mot · GE02Fi229 · 1991-01-25 00:00:00 — Men detär en klen tröst när det är problemen som präglarekonomin.Problemen är inte nya och, som vi harframhållit, inte orsakade av den internationellakonjunkturavmattningen. Tvärtom framstår inflationen,den svaga tillväxten, underskottet i utrikesaffärerna och detlåga sparandet snarare som strukturproblem i svenskekonomi än som stabiliseringspolitiska problem. Sverigehar levt med dem genom hela den internationellahögkonjunkturen. Den socialdemokratiska regeringen harinte lyckats utnyttja de goda konjunkturerna för att lösa problemen. Först , vid ingången tilllågkonjunkturen, har man förmått ta itu med en del av dem.Regeringen konstaterar att ''det centralastabiliseringspolitiska problemet är inflationen.'' Ochvidare: ''För att få ner inflationen och varaktigtåstadkomma en långsammare prisstegringstakt krävs attlönebildningen anpassas till kostnadsutvecklingen iomvärlden och till den rådandeproduktivitetsutvecklingen. ''Detta är ingen ny insikt. I olika former har denåterkommit i varje finansplan . Frågan är varfördet inte har blivit bättre? Vi menar att det i grunden berorpå att regeringen har gjort en felaktig analys av hurlönebildningen fungerar i . Det finns spår av dennaanalys också i årets finansplan även om den framstår sommer realistisk än sina föregångare.Regeringens utgångspunkt har länge varit attlönebildningen bestäms av de centralaarbetsmarknadsparterna. Därför har dess försök attpåverka lönebildningen varit inriktade på att med lock ochpock övertala dessa parter att sluta löneavtal på låg nivå.Själva utgångspunkten är emellertid bara delvis korrekt.Lönebildningen påverkas nämligen också av läget påarbetsmarknaden. När den är överhettad, som varit falletsärskilt , drivs lönerna upp oavsettvilka avtal de centrala parterna träffar. Och balansen påarbetsmarknaden är till syvende och sist regeringens ansvar.Regeringen har genom alltför svag ekonomisk politikinte skapat de nödvändiga förutsättningarna för enkonkurrenskraftig lönekostnadsutveckling i Sverige.En förutsättning för att denna utveckling skall kunnavändas är en stram ekonomisk politik. Den åtstramning somnu har skett har infallit med den internationellakonjunkturavmattningen. I debatten har därför föreslagitsatt den ekonomiska politiken skall läggas om i mer expansivriktning. Detta skulle dock enligt vår mening innebära ettalltför stort risktagande. Om kostnadsutvecklingen skallkunna dämpas är det utomordentligt angeläget att hålla fastvid den strama finanspolitiken.Insikten om detta finns i finansplanen. Där sägs att denökade arbetslösheten inte kan mötas med generellaefterfrågestimulanser. Regeringen konstaterar också attdämpningen i ekonomin gör att vi kan hoppas attlöneökningarna skall bromsas upp och löneglidningen avta.Det är viktigt att denna politik fullföljs och att inte denförestående valrörelsen, såsom skedde 1988, leder till attden överges.Förutom en stram finanspolitik tycks regeringen förlitasig på den s.k. och detstabiliseringsavtal som den sökt få till stånd. Under normalaomständigheter är vi starkt skeptiska till en centralsamordning av löneförhandlingarna. Men vi har likväl stöttförsöket att med hjälp utnyttja denengångschans som skattereformen ger att växla nedlöneöknings- och inflationstakten.Det är ännu oklart hur det kommer att bli medstabiliseringsavtalet. En fjärdedel avlöntagarorganisationerna har sagt nej till Rehnbergsförslag. Det förefaller emellertid som om sista ordet ännuinte är sagt i denna fråga. Diskussioner pågår alltjämtmellan regeringen, parterna och kommissionen.I den allmänna debatten har också frågan om lagstiftningberörts. Vi anser att det finns mycket starka skäl mot ensådan. I finansplanen skriver regeringen: ''Enligttraditionen på den svenska arbetsmarknaden har parternaansvaret för lönebildningen. Statsmakterna har ansvar förden ekonomiska politiken och för de övergripandeinstitutionella ramar som reglerar lönebildningen. Dennatradition bör värnas.'' Vi delar den uppfattningen. Enlönelag