mot · GE02So531 · 1991-01-25 00:00:00 — SammanfattningI motionen föreslås en rad insatser för att öka valfrihetoch trygghet i sjukvården.Förslag begärs om införande av ett husläkarsystem.En 100-dagarsregel inom den somatiska akutsjukvårdenbör införas. Den skall ge patienten med vissa fastställdadiagnoser rätt att fåbehandlingen/operationen utförd på landstingetsbekostnad, om inte självt kunnat ge erfoderligvård.Etableringshindren för läkare och sjukgymnaster iDagmarsystemet skall avvecklas så att rätten att välja läkaretryggas.Åtgärder begärs för att stärka patientens säkerhet ivården.Kris eller inte?Under senare år har det förts en livlig debatt omhuruvida det råder kris i svensk sjukvård. Rapporteringenkring operations- och långvårdsköerna och massavhoppbland olika personalkategorier har frammanat bilden av enoffentlig sjukvårdsapparat nära randen av kollaps.Företrädare för landstingen försöker hellre beskriva denuvarande svårigheterna som ''skönhetsfläckar'' på ett istort sett välfungerande sjukvårdssystem.Bedömningar av sjukvårdens funktion måste utgå frånmedborgarnas aktuella förväntningar och omprestationerna står i rimlig proportion till det medborgarnabetalar. Enligt vår uppfattning finns det skäl att selarmrapporterna från sjukvården som symtom pådjupgående svårigheter. Dessa berör både förmågan attuppfylla allmänhetens krav på god funktion och kravet pårimlig effektivitet. Båda problemen är allvarliga ochtenderar att urholka förtroendet för samhällets förmåga attlösa grundläggande åtaganden gentemot invånarna.Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa på likavillkor för alla invånare. Hälso- och sjukvårdens uppgift äratt förebygga sjukdom och lidande. Vid sjukdom skallinsatserna inriktas på att bota, lindra, stödja och trösta.Förebyggande insatser kan begränsa förekomsten avohälsa, men behov av god och förbättrad sjukvård kommeralltid att föreligga. Vi måste t.ex. acceptera att medkroppens åldrande krävs mer av hjälp och av sjukvård.Antalet äldre och i synnerhet antalet mycket gamlapersoner ökar i . Detta kommer att påverkasjukvårdsbehovet. Personer använder igenomsnitt åtta gånger så mycket sjukvårdsresurser sompersoner i yrkesaktiv ålder.Efterfrågan på sjukvård påverkas också av den tekniskaoch medicinska utvecklingen. Sjukdomar som man tidigareinte kunde göra mycket åt kan botas.Behovet av sjukvård växer också genom att dettillkommer nya sjukdomar. Dessa kan vara genuint nya,som aids, eller nya i meningen att vi först nu lärt oss att ställariktiga diagnoser. Bland t.ex. allergisjukdomarna tordefinnas både sådana som är orsakade av nya ämnen i vårmiljö och sådana som vi först nu har lärt oss attdiagnostisera.Efterfrågan på omvårdnad och omsorg påverkasdessutom av förändringar i det sociala mönstret. Tidigarefanns rent praktiskt ett större utrymme för vård i familjensregi. Även om anhörigvård i många fall kan vara ett braalternativ för vårdbehövande har de praktiskamöjligheterna till sådan minskat delvis på grund avökningen av kvinnornas förvärvsarbete och den ökadehushållssplittringen.Den framtida utvecklingen av sjukvårdsbehovet är svåratt förutse. Även om tillkomsten av effektivarebehandlingsmetoder och aktivt förebyggande hälsovård kanminska en del av sjukvårdsbehovet så är det vår bedömningatt det kommer att finnas ett behovav ökade resurser inom sjukvården, inte minst på grund avökningen av antalet mycket gamla. är detnödvändigt att resurser kan utnyttjas flexibelt och snabbtkan överföras från ett område till ett annat.En väl fungerande sjukvård är en av hörnpelarna ivälfärdsstaten. I har vi en sjukvård av hög kvalitet.På de flesta håll i vården möter patienterna både enimponerande professionell kompetens och starkt mänskligtengagemang. finns det ännu uppenbara brister.Några exempel på dessa är starkt begränsadevalmöjligheter för patienten, brist på olika vårdalternativ,bristande kontinuitet i vården, klen personalpolitik sommedfört svårigheter att rekrytera och behålla personal,besvärande