mot · GE02Ju804 · 1991-01-25 00:00:00 — SammanfattningI denna motion behandlas vår syn på brottslighet, medbetoning på dess konsekvenser. Motionen har enövergripande karaktär. Mer detaljerade förslag rörandekriminalpolitik framförs i en särskild partimotion till dettariksmöte. Vidare behandlas våra synpunkter och förslagavseeende ungdomskriminalitet respektive våld motkvinnor och barn i särskilda motioner till detta riksmöte.I motionen föreslår vi flera åtgärder för stärkande avbrottsoffrens ställning. Vi föreslår vidare vissa insatser motmissbruk av alkohol och narkotika. Genom att bekämpamissbruket bekämpar vi brottsligheten. Vi föreslår attstraffen skall skärpas vid återfallsbrottslighet samt attpsykiatrin inom kriminalvården förstärks.BrottsutvecklingenDen nuvarande brottsnivån är enligt folkpartietliberalerna oacceptabelt hög. Men det är inte bara självabrottsligheten som är ett stort samhälleligt problem. Desenaste årens skildringar i massmedia av grova våldsbrotthar knappast lämnat någon opåverkad. Människors oro föratt bli utsatta för brott är därför mycket stor. Även omdenna rädsla ofta överstiger den faktiska risken är rädslanoch otryggheten nästan lika farlig som våldet självt.Våldsbrottsligheten har blivit brutalare till sin karaktär,men det är mycket svårt att hitta något belägg för att denskulle ha ökat. påpekar i sitt betänkade''Våld och brottsoffer'' (SOU 1990:92) att den ökning avantalet anmälda fall av misshandel och våldtäkt sombrottsstatistiken visar inte kan sägas bero på en ökad faktiskbrottslighet, eftersom vetenskapliga belägg för ett sådantsamband saknas. Delvis tror kommissionen att ökningenberor på en ökad benägenhet att anmäla brott. Statistiskacentralbyråns s.k. offerundersökningar -- dvs. att manfrågar människor om de blivit utsatta för våld -- visar inte pånågon ökning av våldsbrottsligheten.Antalet anmälda inbrottsstölder ökade visserligen någotunder 1989, men ökningen ger inte anledning till oro för endramatiskt negativ utveckling. Med undantag för 1981ligger antalet anmälda tillgreppsbrott under de två senasteåren lägre än samtliga uppmätta värden sedan 1976.Däremot har antalet biltillgrepp ochbilinbrott ökat mycket kraftigt. I en annan motion till dettariksmöte kommer vi att framföra förslag, rörande polisensorganisation och arbetsformer, som syftar till att brytadenna utveckling.Oavsett om brottsligheten ökar eller inte, innebär varjeinträffat brott ett misslyckande -- för brottsoffret, för detöppna samhället och för gärningsmannen själv. Varjeindivid som blir kriminell kommer att göra stor skada för sigsjälv och för sin omgivning. Kampen mot brottslighet är enkamp för de mest grundläggande av värden: trygghet ochsäkerhet till liv och hälsa, sammanhållning och tilltromänniskor emellan samt en positiv samhällsutveckling.BrottsoffrenUnder senare år har brottsoffrens situationuppmärksammats, men uppmärksamheten har ännu intelett till någon påtaglig förbättring av deras situation.Riksdagen har visserligen skärptreglerna i besöksförbudslagen och utökat rätten tillmålsägandebiträde, men vi menar att man hade kunnat gålängre. har vidare uttalat sig välvilligt -- dock ialltför allmänna ordalag -- om förbättringar av brottsoffrensställning.Det saknas, enligt vår uppfattning, en tydlig linje iriksdagens och regeringens agerande rörande hur detallmänna skall kunna bistå brottsoffer. Folkpartietliberalernas förslag när det gäller stöd till brottsoffer ärföljande.Polisen och socialtjänstenEnligt vår uppfattning bör en myndighet ha detövergripande informationsansvaret till brottsoffren. Entänkbar myndighet med