skulle innebära ett grundskott mot denna tradition.Statsmakterna skulle ta över ansvaret från parterna. Detskulle möta stora svårigheter att sedan återföra detta tillparterna.Vi vill också understryka att det sannolikt blir storskillnad i utfall av ett avtal som berörda parter frivilligtskrivit under och ett som påtvingats dem genomlagstiftning. Lojaliteten mot ett påtvingat avtal blir avsjälvklara skäl långt mindre. Detta minskar möjligheternaför avtalet att verkligen hålla under en så somavses, dvs. två år.Vi delar således uppfattningen att det vore bra omparterna frivilligt anslöt sig till förslag. Även omså inte skulle ske tror vi dock att förutsättningarna för ettlågt avtal är goda. De organisationer som har sagt nej tillRehnberg har i regel inte motsatt sig den nivå pålöneökningarna som har föreslagit utan haftsynpunkter på avtalskonstruktionen. Det oroligavärldsläget bör också bidra till att vi kan få låga avtal för1991 och 1992.5.2 Kommentarer till finans- och budgetpolitikenRegeringen hävdar att statsutgifternas ökning nästabudgetår beräknas stanna vid jämfört med 10,6procent under innevarande budgetår. Detta budskap ärnästan identiskt med det som framfördes i fjolåretsfinansplan. Då skulle utgiftsökningen dämpas från 12,6procent 1989/1990/91. Det som nubedöms bli bedömdes alltså bli3,. De som förutses för budgetåret1991/92 blir säkert också betydligt mer.Regeringen säger vidare att ''de offentliga utgifternasandel av BNP skall successivt sänkas för att göra det möjligtatt sänka skattetrycket och därmed förbättra betingelsernaför en god ekonomisk tillväxt''. Det är en god målsättning,men det framgår av den preliminära nationalbudgeten attde totala offentliga utgifterna likväl förutses öka, från 60,2procent och ännu mer nästa år.För kommunerna förutses en dämpning såväl somnästa år. Det får antas delvis vara en effekt av detkommunala skattestoppet. Regeringens ambition förefallervara att kommunerna inte heller under de närmaste årenskall höja skatten. Dock tycks man nu från regeringens sidaförlita sig på ett frivilligt skattestopp --1994. Undervissa förhållanden kan regeringen ändå tänka sig att föreslåfortsatt obligatoriskt skattestopp, nämligen om ''kommuneroch landsting överväger skattehöjningar'' eller omvolymexpansionen blir större än vad samhällsekonomin tål.Det är enligt vår mening svårt att se hur de kriterierregeringen har angivit för beslut om fortsatt skattestopp ipraktiken skall fungera. Att basera lagstiftning påkommuners och landsting ''överväganden'' är tveksamt.När är kriteriet uppfyllt? Om frågan tas upp till diskussion ikommunstyrelsen i någon kommun i ? Eller först ommajoriteten av kommuner överväger skattehöjning? Det andra kriteriet som gäller volymutvecklingen är änmer besvärligt, eftersom denna endast kan mätas iefterhand.Enligt vår uppfattning är regeringens förslag alltför löst.Vi anser att skattestoppet i princip bör förlängas till att gällaockså 1993 och 1994 och att målet måste vara att ocksådärefter bibehålla eller helst sänka det samlade kommunalaskatteuttaget. Eventuella ändringar i skatteuttagetsfördelning får prövas sedan den kommunalekonomiskakommittén lagt fram sina förslag.Vi har tidigare kritiserat regeringen för attbudgetpropositionen innehåller ett ofullständigt materialför att kunna bedöma volym och inriktning av statensutgifter och inkomster. Ett av skälen har varit den ökandetendensen att förslag aviseras till kommande propositioneroch att de ekonomiska konsekvenserna däravnettoberäknas i posten Tillkommande utgifter. Dennakritik kvarstår fortfarande.Det finns emellertid anledning att påpeka ytterligare enfaktor som försvårar bedömningen av budgeten. Det gälleranvändningen av fonder av skilda slag för särskildaändamål. Det tycks finnas en tendens att inrätta en ny sådanfond varje gång regeringen anser sig ha anledning attsärskilt markera vikten av vissa program. Detta gäller t.ex.den s.k. arbetslivsfonden liksom den nu föreslagnastrukturfonden.För närvarande existerar ett