kösituationer, otillräcklig hänsyn tillpatienternas personliga integritet och bristande resurser.Sjukvårdens problem är på intet sätt nya, utan de flestaav dem har funnits länge och ytterligare accentuerats undersenare år. liberalerna har pekatpå bristerna och föreslagit åtgärder för att förbättra ochutveckla sjukvården. I en del mycket viktiga frågor har vifått gehör i . Detta gäller rätten till eget rum ilångvården för den som så önskar. För detta ändamål harriksdagen beslutat att anslå . Vi har ocksåfått gehör för att påbörja en omfattande effektivisering avsjukvården. Detta skall genomföras genom attkommunerna skall få ett betalningsansvar för dem som ärmedicinskt färdigbehandlade inom sjukvården. Dettakommer att medföra en ökad tillgänglighet och en kortareväntan för dem som väntar på en behandling. Speciellamedel för att bekämpa köerna inom vården tillförs under1992 omfattande 500 milj.kr.I denna motion för vi fram en rad förslag om viktigainsatser . Följande tas upp i motionen:1. Förebyggande hälsovård 2. Effektivisera sjukvården!3. 100-dagarsregel för att kapa köerna 4. Ge alla rätt till husläkare!5. Avskaffa etableringshindren!6. Enskild vård 8. Frigör personalen!9. Förbättra kvinnosjukvården!10. Lyft fram de ''grå'' sjukdomarna!11. Patientens säkerhet i vården 1. Förebyggande hälsovårdStora förbättringar i befolkningens medellivslängd ochhälsa har skett . Inte minst gäller detutvecklingen . Medellivslängden är nu 80 årför kvinnor och för män. Spädbarnsdödligheten harminskat kraftigt. Huvudsakligen är det friska år som lagtstill livet. Orsakerna till förbättringarna är många och finnsbåde ute i samhället och inom hälso- och sjukvården.För människors hälsa är levnadsvanorna av största vikt.Det ökade välståndet och utbyggnaden av välfärdsstatenhar generellt sett inneburit förbättradelevnadsförhållanden. Förbättringar i fråga om kostvanor,bostadsstandard, hygieniska förhållanden ocharbetsmiljöer är viktiga orsaker till den stigandemedellivslängden. Förebyggande åtgärder, såsomvaccinering mot sjukdomar och förbättradebehandlingsmöjligheter, är också betydelsefulla. Även omlevnadsförhållandena förbättrats är dålig livsföring alltjämten alltför vanlig orsak till ohälsa. Det handlar bl.a. omdåliga kostvanor, bruk och missbruk av tobak, alkohol ochnarkotika och kvarvarande dåliga arbetsmiljöer.I en särskild motion om folkhälsa har vi närmareutvecklat vår syn på hur den förebyggande hälsovården kanstärkas.2. Effektivisera sjukvårdenDet är ett viktigt mål att resurserna inom sjukvården,liksom inom andra områden, skall användas så effektivtsom möjligt. Om resurser förslösas går det främst ut övermänniskor som tvingas vänta alltför länge på behandlingeller som får en i andra avseenden otillfredsställande vård.Därför måste ansvaret för och finansieringen av sjukvårdenorganiseras så att effektivitet främjas.En viktig orsak till ineffektivitet är de s.k. propparnainom vården. Detta gäller t.ex. patienter som ärfärdigbehandlade men inte kan skrivas ut från sjukhusetdärför att det är brist på de vårdformer de skulle behöva,såsom ålderdomshem, långtidsvård eller hemtjänst. Genomatt ta upp platser i akutsjukvården hindrar dessa så kalladeklinikfärdiga patienter andra behövande från att få den vårdde behöver. På detta sätt fortplantar sig resursbristen frånett område till ett annat -- den ena kön föder den andra.Flera undersökningar visar att av platserna inomden somatiska korttidsvården upptas av patienter som ärfärdigbehandlade.Detta innebär ett enormt resursslöseri som dessutommedför ett helt onödigt lidande för dem som väntar påadekvat vård. För att råda bot på dessa problem krävs enrad åtgärder: effektivisering av behandlingen vid mångakliniker, bättre utnyttjande av öppenvården när slutenvårdinte är nödvändig, bättre utnyttjande av resurserna inomsjukhem och hemtjänst men också tillskott av resurser inomen rad trånga sektorer.Riksdagen har fattat beslut om ändradansvarsfördelning inom äldreomsorgen. Detta beslut haräven stor betydelse för