detta samordningsansvar ärpolisen. Med sin placering i brottsbekämpningens frontlinjekommer polisen i direkt kontakt med brottsoffren. Polisenbör därför ges ett ökat ansvar att se till att så gott som allabrottsoffer får en personlig kontakt med en polisman.Polismannen bör vid dessa kontakter, förutom att ta uppanmälan, ge brottsoffret möjlighet att tala om brottet,lämna en utförlig information om vad som kommer atthända med anmälan samt ge brottsoffret information omvilka möjligheter till stöd och hjälp som finns att få. Särskildinformation om rätten till målsägandebiträde bör lämnas.Det ytterligare stöd av social och kurativ karaktär somsamhället kan ge brottsoffer bör tillhandahållas avsocialtjänsten, som genom tydligare direktiv isocialtjänstlagen skulle kunna ges ett större ansvar förbrottsoffer.Ett särskilt telefonnummer bör inrättas, lika i helalandet, till vilket brottsoffer skall kunna ringa för att få redapå var och i vilken form stöd kan ges.Åklagarmyndigheter och domstolarÄven om polisen ges det övergripande ansvaret bör denåklagare som leder förundersökningen se till att brottsoffretges information om det juridiska stöd han eller hon kan fåunder förundersökning och eventuell rättegång -- särskiltvid brott som kan medföra rätt till målsägandebiträde.Beviljas gärningsmannen åtalsunderlåtelse måste dettameddelas brottsoffret. Går saken till domstol skalldomstolen meddela brottsoffret om avgörandet.Reglerna om målsägandebiträde har ändrats.Riksdagen avslog emellertid ett förslag om en''säkerhetsventil'' innebärande att målsägandebiträde skallkunna förordnas i fler fall än , om det finns särskiltstarka skäl. har i sitt slutbetänkandepekat på en rad brottstyper och rättegångstyper där rätt tillmålsägandebiträde skulle hjälpa brottsoffer. Det är våruppfattning att en sådan ventil på ett enkelt sätt skullekunna ge den effekt våldskommissionen efterlyser. Fleratunga remissinstanser har, vid en hearing rörande dendepartementspromemoria som låg bakom den senastelagändringen, förordat en sådan ventil. Regeringen börsnarast lägga fram förslag i denna riktning.SjukvårdenNär det gäller våldsbrott är sjukvårdspersonal mångagånger offrets första kontakt efter brottet. Det borde ocksåinom sjukvårdens ram ges möjlighet att ägna mer tid åtbrottsoffret. Sjukhusen bör inrätta jourhavande kuratorer,som ett komplement till ovan nämndaverksamhet.Om de psykiska skadorna som orsakats av brottet ärallvarliga kan det vara nödvändigt att offret får kontakt medden psykiatriska vården. Särskilt torde detta gälla dem somutsatts för sexuella övergrepp och kvinnor som misshandlatsav sina män. Dessa brottsoffer bör få förtur till denpsykiatriska vården.Kvinnohus och brottsofferjourerUnder senare tid har det på frivillig väg växt fram s.k.kvinnohus och kvinnojourer, vilka inrättats för att hjälpaoch stödja kvinnor som utsätts för våld eller sexuellaövergrepp. De drivs som ideella föreningar med mycketskiftande kommunalt ekonomiskt stöd.I en av BRÅ genomförd undersökning framgår attkvinnojourernas verksamhet begränsas av brister iekonomin. Eftersom kvinnojourernas verksamhet visat sigkunna erbjuda kvinnor och barn ett brett utbud av stöd och''service'' måste staten ha beredskap för att -- om så krävs --ta det övergripande ekonomiska ansvaret för detta.Brottsofferjourer med verksamhet som går ut på atterbjuda brottsoffer av alla kategorier hjälp, dels genomsamtal, dels genom praktiska hjälpåtaganden, finns påflera olika platser i . Verksamheten är ännubegränsad men har stor betydelse där den finns.Brottsofferjourerna drivs av frivilligorganisationer