mot · GE02So96 · 1991-05-08 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:150 Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /92, m.m. (kompletteringspropositionen) Ekonomisk reglering av äldrereformen m.m.SammanfattningRiksdagen beslöt om riktlinjer fören omfattande reformering av den svenska äldrevården.Moderata samlingspartiet reserverade sig mot besluteteftersom det i huvudsak endast innebär en organisatoriskförändring. De äldres situation påverkas inte nämnvärt. Viriktade stark kritik mot uppläggningen av de finansiellasystemen och avsaknaden av ett rikstäckande solidarisktbetalningssystem i form av en allmän sjukvårdsförsäkring.I kompletteringspropositionen redovisar regeringen sinaförslag till ekonomisk reglering av äldrereformen. Eftersomförslagen bygger på principer som vi inte kan godta avvisarvi förslaget till riktlinjer för den ekonomiska regleringen.Av samma skäl avvisas de därtill fogade lagförslagen.Vid ovan nämnda tidpunkt beslutade ocksåom särskilda bidrag för att stimulera utbyggnaden avgruppbostäder för åldersdementa och psykisktutvecklingsstörda samt alternativa boendeformer förpsykiskt sjuka och fysiskt handikappade. Regeringensförslag i detta ärende hade föregåtts av en beställning frånriksdagen, som moderata samlingspartiet hade medverkattill. I den delen var riksdagsbeslutet enhälligt. Deanslagsförslag som med anledning härav läggs fram ipropositionen kan därför godtas.Reformens konsekvenserReformen omfattar betalningsströmmar till ettsammanlagt värde av ca . Enligtupplägget skall det hela bli ett nollsummespel.Landstingens kostnadsminskningar antas bli lika medkommunernas kostnadsökningar. Risken förkostnadsdrivande effekter är dock mycket stor.Landstingens verkliga kostnader för den överfördaverksamheten är sannolikt lägre än den självkostnadkalkylerna visar. Det beror på att en stor del av landstingenssjälvkostnader är av fast natur och/eller avserförsörjningsenheter som utnyttjas av såväl långvård somannan verksamhet.Kostnaderna för långvården delas nu solidariskt avmedborgarna inom ett landsting i förhållande tillekonomisk bärkraft.Efter reformens genomförande -- enligtriksdagsmajoritetens beslut -- skall varje kommunfinansiera sin egen långvård. Det betyder att kommunermed stor andel gamla får högre ekonomisk belastning än desom har liten andel gamla.I propositionen föreslås att detta skall korrigeras medhjälp av ändrade statsbidrag och andra finansiella åtgärder.Med tiden ändras emellertid den relativa andelen äldre. Dettorde då kräva kontinuerliga bidragsändringar m.m., medåtföljande växande byråkrati. Det kommer inte heller attfinnas någon garanti för att kommunerna blir likvärdigtbehandlade.Med ett sjukvårdsförsäkringssystem som grund förreformen -- enligt det moderata alternativet -- undviks dessabyråkratiska irrgångar och man får i stället en rikstäckandeoch rättvisande fördelning av kostnaderna föräldresjukvården.Regeringens åtgärder leder knappast till att valfrihetenvidgas, eftersom det enda som sker är atthuvudmannaskapet för en del av äldrevården förs över frånen monopolorganisation till en annan. Regeringens förslaginnebär inte heller att vårdpersonalen får bättrearbetsförhållanden. Genom att man delar primärvårdensplittras en på flera håll väl fungerande organisation. Dettaär något som personalen med goda skäl har svårt att förstånyttan med.Ny gränsdragningDet delade huvudmannaskapet mellan kommuner ochlandsting gör att många äldre kan råka illa ut om de tvistersom uppstått mellan huvudmännen fortsätter.Äldrereformen, med den uppläggning som regeringen valt,innebär att gränskonflikterna ändrar form, med de lösesinte.Regeringen bedömde redan då den ursprungligapropositionen lades fram att risken för konflikter var så storatt en särskild delegation måste tillsättas för att lösa tvisterrörande vilka sjukhem som skall föras över, vilkavårdinrättningar som skall omfattas av betalningsansvaret,volymförändringar i landstingens verksamhet samtkostnadsberäkningarna.De farhågor vi då gav uttryck åt har dessvärre besannats.Tvisterna blev många och långvariga. har inte,trots förlikningsdelegationens insatser, erforderligaöverenskommelser nåtts på många håll. Dessa uppgörelseransåg regeringen nödvändiga som underlag för den nuaktuella propositionen, vilken ursprungligen aviserades tillden 16 mars 1991.Den omständigheten att kompletteringspropositionen ärden sista möjligheten att redovisa förslag med dennainnebörd utgör det verkliga skälet till att förslagen läggsfram nu -- inte det förhållandet att överenskommelser i allalandets landsting med samtliga kommuner föreligger. Dettavisar med all önskvärd tydlighet bristerna i det underlag förde åtgärder som regeringen hemställer att nuskall fatta