stort antal fonder för skildaändamål. I vissa fall finansieras dessa med särskildaarbetsgivaravgifter, i andra fall delvis med budgetmedel.Utrymmet för manipulationer blir stort genom möjlighetenatt flytta utgifter eller inkomster från en fond tillstatsbudgeten eller vice versa. Det torde vara oomtvistat attett sådant beteende kraftigt försvårar en samlad bedömningav statsbudgeten. Det skapar också en risk för ökandespecialdestinering av skatter eller avgifter, vilket även detförsvårar en avvägning mellan olika poster.Vi anser således att de beskrivna tillvägagångssätten ärägnade att försvåra analysen av budgeten och att det börändras. Detta bör som sin mening ge regeringentill känna.Regeringen framhåller att budgeten förstärks med 30miljarder kronor genom besparingar ochinkomstförstärkningar.Besparingarna på sammantaget ca 15 miljarder kronorär i princip bra. I det läge som råder krävs det mycketstarka skäl för att gå emot besparingsförslag frånregeringen. Vi har därför i de flesta fallen accepteratregeringens förslag. I vissa fall är det dock enligt vår meningmotiverat med omprioriteringar.Vi är mer frågande inför de budgetmanipulationer somhuvudsakligen marknadsförs under beteckningeninkomstförstärkningar. De har uppenbarligen tillkommitför att frisera budgetsaldot men har knappast några realaeffekter.Om man rensar för dessa manipulationer ökarbudgetunderskottet . Enligtfinansministern är detta till stor del tillfälligt och beror pårutinerna för uppbörd och utbetalning av kommunalskatt.Det torde dock bara vara en del av förklaringen. Eljestframstår ju de nämnda budgetmanipulationerna somomotiverade. Det är svårt att tro att de inte har tillkommitför att dölja ett ökande underskott.Vi vill inte påstå att ett underskott på 15 miljarderkronor i sig är allvarligt, men tendensen är ettvarningstecken som måste tas på allvar.6. Dags att knäcka inflationen!6.1. Den ekonomiska politikens inriktningDe två huvudproblemen i den svenska ekonomin är dehöga pris- och kostnadsökningarna och den låga tillväxten.Den viktigaste uppgiften för den ekonomiska politiken äratt angripa dessa huvudproblem. Vi återkommer i nästaavsnitt till ekonomisk-politiska åtgärder för att långsiktigtförbättra ekonomins funktionssätt och öka den ekonomiskatillväxten.Det centrala stabiliseringspolitiska problemet ärinflationen. De höga pris- och lönekostnadsökningarnaunder har drivit in i en kostnadskris somnu hotar sysselsättning och välfärd. Den höga inflationen ärgenom de orättvisor den skapar fördelningspolitisktoacceptabel.Då löner och priser ökar snabbare i än i vårakonkurrentländer urholkas de svenska företagenskonkurrenskraft. Detta leder oundvikligen tillnedläggningar och permitteringar. En ökad arbetslöshetslår hårdast mot de svagaste grupperna påarbetsmarknaden: ungdomar, invandrare ochhandikappade. De ekonomiska och sociala klyftorna ökar itider av arbetslöshet.Inflationen leder också till orättvisor av annat slag. Denomfördelar värden för åtskilliga miljarder kronorfrån sparare till låntagare. De som har tjänat på inflationenär människor som har haft råd och möjlighet att ta stora lånoch göra fördelaktiga placeringar. Den reduktion avunderskottsavdragen som skattereformen innebär har på ettavgörande sätt minskat dessa möjligheter att spekulera iinflationsvinster. Skattereformen bör bl.a. av det skäletbidra till att inflationsförväntningarna dämpas.Även i övrigt är det nödvändigt att den ekonomiskapolitiken inriktas på inflationsbekämpning.Det finanspolitiska handlingsutrymmet begränsas idagav att den svenska ekonomin är starkt integrerad ivärldsekonomin. Integrationen innebär att inteisolerat kan bedriva en expansiv finanspolitik utan att detleder till försämrad konkurrenskraft. Dessutom tydererfarenheter från och andra länder på att expansivafinanspolitiska åtgärder som vidtas i syfte att stabiliseraekonomin riskerar att bli inflationsdrivande.Erfarenheterna visar också på en annanviktig svårighet med att bedriva konjunkturpolitik medhjälp av den