vilketförutsätter ett nära samarbete med polisen. Härför krävssärskilt utbildad personal inom polisen, vilket regeringenbör beakta.Vi menar att kvinno- och brottsofferjourernasframgångar i stor utsträckning beror på det ideellaengagemang som finns inom verksamheten. Dettaengagemang kan inte ''beställas'' genom statliga ellerkommunala beslut om att bilda nya jourer -- men staten ochkommunerna kan självklart spela en roll genom att skapade praktiska förutsättningar som krävs för att de som harengagemanget skall kunna kanalisera det. Samhällets stödbör därför gå till befintliga kvinno- och brottsofferjoureroch till initiativtagare som vill bilda nya kvinno- ochbrottsofferjourer. Ett samspel mellan ideella jourer ochsocialtjänsten är dock nödvändigt, om skallges ett sådant ansvar som vi ovan förordat.Våra övriga synpunkter i dessa frågor utvecklas särskilt ivår kommittémotion om våld mot kvinnor och barn.Engångsbidrag har givits till . Detta bör följas upp med ökademöjligheter till stöd riktat mot de lokala brottsofferjourersom finns.Barn som brottsofferBarn som utsatts för vålds- eller sexualbrott befinner sigi en mycket känslig situation. Våld eller sexuella övergreppbegås ofta av någon av föräldrarna eller av någon annansom bor ihop med barnet. Känslor av skuld eller lojalitetmed gärningsmannen kan komma att påverka barnetsinställning till brottet och dess benägenhet att berätta omdet inträffade för någon utomstående. Ett stort problem äratt barnet, till skillnad från andra brottsoffer, sällan harförmåga att själv anmäla ett brott. Det är därförutomordentligt viktigt att förbättra möjligheterna för attdessa slags brott skall komma till polisens kännedom. Härhar lärare, skolsköterskor, läkare och släktingar ett stortansvar. Vad som ovan anförts om målsägandebiträde ärsärskilt viktigt när det gäller barn som är målsägande.Ytterligare överväganden och förslag rörande barn sombrottsoffer framförs i en annan motion till detta riksmöte.SäkerhetsåtgärderEn ytterligare åtgärd som myndigheterna bör kunnavidtaga är att medge att trakasserade personer får rätt till enny identitet, dvs. byte av namn och personnummer. Trotsatt det har skett en rad åtgärder i syfte attskapa en bättre sekretess för skyddade personer kan detifrågasättas om dessa åtgärder har varit tillräckliga för attundvika att personer kan identifieras med hjälp av sittpersonnummer. Enligt vår uppfattning bör därför en störregenerositet än tillämpas när det gäller att medge attpersoner som utsätts för våld eller hot om våld eller andraformer av kränkande trakasserier får rätt att bytapersonnummer.Såväl våldskommissionen som folkbokföringskommitténhar lagt fram förslag rörande möjligheterna förbrottsoffer och andra förföljda och trakasserade att bytaidentitet eller hålla sin identitet hemlig.I särskilt allvarliga fall av kvinnoförföljelse bör detövervägas om det inte är en statlig angelägenhet att bekostatekniska skyddsanordningar för den utsatta. Under desenaste åren har vi genom medierna kunnat ta del avupprörande fall av kvinnoförföljelse, som till någon delskulle kunna lindras om den förföljda t.ex. hade ettöverfallslarm. Ytterligare förslag finns även i denna del i vårmotion om våld mot kvinnor och barn. Vi vill också hänvisatill vår motion om det glömda Sverige.Hot mot parter och vittnen i rättegångKrav på en stärkt ställning för brottsoffer får aldrig ledatill sänkta beviskrav i brottmål, för att lättare få misstänktagärningsmän dömda. Lika självklart är emellertid attbrottsoffers rädsla inte skall tillåtas inverka på bevisningeni brottmål, så att gärningsmän går fria p g a