sjukvårdens effektivisering.Riksdagen fattade beslutet helt i enlighet med folkpartietliberalernas förslag. Beslutet kan bana väg för betydandeeffektiviseringar inom sjukvården. Primärkommunerna fårenligt lag ett ekonomiskt betalningsansvar för de patientersom är medicinskt färdigbehandlade inom sjukvårdensakutsjukvårdskliniker. Kommunerna får således betala förde patienter som finns inom sjukvården och väntar påadekvat vårdform i hemkommunen. Detta bör gekommunerna ekonomiska incitament att bygga ut sina egnavårdformer. Detta förhållande medför störreförutsättningar till en snabbare behandling för de patientersom väntar på en vårdplats inom sjukvården. De s.k.propparna inom vården kan därmed minska.Effektivare resursanvändning är viktig inte bara inomsjukvården utan också i avvägningen mellan olika sektorer.Idag finns t.ex. människor som länge går sjukskrivna medsjukpenning i avvaktan på operation. De som är i behov av sjukvårdande behandlingskall inte ordineras sjukskrivning, utan så fort som möjligtges adekvat vård.Mycket tyder på att organisatoriska förändringar inomsjukvård och socialförsäkringen blir heltnödvändiga. Det delade huvudmannaskapet för dessasektorer har skapat stora rationaliseringspotentialer. Dethar bl.a. medfört att beslut som rör en och samma individtas oberoende av varandra. Några överväganden om attökad satsning på sjukvård kan åstadkomma minskadekostnader för sjukförsäkringen har därmed inte varitmöjliga att göra. När en läkare beslutar att ordinerasjukskrivning och/eller medicinering för en patient behöverhon således inte ta ansvar för de budgetmässigakonsekvenserna av sitt beslut. Läkaren får heller aldrigbesked om storleksordningen på de utgifter som beslutenorsakat socialförsäkringen.Överföring av resurser från sjukpenningförsäkringen tillsjukvården skulle kunna förkorta sjukskrivningstiderna ochdärigenom spara både mänskligt lidande ochsamhällsekonomiska resurser.Olika typer av försök med resursöverföring frånsjukförsäkringen till sjukvården måste uppmuntras.Försöksverksamheter bör komma till stånd.Fler olika metoder måste användas för att görasjukvårdens resursanvändning effektivare. Någraexempel:Användande av resultatmått som underlättarjämförelser och som möjliggör mer av målstyrning.Delegering av beslut förutsätter möjligheter att mätaresultaten, t.ex mellan olika kliniker och vårdcentraler.Spridning av information om de goda exemplen, dvs.vårdcentraler, kliniker och sjukhus som i olika avseendenlyckats bättre än andra.Konkurrens mellan olikavårdgivare, både offentliga och privata, genom ökadanvändning av anbudsförfarande och större valfrihet förpatienterna.När det gäller omvårdnaden -- inte minst av svårt sjukapatienter i livets slutskede -- är det ofta inte möjligt atteffektivisera verksamheten. Det kommer att talika som att hjälpa till med personlig hygienoch att stödja och lugna döende patienter och derasanhöriga. För många som vet att de är döende är detväsentligt att få stanna i hemmet . Isådana fall måste det finnas hemsjukvårdare som kan biståoch ibland avlösa de anhöriga. Allt detta talar för att detinom bl.a. dessa områden kommer att krävaspersonalförstärkningar men också en förbättrad utbildningav vårdpersonalen. Det är dessutom angeläget att vidgamöjligheterna till smärtlindring, t.ex. för cancerpatienter.I modern sjukvård används en stor mängd tekniskutrustning. Det ställer krav på noggrann testning ochprovning innan utrustningen tas i bruk. Erfarenheten visaratt här finns stora brister. Det är angeläget att strängarutiner utformas för testning och kontroll av den tekniskautrustningen vid våra sjukhus. Personalen måste geserforderlig utbildning innan ny teknisk apparatur tas i bruk.För patienternas säkerhet är det av stor vikt att matematikoch teknik inte försummas i sjukvårdsutbildningen.3. 