beslut om.Det är ytterst tveksamt om en så stor förändring skallkunna ske på ett korrekt och bra sätt på så kort tid.Reformen blir enligt vår mening både felaktig ochofullständig, eftersom den enligt vår mening bygger påfelaktiga principer.Monopolsituationen måste brytas, inte enbartorganiseras om. Finansieringsansvaret måste blisammanhållet och skilt från verksamhetsansvaret.Huvudmannaskapet, i bemärkelsen ansvaret för atterforderliga resurser finns, skall vara sammanhållet.Verksamheten, däremot, skall kunna bedrivas av mångaolika vårdgivare.Det är de äldres och de sjukas villkor som skall formavården och omsorgen. Det ligger en stor trygghet i att kunnautöva ett eget val, och det kräver en ändrad syn på vad somligger i begreppet huvudmannaskap. betyderdet att och kommunen finansierar och i egenregi producerar vård eller omsorg. Huvudmannaskapetborde, som ovan anförts, i stället ses som ett yttersta ansvarför att alla har tillgång till nödvändig vård eller omsorg, menverksamheten skall kunna bedrivas av många olikavårdgivare på lika villkor. Ett huvudmannaskap föräldrevården och äldreomsorgen utformat enligt dessaprinciper kan sammanföras och ligga hosprimärkommunerna. Då tas alla goda krafter till varagenom att enskild och offentlig verksamhet verkar påsamma villkor.Den ekonomiska regleringenDet system för ett inomregionaltskatteutjämningssystem som föreslås i propositionen är ettsteg mot en ökad reglering av kommunernas verksamhet.Detta bäddar för nya tvister. Det gäller att hålla sig inom de''rätta'' ekonomiska ramarna för att inte gå miste ompengarna, eller för att slippa ge ifrån sig pengar till andrakommuner. Det finns flera exempel på att statlig styrning avkommunerna lett till att människornas egna önskemålkommit i bakgrunden när verksamheten utformas. I ställetmåste utvecklingen vändas mot mindre detaljstyrning.Moderata samlingspartiet har i andra motioner lagt sådanaförslag.Den ekonomiska reglering som regeringen föreslår är enkonsekvens av att huvudmannaskapet för äldrevård ochomsorg också i fortsättningen skall vara delat. Medutgångspunkt från vår syn på huvudmannaskapsfrågornaavvisar vi förslagen.Med utgångspunkt från ett system med gemensamfinansiering bör, enligt vår mening, utbetalningen av detoffentliga stödet i betydligt högre grad följa de val somindividerna själva gör i egenskap av konsumenter av socialatjänster.Ett självklart inslag i en politik för avreglering av denoffentliga sektorn är att bidragsvillkor m.m. utformas så attde uppmuntrar tillkomsten av privata alternativ. Vi villdärför att enskilda alternativ inom exempelvis barnomsorg,sjukvård, äldreomsorg och utbildning skall få sammaekonomiska villkor som kommunala.Detta leder inte bara till mer konkurrens och ökadvalfrihet utan öppnar också för nyföretagande inom ettbrett område av tjänster där småföretag bör ha särskilt storamöjligheter att tillfredsställa konsumenternas önskemål.För dem som är verksamma inom denna socialatjänstesektor innebär förekomsten av alternativ både attmöjligheterna att starta eget blir avsevärt större och att desom förblir anställda får flera arbetsgivare att välja mellan.Erfarenhetsmässigt leder det också till en positiv utvecklingav arbetsvillkoren.Ett annat inslag i en politik för avreglering är attsystematiskt skilja på rollen som beställare och producentav tjänster. Detta kommer att ställa stora krav på förändringoch nytänkande inte minst inom sjukvården.Det räcker inte med att verksamhetavregleras. Staten måste också upphöra med att försökastyra genom detaljföreskrifter, ofta i form av villkor förstatsbidrag. Ett slopande av många statliga normer är enförutsättning för att kommuner och landsting skall kunnaiaktta den återhållsamhet på utgiftssidan som krävs för attde skall kunna sänka skatterna och avstå frånavgiftshöjningar.Stimulans av gruppboendeVi har därför länge efterlyst stimulans för gruppboende,bland annat i motion 1988/89:So233. Iäldrevårdspropositionen och beträffandeanslagsförslagen i kompletteringspropositionen harregeringen delvis tillgodosett detta förslag i enlighet meddet uttalande gjorde, då reservationen nr 6 ibetänkandet 1989/90:SoU12 vann bifall.Det är angeläget att kommuner och landsting fårmöjlighet att utveckla gruppboendeformer avpassade efterlokala behov och förhållanden.Vi tillstyrker därför de framlagda anslagsförslagen idenna del.Det regelverk som låser fast bostädernas utformning ochgruppernas storlek, som bland annatbostadslåneförordningen ställer upp, återstår dock attavveckla. Kompletteringspropositionen innehåller ingaförslag härvidlag.Huvudmännen måste, enligt vår mening, kunna finnaadekvata lösningar avpassade till de äldres behov, utanhinder av statliga normer. Bidragen måste vara