bevissvårigheter.Det får aldrig ''löna sig'' att skrämma upp brottsoffer ochvittnen. ägnar ett särskilt kapitel i sittslutbetänkande åt denna problematik. Bland annat föreslåsatt straffet för brottet övergrepp i rättssak skärps.De överväganden våldskommissionen gjort stämmerutmärkt väl med liberal kriminalpolitik och bör bliföremål för lagstiftning. Anknytningen tillbrottsofferproblematiken är stark, varför de förslagvåldskommissionen lägger i denna del bör ses som en delav det samlade program rörande brottsoffer som folkpartietliberalerna länge krävt, och som vi strax nedan skallåterkomma till.Ekonomisk erättningEn påtaglig brist i samhällets brottsofferstöd är reglernaför ekonomisk ersättning direkt till brottsoffret. Även omen gärningsman grips och döms till skadestånd är dettaingen garanti för att brottsoffret får ekonomisk ersättningför sin skada. saknar gärningsmannenbetalningsförmåga, i andra fall saknar han betalningsvilja.I vissa fall kan brottsoffren få ersättning från statenenligt brottsskadelagen. Denna rätt gäller främst vidpersonskada. Vi menar att det bör övervägas om intemotsvarande regler också bör införas vid sakskada och renförmögenhetsskada. En utvidgning av statensskadeståndsansvar måste emellertid utredas närmare, t.ex.avseende frågan om huruvida staten skall förskotteraersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada somorsakats av personer som villkorligt frigivits frånkriminalvårdsanstalt.Samlat program för stöd till brottsofferOvan angivna åtgärder till stöd för brottsoffer är långtifrån tillräckliga. Behovet av kunskap om brottsoffrenssituation är fortfarande mycket stort. Vi vill därför upprepavårt tidigare framförda krav om behovet av en utredning tillgrund för ett samlat program till stöd för brottsoffer.Socialdemokraterna har tidigare ansett att böravvakta en utvärdering av BRÅ:s rapport om brottsofferinnan några åtgärder vidtas. Vi kan inte se varför en sådanutvärdering måste föreligga innan ställning tas till vårtutredningskrav. Sedan nu även våldskommissionen betonatbrottsoffrens utsatta läge torde behovet av en omedelbaroch skyndsam utredning stå klart. Regeringens inställningfördröjer behövliga insatser för brottsoffren.Våldskommissionens förslag rörande brottsoffer --inklusive förslagen om parter och vittnen i övrigt -- samtfolkbokföringskommitténs resonemang rörandepersonnummerbyte m.m. bör brytas ut till en särskild,omedelbar remissbehandling. Syftet skall vara att beredafrågorna för att de skall kunna ingå i det samladeprogrammet rörande brottsoffer.Allas ansvarVår uppfattning är också att det är vars och ensskyldighet att reagera och ingripa för att förhindra våld ochandra typer av brott.På senare år har massmedia emellertid bidragit med demest fruktansvärda skildringar av vad som händer dåprivatpersoner har försökt ingripa i ett slagsmål, förhindrarattfylleri etc. Det är viktigt att dessa relativt få händelserinte får uppfattas som att allmänheten inte skall ingripa närexempelvis ungdomar slåss, en kvinna misshandlas ellernågot annat brott äger rum. Även om den enskilde intealltid bör ingripa personligen måste det vara allas plikt attlarma polis eller på annat någorlunda riskfritt sätt ingripa.Idag går många bara förbi ett slagsmål eller hör hurgrannhustrun plågas och menar att ''detta berör inte mig''.Ett sådant beteende är inte bara klandervärt, det är ocksådirekt inhumant mot brottsoffret.I arbetet med att stärka allmänhetens vaksamhet motbrott och mod att ingripa vid brott spelar enskildaorganisationer, av typen ''Våga värna varandra'', enovärderlig roll.Ett särskilt intressant avsnitt