statliga budgeten. I konjunkturnedgångartilläts ofta utgifterna expandera. När konjunkturenförbättrades låg dessa utgifter fast och åtstramning skeddegenom höjda skatter. På det sättet bidrogkonjunkturpolitiken till att långsiktigt driva uppskattetrycket. Det har i sin tur bidragit till att skapa växandestrukturproblem i ekonomin.Därför bör finanspolitiken vara fortsatt stram. Dettamåste innebära en permanent stark återhållsamhet påutgiftssidan och stora krav på budgetbalansen. Såvälutgiftsökningar som skattesänkningar måste motsvaras avutgiftsminskningar.Vi vill betona vikten av att åtgärder som vidtas istabiliseringspolitiskt syfte står i samklang med denlångsiktiga strategin för att undanröja de tillväxthinder somfinns inbyggda i den svenska ekonomin.I frånvaro av en stram finanspolitik och åtgärder för attstimulera tillväxten undergrävs förtroendet för den fastaväxelkursen. Penningpolitiken måste då bära denstabiliseringspolitiska bördan. Räntehöjningarna ärett exempel på detta. Höga räntor leder till högaboendekostnader vilket slår hårt mot främst barnfamiljeroch pensionärer. Räntehöjningar innebär också attinvesteringarna hämmas vilket försämrar förutsättningarnaför ekonomisk tillväxt.Den svenska växelkurspolitiken måste ligga fast. Attåter försöka överbrygga kostnadskrisen genom endevalvering är av flera skäl uteslutet.För det första löser det inte det grundläggandeproblemet med den höga inflationen. I stället skulle en nydevalvering definitivt undergräva trovärdigheten för densvenska växelkurspolitiken. Detta skulle driva påinflationsförväntningarna och den höga inflationen skullepå sikt tvinga fram nya devalveringar.För det andra skulle det, som erfarenheterna visar, dölja behovet av genomgripandestrukturförändringar, frysa industristrukturen ochdärigenom förstärka stagnationstendenserna i ekonomin.För det tredje skulle en devalvering av den svenskakronan mötas med misstroende i andra länder och försämravårt utgångsläge inför förhandlingarna om medlemskap iEG.Bland annat av dessa skäl är en ny devalvering enoacceptabel metod att försöka lösa ekonomiskaproblem.6.2 Anknytning av kronan till EMSEn förutsättning för att en stabiliseringspolitisk strategiinriktad på inflationsbekämpning skall bli framgångsrik äratt den uppfattas som trovärdig av allmänheten ocharbetsmarknadens parter. Ytterst handlar detta omtrovärdigheten för vår fasta växelkurs.Den valutaoro som inträffade visar atttrovärdigheten för vår växelkurspolitik är bräcklig. Dettaleder till höga räntor vilket driver upp boendekostnadernaför hushållen och hämmar investeringsviljan i företagen.Att eliminera räntedifferens mot omvärlden ärdärför angeläget.Vi har tidigare föreslagit att riksbank börundersöka möjligheterna till anslutning till det europeiskamonetära samarbetet, EMS. Vi vidhåller dennauppfattning. Ett medlemskap i skulle i allt väsentligtlåsa växelkursen och därmed öka trovärdigheten för vårfasta växelkurs.Sannolikt är inte tillståndet i den svenska ekonomin förnärvarande sådant att den svenska kronan skulle accepterasav EMS. Vi bör däremot redan nu offentligt tillkännage attvi när läget i ekonomin förbättrats avser ansöka omanslutning till det europeiska valutasamarbetet. För att getrovärdighet åt denna avsiktsförklaring bör anknyta kronan till EG-valutan ecu.6.3 Penningpolitiken och ställningEtt annat sätt att öka trovärdigheten för enantiinflationspolitik är att stärka oberoendegentemot riksdag och regering. Internationella erfarenhetertyder på att länder där har en förhållandevissjälvständig ställning, såsom i , och ,också har låg inflation och följaktligen också låga nominellaräntor.Med en mer oberoende riksbank förbättrasförutsättningarna för en långsiktig politik för att stabiliserapenningvärdet och minska räntedifferensen gentemotutlandet. Motståndskraften i regering och riksdag motinflationistiska krav från välorganiserade särintressen ökar.En stark riksbank sätter press på lönebildningen ochreducerar inflationsförväntningarna. En sådan riksbankkan