100-dagarsregel för att kapa köernaDen medicinska behandlingen på de svenska sjukhusenär av hög kvalitet. Ett allvarligt problem är dock de långaoperationsköerna. Tiotusentals patienter får intebehandling när de behöver den utan tvingas vänta påläkarvård i månader och år.Varför uppstår operationsköer? Ofta beskrivs problemetsom orsakat av resursbrist eller kapacitetsbrist. Vi skulleemellertid vilja hävda att det huvudsakligen rör sig omsvagheter i arbetets organisation och utnyttjandet avbefintliga resurser.Det finns en rad exempel på kliniker där driftiga läkare,sjuksköterskor och administratörer har lyckats elimineraväntelistorna genom att införa en förnuftigare uppläggningav verksamheten. Det handlar om så enkla saker som attkalla patienter , utnyttja operationssalarnarationellt, lägga scheman vettigt och se till att det finnsreserver när arbetslagen inte är kompletta. Likaså är detnödvändigt att resurser kan omfördelas mellan kliniker medstörre och mindre belastning. På flera håll har man tagitdatatekniken till hjälp för att åstadkomma en bättreplanering.Ett indicium på att köproblemet inte bottnar i resursbristär den statistik som presenterat under senareår. krävde vi att en riksövergripanderedovisning av kösituationen skulle lämnas. Majoritetenavslog detta krav och socialministern förhöll sig kallsinnig.Till slut har regeringen emellertid givit med sig och från desenaste tre åren föreligger nu en låt vara ofullständigstatistik över de viktigaste sjukvårdsköerna.Statistiken ger å ena sidan en bild av att köproblemet ärlångt ifrån löst:1989 tvangs 5 000 patienter vänta i mer änett halvår på en gråstarrsoperation.Över 3 000 patienterfick (enligt något osäkrare uppgifter) vänta minst lika längepå en höftledsoperation.Merparten av dessa patienter är . Även antaletpatienter i kön inger oro:Vid slutet av 1989 väntade 7 200på en gråstarrsoperation.Vid slutet av 1989 väntade 4 100på en ortopedisk operation.Inom hjärtsjukvården väntarenligt senaste uppgifter ungefär 3 000 patienter på utredningoch 1 000 patienter på operation.Hjärtsjukvårdens köer är bokstavligt talat livsfarliga.Dödligheten före operation är enligt en undersökning iUppsala per vänteår, efter operation 1--2procent . I avled 33 personer på väntelistanunder år 1988.Vad som å andra sidan är hoppingivande och indikeraratt operationskapaciteten i och för sig är någorlundaadekvat dimensionerad är att köerna inte växer. De varungefärligen lika stor vid ingången som vid utgången av1989. Detta tyder på att det är ett ''puckelproblem'' som vihar att göra med. Kan man bara avverka ''puckeln'' bör detmed god organisation och i huvudsak oförändrade resurservara möjligt att nå avsevärt lägre väntetider än desom föreligger.Vi menar att det mot den bakgrunden finns skäl till entidsbegränsad offensiv för att nå den lägre nivån. Genombeslut om äldrereformen harfolkpartiet liberalerna medverkat till att ett extrastatsbidrag om 500 milj.kr. avsätts för åtgärdermot sjukvårdsköerna. Vi anser att dessa medel bör kunnautnyttjas så att de aktivt kan medverka till att vi når envaraktigt bättre situation i fråga om väntetiden tillplanerade operationer. Detta bör som sin meningge regeringen till känna.Som andra åtgärd för att bekämpa köerna vill vi föreslåatt det införs en 100-dagarsregel som ger var och enbefogenhet gentemot sjukvårdshuvudmannen attantingen erhålla behandling efterdet att diagnos har ställts eller erhålla ekonomiskersättning från sjukvårdshuvudmannen för behandling avannan vårdgivare.Denna 100-dagarsregel skall avse vissa specificeradeoperationer inom den somatiska korttidsvården. Enförteckning över vilka operationer som skall omfattas börupprättas. Denna förteckning skall regelbundet ses över.Vissa operationer som kan vara svåra att hantera på dettasätt, t.ex. transplantationer, bör undantas.Ersättningen bör täcka patientens kostnader föroperationen upp till den nivå som svarar motsjukvårdshuvudmannens genomsnittliga kostnad förmotsvarande behandling.Införandet av 100-dagarsregeln kommer enligt vårbedömning att skapa en nyttig press påsjukvårdshuvudmännen att komma till rätta med brister isin arbetsorganisation och interna resursfördelning.Merkostnaden för