i våldskommissionens ovannämnda betänkande är det som behandlar föräldrars ansvarför barns brottslighet. Kommissionen konstaterar med storklarsyn att fostran av våra barn ''professionaliserats'', dvs. ansvaret har ansetts ligga merhos samhälleliga institutioner än hos familjen. Det är enfarlig utveckling, i den mån den ger föräldrar känslan av attinte kunna eller inte behöva ta eget ansvar.Föräldrars ansvar för konsekvenserna av deras barnsbrottslighet måste betonas starkare. Detta kan konkret skegenom skadeståndsansvar gentemot brottsoffer, genomkonfrontation med brottsoffer vid rättegång eller på annatsätt. Dessa frågor utvecklas närmare i vår kommittémotionom unga lagöverträdare. På ett mera principiellt planförordar våldskommissionen en regel i omföräldrars ansvar för barn i ''riskzonen''. Detta förslag bör,efter sedvanlig remissbehandling, bli föremål föröverväganden.BrottsorsakerMissbruk som orsak till kriminalitetMånga brott kan direkt härledas till missbruket. I av alla fall av våldsbrott har gärningsmannen varitpåverkad av alkohol, i av fallen har brottsoffret varit alkoholpåverkat. Enbetydande andel av stölderna och bedrägerierna kanhärledas till narkomaners behov av pengar för att finansieramissbruket. Trafiknykterhetsbrotten har givetvis, perdefinition, ett direkt samband med alkoholmissbruk.Bekämpa brott genom att bekämpa missbruketSambandet mellan missbruk och kriminalitet är så tydligtatt det är svårt att finna någon isolerad brottsbekämpandeåtgärd som skulle ha större genomslagskraft än enframgångsrik kamp mot missbruk. Hotet om fängelse harsmå utsikter att få den redan etablerade missbrukaren attavhålla sig från stölder och snatterier. För den som har ettutvecklat alkoholmissbruk utgör en månads fängelse förrattfylleri inte samma avskräckning som förnormalkonsumenten. Suget efter narkotika eller alkohol ärså starkt att såväl hänsynstagande som straffhot ochupptäcktsrisk kommer i bakgrunden. Lyckas däremotnarkomanen eller alkoholisten bli fri från sitt missbruk ökarförutsättningarna kraftigt för att de skall avstå från att begåbrott.Det är av dessa skäl liberalerna gör en såtydlig koppling mellan samhällets kamp mot droger ochförutsättningarna att minska brottsligheten. Det är ocksådärför vi anser det angeläget att införa kontraktsvård inomramen för villkorligt fängelsestraff. Kontraktsvården skallsyfta till att få kriminella missbrukare att avstå från att begåbrott genom att bota dem från deras drogberoende. Frågorom kontraktsvård utvecklas i en kommittémotion om liberalkriminalvårdspolitik som vi avger till detta riksmöte.Tullens insatser för narkotikabekämpningen är också avoerhört central betydelse. Genom att hindra narkotikan attkomma in i landet begränsar vi utbudet och därmedmöjligheterna till konsumtion.I vår motion om missbruk utvecklar vi våra förslag omhur narkotikamissbruk och alkoholmissbruk i allmänhetkan begränsas. Här nedan beskriver vi några särskildaproblem rörande missbruk inom kriminalvården.Narkotika inom kriminalvårdenIdag finns få kriminalvårdsanstalter som kan sägas varanarkotikafria. Däremot finns vissa avdelningar därnarkotikan hålls borta genom särskilt omfattande kontroll,med 3 till 4 gånger större personalresurser än normalt, ellergenom intensiva behandlingsmetoder. Den narkotika somfinns inom kriminalvården förs in på anstalterna när intagnaåterkommer från permissioner eller med besökare.Det är enligt vår uppfattning ett oacceptabeltförhållande att det finns narkotika på anstalterna. Intagnasom inte haft kontakt med eller har mycket litenerfarenhet av narkotika måste få garantier för