bli det ankare som behövs för att stabilisera den svenskaekonomin under 1990-talet.Det är inte fråga om att skapa en riksbank som stårutanför politisk och demokratisk kontroll. hartillkommit genom politiska beslut. fastställerriktlinjerna för penning- och valutapolitiken och bestämmerdärmed ramen för verksamhet. Inom dennakan man tänka sig olika konstruktioner för att skapa störreoberoende och därmed förstärka långsiktigheten istabiliseringspolitiken.En metod är att från valbarhet till riksbanksfullmäktigeutesluta riksdagsledamöter samt anställda vidregeringskansliet. Fullmäktigeledamöternassjälvständighet stärks också om ledamöternasmandatperiod förlängs från nuvarande till t.ex. femår och om inte alla ledamöter väljs . Riksbankensuppgift stadgas i regeringsformen, nionde kapitlet, omfinansmakten. I detta kapitel bör det finnas enändamålsparagraf där det slås fast att prisstabilitet är detövergripande målet för penning- och valutapolitiken.I finansplanen aviseras en utredning om riksbankensställning. Vi välkomnar detta och förutsätter attutredningen genomförs skyndsamt.Vi konstaterade ovan att möjligheterna till finjusteringarav efterfrågeläget i ekonomin genom en aktiv finanspolitikär starkt begränsade. Därför måste nödvändiga kortsiktigajusteringar av stabiliseringspolitiken i syfte att försvara denfasta växelkursen främst åvila penningpolitiken.Penningpolitikens främsta instrument ärmarknadsoperationer i avsikt att påverka räntenivå ochlikviditet. Erfarenhetsmässigt kommer effekterna avpenningpolitiska förändringar ganska snabbt, vilket ocksåär en fördel jämfört med finanspolitiska åtgärder.6.4 Effektivare arbetsmarknadUnder kommer den svenskaarbetsmarknaden att utsättas för hårda prövningar. Därförär det nu viktigare än någonsin att genomföra åtgärder somkan bidra till att arbetsmarknaden fungerar mer effektivt.Möjligheterna att hålla nere arbetslösheten under denperiod då den nödvändiga nedväxlingen av inflationstaktenskall ske är beroende av hur snabbt löneökningstaktenanpassar sig till det ekonomiska läget. Den ekonomiskapolitiken och arbetsmarknadspolitiken bör utformas på ettsådant sätt att denna anpassning underlättas.I vår partimotion om arbetsmarknadspolitiken redogörvi för riktlinjerna för en liberal arbetsmarknadspolitik.Arbetsmarknadspolitikens uppgift är att vara ettkomplement till den allmänna ekonomiska politiken. Denekonomiska politiken har till uppgift att skapaförutsättningar för ett expansivt och flexibelt näringsliv somett medel för att klara den fulla sysselsättningen.Arbetsmarknadspolitikens huvuduppgift är att underlättaför de arbetssökande att snabbt hitta arbeten på den öppnaarbetsmarknaden och att hjälpa arbetsgivarna att till så lågkostnad som möjligt fylla vakanserna.Det är viktigt att stimulera rörligheten påarbetsmarknaden. Arbetsmarknadspolitiken måsteunderlätta för expansiva branscher att få den arbetskraft debehöver. Ett viktigt medel är utbildningsinsatser inriktadepå att möta arbetsmarknadens behov av arbetskraft medlämplig kompetens. En annan viktig åtgärd är att tillåtaprivata arbetsförmedlingar som komplement till denoffentliga. Dagens monopol hindrar nytänkande ochutveckling på området. Att arbetsgivarnas rekrytering föratt fylla vakanser kan ske så smidigt som möjligt ärnödvändigt för att inte inflationsdrivande flaskhalsar skalluppstå.Särskilda arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör sättas inför att motverka långtidsarbetslöshet. Som tidigarepåpekats visar erfarenheter från inflationsnedväxlingen iVästeuropa att en uppgång av arbetslösheten riskerar attpermanentas genom att andelen långtidsarbetslösa ökar. Ensådan utveckling är oacceptabel av både sociala ochmänskliga skäl. Den bidrar inte heller till att dämpalönekostnadsutvecklingen.6.5. Reformerad arbetslöshetsförsäkringSom ett led i strävan att få till stånd en långsiktignedväxling av lönekostnadsökningarna till en nivå som ärförenlig med samhällsekonomisk balans bör enligt vårmening arbetslöshetsförsäkringen