sjukvårdshuvudmännen är begränsade,eftersom det handlar om utgifter som ändå ska bäras förreller . kan besparingar uppstå förkommunen (minskande kostnader för t.ex. hemtjänst ochfärdtjänst) och för (minskade utgifter försjukförsäkring m.m.). Den samhällsekonomiska effektenav 100-dagarsregeln bör bli positiv. Ett införande av rättenfrån underlättas av det extrastatsbidraget om 500 milj.kr. som utgår för åtgärder motsjukvårdsköerna under 1992.4. Ge alla rätt till husläkareBasen i svensk sjukvård utgörs av primärvården. Tillprimärvårdens uppgifter hör bl.a. förebyggande hälsovård,långtidsbehandling av t.ex. diabetes, högt blodtryck ochhjärtsvikt, behandling av psykosomatiska sjukdomar somofta har social bakgrund och kräver långvariga kontakter,delar av missbrukarvården och naturligtvis behandling avtillfälliga åkommor och rådgivning till patienter.Det är angeläget att alla människor har möjlighet attvälja den läkare med vilken de kan ha varaktiga kontakter,en så kallad husläkare. Inte minst vid behandlingen avkroniska sjukdomar och psykosomatiska problem är dettaav stor betydelse. För den som så önskar måste det finnasmöjlighet att välja en specialistläkare till sin husläkare.Samtidigt bör framhållas att primärvård inte bara ärhusläkaren. Lika viktiga är distriktssköterskorna -- som ipraktiken ofta spelar husläkarens roll -- liksom barna- ochmödravården. För att gynna helhetssynen harbarnsjuksköterskor inom barnhälsovården ofta ersatts meddistriktssköterskor. Distriktssköterskorna tvingas ägna alltmer tid åt hemsjukvård och äldreomsorg. Det är viktigt attäven distriktssköterskor, som har ansvar för barnhälsovård,får möjlighet att avsätta tillräcklig tid för detta.Mycket talar för att en minoritet av personer, främst pågrund av sjukdom, psykisk ohälsa, missbruk, social misäreller liknande, inte självmant kommer att registrera sig hosnågon läkare. Det tillhör primärvårdens uppgifter att stödjaockså dessa människor på bästa sätt. Det bör finnasmöjlighet att erbjuda dessa en läkare och informera demom sin rätt att söka denna.Principen om det fria läkarvalet förutsätter att det vidsidan av den offentliga sjukvården finns privatpraktiserandeläkare. Fördelningen mellan offentlig och privat vård skalldärmed styras av patienternas val och inte av politiskabeslut.4.1 HusläkarreformEn husläkarreform kan genomföras och finansieras påflera olika sätt. Ett centralt inslag i en sådan reform måsteutgöras av valfrihet. Detta förutsätter att vårdcentralernakan drivas i både enskild och offentlig regi. I bägge fallenbör det utgå en fast årlig ersättning för varje patient somregistrerats till någon läkare vid vårdcentralen. Därmed gesäven möjlighet till byte av läkare. Ersättningen från detallmänna skall vara på samma nivå i båda fallen. Den bördock differentieras, i första hand efter patienternas ålder.Samma ersättningssystem bör tillämpas för privatahusläkare. Genom ett sådant ersättningssystem minskarrisken för överetablering t.ex. i storstadsområdena.En husläkare bör kunna ta emot omkring 2 000 patientermen antalet kan variera beroende påbefolkningsstrukturen, geografiska avstånd m.m.Ett införande av ett generellt husläkarsystem i Sverigeförutsätter ett betydande och målmedvetet arbete med attförbättra allmänläkarnas arbetssituation och ökarekryteringen till denna specialitet.Det råder stor brist på allmänläkare. Det finnsundersökningar som visar att ett stort antal läkare lämnardenna bana bl.a. beroende på att möjligheterna att påverkaden egna arbetssituationen är otillfredsställande. Deupplever ofta en underbemanning och därav en storarbetsbelastning. Undersökningar har också visat att dessaläkare upplever verksamhetsområdet alltför omfattande,splittrat och enahanda med ett inrutat mottagningsarbetedag efter dag.Allmänläkarnas arbetssituation och den snabbamedicinska utvecklingen förutsätter att de får del av enkontinuerlig fortbildning. De måste ges möjlighet att hakontakt med olika specialiteter inom den slutna vården ochfå del av den medicinska