskattemyndigheten går så snabbt som möjligt.Det är emellertid inte tillräckligt att agera skyndsamt,utan samma krav bör även ställas på domstolarna. Därförföreslås att betalningssäkringsåtgärden skall hävas om intelänsrätten har avgjort målet beträffande fordringen från den dag talan skall ha väckts, dvs. inomett år från beslutet om betalningssäkring. Undantag bör härendast göras för fall då den skattskyldige förhalathandläggningen.Vad angår beslutsmotiveringarna har det på flera hållkonstaterats att de i praktiken är undermåliga (seFöretagareförbundets rapport om betalningssäkringslagen1986 och SOU 1987:75 se 181).Betalningssäkringsutredningen anförde att det även utan ettlagstadgande är uppenbart att en så ingripande åtgärd alltidskall motiveras (SOU 1987:75 s 58) ochdepartementschefen och utskottet antog, dock utan någotredovisat stöd, att motiveringarna nu är bättre. Någonlagändring föreslogs därför inte i denna del. Med hänsyn tillde konstaterade missförhållandena och frågans relativa viktbör dock en uttrycklig lagregel införas.En fundamental princip i internationella konventionerär att envar har rätt till opartisk och offentlig rättegång närdet gäller hans civila rättigheter och skyldigheter elleranklagelser mot honom för brott. Betalningssäkringslagensrekvisit vid s.k. betalningssabotage kan utgöra ett brottsligtförfarande och är i vart fall mycket snarlikt. Mot detta stården svenska förvaltningens tradition att huvudsakligenhandlägga sina ärenden genom skriftväxling. har viasin anslutning till om de mänskligarättigheterna blivit tvingat bl.a. att ändra bestämmelsernavid mål om skattetillägg och införa rätt till muntligförhandling (116 § tredje stycket taxeringslagen).Betalningssäkring är ett minst lika viktigt fall för denenskilde. Genom ändringarna i betalningssäkringslagen1990 har en ny 8 § införts där rätt till muntlig förhandlingges, men rätten är inte ovillkorlig, utan har försetts med ettundantag för fall då det är uppenbart obehövligt ''för att intekonsekvenserna av en sådan bestämmelse skall bli heltorimliga'' (se bet 1989/90:SkU1 s 15). Vad det är förorimliga konsekvenser man avser nämns inte och det ärt.o.m. svårt att föreställa sig att sådana krav kan vara''orimliga'' med hänsyn till anklagelsernas art. Denbegränsning i rätten till muntlig förhandling som här hargjorts bör upphävas.Slutligen behövs ett återhållande och reparativt momentför att åtgärden skall vara skälig. Dessa krav tillgodosesmed ett strikt skadeståndsansvar för det allmänna. I denyligen beslutade ändringarna har i huvudsak också ettsådant skadeståndsansvar införts, men det har försetts meden rad begränsningar. Bl.a. skall det senare fastställdabeloppet vara ''väsentligt lägre'' än det betalningssäkradebeloppet för att skadestånd skall utgå. Genom en sådanoklar och relativ bestämning av förhållandet mellanfastställt och betalningssäkrat belopp öppnas en möjlighetför att i praxis urholka skadeståndsansvaret. Därför böravvikelsen preciseras i lagtexten till ett basbelopp enligtlagen (1962:381) om allmän försäkring.En annan begränsning i skadeståndsansvaret är attendast ren förmögenhetsskada ersätts. Det saknasemellertid anledning att göra en sådan begränsning. I 21 §första stycket sista meningen bör ''ren förmögenhetsskada''därför bytas ut mot ''skada''. Vidare bör ansvaret ävenomfatta fall då fordringen varit fastställd.Två ytterligare begränsningar i skadeståndsansvaret ären s.k. självrisk (''skador av betydelse'' = . enligtmotiven) och att ombudskostnader inte ersätts. Den förstabegränsningen är onödig och medför att de som endast liditmindre skada inte får den upprättelse som även ett mindreskadestånd symboliserar. Vad det gäller den andrabegränsningen är motiven anmärkningsvärda.Föredragande statsrådet anförde att det var svårigheternaatt särskilja kostnaderna för betalningssäkringsmåletrespektive det påföljande skattemålet som talade mot enbättre ersättningsrätt i betalningssäkringsmålet (prop1989/90:3 s 41). Lagen (1988:479) om ersättning förkostnader i ärenden och mål om skatt m.m. skall såledesgälla i båda fallen.Skatteutskottet anförde ''att det rimligen kan antas attden som är berättigad till sådan ersättning inte behövernågon ytterligare ersättning i ett eventuelltbetalningssäkringsmål'' (bet 1989/90:SkU1 s 20). Dettauttalande måste bygga på en missuppfattning. Det är intefråga om att man skall få ersättning för ombudskostnadertvå gånger, utan att ersättningsrätten skall garanteras. Dennyssnämnda lagen är nämligen så restriktiv att ersättninghar beräknats för ett mycket litet antal fall. Det räcker inteatt man vinner målet eller att man behövt ombud ellerbiträde för att ta till vara sin rätt (3 §), utan dessutom skalldet vara ''oskäligt att kostnaden bärs av den skattskyldige''(4 §). Lagen om ersättning i skatteärenden och skattemålär således starkt begränsad och ''huvudregeln skall också ifortsättningen vara att enskilda själva svarar för sinakostnader i skatteärenden'' (bet 1988/89:SkU31 s 6).Envar som råkar ut för betalningssäkring behöver ettjuridisk ombud, eftersom det gäller allvarliga anklagelseroch då kravet baserar sig på den för gemene manotillgängliga skattelagstiftningen. Processen ärarbetskrävande och en stor del av den ekonomiska skadasom den enskilde drabbas av vid betalningssäkring ärsåledes ombuds- och biträdeskostnader. När staten nu skallstå strikt skadeståndsansvarig för skada vidbetalningssäkring saknas skäl att vägra ersättning vid dennatyp av skada. Hänvisningen till lagen om ersättning förkostnader i ärenden och mål om skatt m.m. får emellertiddenna effekt, eftersom det där inte räcker med attprocesskostnaderna behövts för att tillvarata den enskildesrätt.Svårigheten att särskilja kostnaderna förbetalningssäkringsmålet och för det påföljande måletangående fordran skall icke överdrivas. Sådana problemförekommer och löses inom flera andraområden av rättssystemet. Dessutom är det mycket viktigtatt den enskilde kan driva en betalningssäkringsprocess motlänsskattemydigheterna på jämbördiga villkor. Med hänsyntill att det principiellt riktiga vid strikt ansvar är att ävenersätta ombuds- och biträdeskostnader samt då varkenföredragande statsrådet eller utskottets majoritet tidigaresatt sig emot en sådan ordning, utan snarare misstolkat debåda aktuella lagarnas bestämmelser, bör det inte rådanågon oenighet om att även processkostnader ersätts. Omlagändring görs i den ena eller andra lagen är betydelselöst,men en sådan bör företas. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen anhåller om förändringar ibetalningssäkringslagen avseende riskrekvisitet,förmånsrätten, förlängning av tidsfrist, muntligförhandling, begränsning i skadeståndsbeloppet, begreppetförmögenhetsskada samt ersättning för ombudskostnader ienlighet med vad som anförts i motionen.