tillgängligaäven för sådant boende som inte organiseras av kommunen.Moderata riktlinjer för vård och omsorg om de äldreRapporter berättar om att svårt sjuka inte får vård i tid.Valfriheten är inom bland annat äldrevården mycketbegränsad. Vårdideologier styr i stället för människorsbehov och önskemål.Det är svårt att avgöra hur effektiv den offentligaverksamheten är. Det finns ofta bara en arbetsgivare inomvården. Det gör att den som vill byta arbetsgivare ocksåmåste byta yrke. Möjligheten att starta eget är mycketbegränsad.Det är ingalunda så att personalen bär någon skuld tillvårdkrisen. Det är tvärtom så att vårdsystemet inte på bästasätt tar till vara det kunnande, den kreativitet och den viljatill ansvarstagande som finns hos personalen.Därför är en av de allra viktigaste uppgifterna under1990-talet att avreglera den monopoliserade socialatjänstesektorn. Detta måste åstadkommas genom ettsystem med gemensam finansiering, det vill säga attpengarna i stor utsträckning får följa de val som denenskilde själv träffar. Därmed kombineras marknadensfördelar med det gemensamma ansvarets rättvisa.Detta skulle innebära en valfrihetsrevolution ivälfärdspolitiken. Den skulle ge helt nya möjligheter försåväl dem som arbetar inom vård, omsorg och utbildningsom dem som är beroende av dessa tjänster. Dessutom lederökad konkurrens till bättre utnyttjande av resurserna ochdärmed till att köer och brister i dagens system kanangripas.Rätten att välja är fundamental. Ofta är detpersonliga valet det viktigaste, t.ex. när det gäller att ha sinegen läkare eller distriktssköterska eller att påverka valet avhemsamarit. Det är viktigt att kunna välja någon mankänner förtroende för. Även valet av boende- ochserviceform som sjukhem, sjukhus, ålderdomshem ochgruppboende är viktigt.Vård och omsorg måste kunna bedrivas av många olikavårdgivare genom att enskild och offentlig verksamhet fårkomplettera varandra i ett konkurrensförhållande. Allahuvudmän måste ges möjlighet att bedriva sin verksamhetpå likvärdiga och rättvisa ekonomiska villkor. Då kan allagoda krafter tas till vara. Patienternas behov och önskemålavgör. Mångfalden stimulerar kvaliteten och valfriheten.Inga arbetsuppgifter försvinner, men de blir merintressanta, och personalen kan välja den arbetsgivare denönskar. Detta leder i sin tur till bättre anställningsvillkor.Nyföretagande och nyetablering ger dynamik ochutvecklingskraft också åt vård och omsorg. Detta viktigasamhällsområde får då en förbättrad kvalitet och ettförbättrat anseende.Om skattemedel som används för att ensidigtsubventionera offentlig verksamhet inte kommermotsvarande verksamhet i enskild regi till del blir det näranog omöjligt för alternativen att utvecklas. I praktikeninnebär gällande statsbidragsregler på flera områden att detbara är människor som har möjlighet att betala mycketstora summor ur egen kassa som kan utnyttja enskildaalternativ.Skall en reell valfrihet skapas måste dessa regler ändras.Moderata samlingspartiet föreslår därför bland annat attvalfriheten starkare markeras i lagstiftningen och attsocialförsäkringssystemet byggs ut. En allmän obligatorisksjukvårdsförsäkring ger alla rätt till valfri sjukvård utan attdet kostar den enskilde något extra. Människor skall kunnapåverka hela sin livsmiljö och vårdinriktningen i betydligtstörre utsträckning än vad som sker i dag.Alla måste känna ansvar för dem som drabbats avsjukdom och dem som vårdas i livets slutskede. Vårgrundläggande tanke, som tar sin utgångspunkt i våravärderingar om livskvalitet, är att även svårt sjuka, dementaoch handikappade skall få behålla sitt värde som människoroch även kunna ha ett eget hem i äldrevården -- ävensedan de flyttat till institution.Dessa riktlinjer utvecklas mera utförligt i vårakommittémotioner om hälso- och sjukvård, respäldreomsorg, motionerna 1990/91:Sf267 och So61, resp.motion 1990/91:So206, som vi hänvisar till i motsvarandedelar. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att med avslag på propositionens förslag omekonomisk reglering av äldrereformen som sin mening gerregeringen till känna vad som i motionen anförts omäldrereformens konsekvenser,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om införande av en allmänobligatorisk sjukvårdsförsäkring,3. att i avvaktan på införandet av en allmänobligatorisk sjukvårdsförsäkring hos regeringen begärförslag syftande till att alternativ äldreomsorg och äldrevårdsom uppfyller rimliga kvalitetskrav ges rätt till samma stödfrån det allmänna som motsvarande offentligt bedrivnaverksamhet,4. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om förändringar avbostadslåneförordningen,5. att godkänner de riktlinjer för utbyggnadenav äldrevården och äldreomsorgen som redovisats imotionen.