utvecklingen regelbundet.Sjukhusspecialister med arbetslivserfarenhet bört.ex. genom dispens kunna erbjudas allmänläkartjänstermed en planerad utbildning i allmänmedicin under viss tid.Möjligheten för allmänläkare att inom ramen för denordinarie arbetstiden bedriva visst forsknings- ochutvecklingsarbete skulle också medverka positivt tillrekryteringen. Särskilda utbildningsinsatser måste kommatill stånd för att öka tillgången på allmänläkare, ochmedicinstuderande måste under hela sin utbildning få del avgoda förebilder från den allmänmedicinska verksamheten.En utvecklingsmöjlighet på kan vara atthusläkarna ges budgetansvar även för specialistvården. Deerfarenheter som kan vinnas genom den s.k Dala-modellenbör ge underlag för vidgade försök med denna inriktning.4.2 Nordisk utblickEn jämförelse med de övriga nordiska länderna visarockså att inte har prioriterat allmänmedicinskverksamhet i samma omfattning som övriga . ISverige finns det ca 3 300 invånare per allmänläkare,motsvarande i och är 1 600 och i . har istället prioriterat antalet sjukhusanknutnaläkare. I finns det 770 invånare per sjukhusläkare,motsvarande i är 2 900.Danmark kan delvis utgöra en illustration till hur etthusläkarsystem skulle kunna fungera. I gåromkring av befolkningen till sin husläkare när debehöver vård. Patienterna är registrerade hos en läkare ochde har möjlighet att en gång byta läkare. Det finnsockså möjlighet att välja en specialist till sin husläkare.En gång sänder den danske husläkaren en räkningtill sjukförsäkringen som administreras avAmtsrådsforeningen, den danska motsvarigheten tillLandstingsförbundet. Läkaren själv får betalt frånförsäkringen en gång . Ersättningen består av tvådelar. I botten läggs ett fast per capita-belopp som bestämsav det antal patienter som läkaren har ansvar för. Härutöverfinns en rörlig ersättningsdel som beror av antaletkonsultationer och olika medicinska åtgärder.Genom detta förfarande från allmänläkaren tillAmtsrådsforeningen ges unika förutsättningar förkostnadsuppföljning inom primärvården. Det är möjligt attfå exakt upplysning om hur hur kostnadsdrivande en läkareär i förhållande till kollegor. Sådan information kan sedansändas tillbaka till respektive husläkare.Det danska husläkarsystemet har mycket lång traditionoch utmärks av stor kontinuitet i förhållandet mellan läkareoch patient. Detta innebär att läkaren inte behöver ägna såmycket tid åt grundläggande undersökningar ochjournalföring. Remissförfarandet är också mer begränsat äni . av besöken av inomprimärvården utan att behöva sändas vidare. Enligt uppgiftså har den danska allmänheten övervägande ett stortförtroende för sin husläkares bedömningar. Den som villöverta en etablering måste ha föreskriven kompetens ochdet är oftast konkurrens om lediga etableringar.5. Avskaffa etableringshindrenNär det s.k. Dagmarsystemet infördes minskadevalfriheten för patienten. Privatpraktiserande läkare ochsjukgymnaster som tidigare fritt kunde ansluta sig tillsjukförsäkringen kan , med vissa undantag, endast göradet under förutsättning att är berett att tecknaavtal med dem. Dessa etableringsbegränsningar hämmarförnyelsen av sjukvården och gör det därmed svårare attuppnå målsättningen i hälso- och sjukvårdslagen.Folkpartiet liberalerna anser därför att samtligaetableringsbegränsningar för läkare och sjukgymnaster böravskaffas.När Dagmarsystemet infördes anfördes bl.a. motivet attdet skulle leda till en bättre regional balans avsjukvårdsresurserna. Men inget tyder på att så har skett.Erfarenheten har i stället visat att systemet omvandlat delarav sjukvården till en handelsvara. Marknadspriset för attöverta en läkaretablering i ett storstadsområde utgör enligtSvenska läkarförbundet ca 300 000 kr.Vi anser att det i stället måste till positiva åtgärder för attfå regional balans i läkarförsörjningen. Läkare bör erbjudasett särskilt investeringsstöd och en högre ersättning frånsjukförsäkringen om de tar anställning eller öppnar egenpraktik i områden som är underförsörjda med läkare.