reformeras.I dag finansieras arbetslöshetskassorna till 95 procentgenom statsbidrag. Detta medför att kostnaderna för denarbetslöshet som orsakats av alltför höga lönelyft endast liten del bärs av arbetslöshetskassans medlemmar. Detfinns anledning befara att detta minskar incitamenten förorganisationerna att i avtalsförhandlingarna ta tillräcklighänsyn till hotet om ökad arbetslöshet.Vi anser att arbetslöshetsförsäkringen bör reformeras såatt den dels finansierar vissa arbetsmarknadspolitiskaåtgärder, dels till större del betalas med egenavgifter. På detsättet skulle riskerna för arbetslöshet till följd av för högaavtal på ett annat sätt än behöva vägas in ilöneförhandlingarna. Det skulle förhoppningsvis få enåterhållande effekt.Vissa tekniska frågor i anslutning tillarbetslöshetsförsäkringens finansiering utreds förnärvarande. En överenskommelse finns mellan regeringenoch liberalerna att höja egenavgiften till 10procent. Vi anser man bör kunna gå längre. En rimlig nivåkan vara 30 procent.Det har i debatten uttryckts farhågor att en så högegenavgift skulle kunna leda till att många avstod från attförsäkra sig. För att undvika detta finns det skäl att isamband med en omläggning av försäkringen göra denobligatorisk. bör kostnadsfördelningen mellankassorna liksom de skilda avgiftsnivåerna ses över.En förändring av arbetslöshetsförsäkringen enligt deriktlinjer som här redovisats bör ske skyndsamt. Riksdagenbör hos regeringen begära förslag härom.6.6. Striktare spelregler på arbetsmarknadenSedan lång tid har arbetsmarknadens parter i Sverigegenom fria förhandlingar och kollektivavtal haft ansvaretför lönebildningen. har benägenheten atttillgripa stridsåtgärder ökat och som en följd därav behovetav medling. har lönebildningen blivit alltmerdecentraliserad.I ett decentraliserat system är det svårt att förhindra attsmå nyckelgrupper försöker utnyttja sin ställning till attpressa fram extra stora lönehöjningar. Risken är särskiltpåtaglig i offentlig verksamhet men finns också i privat.Därför är det nödvändigt att reglerna för när konflikterskall betraktas som samhällsfarliga skärps. Vidare börpartssammansättningen i de organ som skall fatta beslut omsamhällsfarliga konflikter förändras så att även andra änparterna själva är representerade.Det maximala skadeståndsbeloppet för vilda strejker harlegat oförändrat på samma nominella belopp, , sedan1928. Möjligheterna att utdöma ett högre belopp är i dagytterst begränsade. Dessa skadeståndsbelopp måste höjaskraftigt i syfte att åstadkomma en större respekt föringångna avtal. Ett förslag om höjda strejkböter fanns medi den proposition regeringen lade fram , dets.k. stopp-paketet, men fullföljdes inte då.Regeringen har tillsatt en utredning som ser överspelreglerna på den svenska arbetsmarknaden. Enligtdirektiven skulle utredningen ha slutfört sitt arbete ioktober 1990. Det är angeläget att de delar av förslaget somvi nämnt ovan snabbt genomförs.6.7. Avskaffad avdragsrätt för medlemsavgift iarbetsmarknadens organisationerRätten för medlemmar i facket att vid beskattningengöra avdrag för sin medlemsavgift och motsvarande rätt förarbetsgivarna, måste avskaffas.Hösten 1990 beslutade den socialdemokratiskapartikongressen att avdragsrätten för fackföreningsavgifterborde fördubblas. Regeringen har ännu inte fört fram dettaförslag till , men ett steg i denna riktning togs ihöstas då socialdemokraterna med hjälpbeslutade att begränsningen av den medlemsavgift somskulle ge rätt till skattereduktion slopades. Enligt tidigarebeslut skulle skattereduktion medges avavgiften, dock högst av . Skattereduktionen skullealltså kunna bli högst . Detta tak är nu borta.Det finns ingen anledning att skattevägen subventioneramedlemskap i organisationer vars huvudsakliga uppgift äratt tillvarata medlemmarnas ekonomiska intressen. Tillyttermera visso blir subventionen i praktiken en subventiontill uppbyggnaden av konfliktfonder. Den har därför medstor sannolikhet bidragit till att öka konfliktbenägenhetenpå arbetsmarknaden.7.