att de inteskall behöva utsättas för press från andra intagna attmissbruka under anstaltstiden.Ungefär hälften av dem som döms till fängelse är redannarkotikamissbrukare. Många fortsätter att missbrukaunder själva anstaltstiden. Detta innebär attrehabiliteringsförsöken ytterligare försvåras och att deambitioner som finns att hjälpa internerna till ett hederligtliv i frihet inte kan genomföras. Missbruket underanstaltstiden leder till att de intagna skaffar sig skulder. Föratt kunna återbetala dessa måste de ofta begå brottomedelbart efter frigivningen.Det är således en ytterst angelägen uppgift att stoppanarkotikainförseln till anstalterna. Det går att skära avtillförseln av narkotika om man förbjuder permissioner ochbesök. Att generellt vidtaga sådana drastiska åtgärder ärdock inte acceptabelt. Dels skulle det innebära ett alltförkraftigt avsteg från den humana kriminalvården, dels finnsdet en risk att det leder till att atmosfären på anstalterna blirså spänd att det leder till oroligheter.Däremot anser vi att man i större utsträckning bördifferentiera de intagna vad gäller anstaltsplaceringen. Desom vid upprepade tillfällen har låtit föra in narkotika påanstalterna kan då bli föremål för mer rigorösa kontrollernär de själva återvänder från permissioner men också vidkontroll av deras besökare. De kontroller det då ofta blirfråga om, kroppsbesiktning och undersökning av kroppenshåligheter, är integritetskränkande för dem som utsätts. Isyfte att hålla anstalterna rena från narkotika anser vi ändå måste acceptera en vidgad användning av sådanaåtgärder. Intagna som så begär skall dessutom ges enovillkorlig rätt att bli placerade på narkotikafriaavdelningar.Som vi utvecklar i en annan motion till detta ,anser vi att misskötsamhet -- bl.a. innehav av narkotika --skall kunna innebära att intagna nekaspermissioner och att villkorlig frigivning uppskjuts.Det finns exempel på att tunga missbrukare kan görasknarkfria på sluten avdelning. harexempelvis varit framgångsrik i sådant arbete. Erfarenheterfrån sådana försök bör tas till vara och utvecklas.Ungdomsgäng och ''värstingar''En stor del av de kriminella har börjat tidigt medbrottslighet. Ungdomsgäng i storstäder är därför ett stortproblem som bör ägnas särskild uppmärksamhet inomkriminalpolitiken. Genom tidiga insatser från socialtjänstenkan viss ''nyrekrytering'' till sådana gäng -- och därmed tillbrottslighet -- förhindras. Man kan dock aldrig förutsägavem som blir brottsling, bara att risken undervissa förutsättningar är större. Att ungdomsgäng som ägnarsig åt brott bildas går därför förmodligen inte att förhindrai ett öppet samhälle. I det läget måste samhället också haberedskap för att avbryta ett brottsligt beteende innan detta''cementerats''.Avgörande för om en ungdomsförbrytare skall upphöramed ett kriminellt beteende är samhällets reaktion ochinsatser i början av brottskarriären. Det är därför heltnödvändigt att kriminalpolitiken för unga lagöverträdare ärkonsekvent och strikt. Samhällets signaler till unga måstevara entydiga -- på brott följer straff. I en särskild motiontill detta om ungdomsbrottslighet utvecklar vinärmare våra förslag på detta område.Psykiskt störda lagöverträdareInom straffrätten finns vissa allmänna krav för att någonskall fällas till ansvar för brott. Ett krav är att den åtaladefaktiskt har begått handlingen, ett annat att handlingenomfattas av gärningsmannens uppsåt. Handlingen skall habegåtts med ''vett och vilja''. Psykiskt sjuka personer brukarundantas från straffrättsligt ansvar. Särbehandlingen berorinte på att de inte begått brottet och inte heller på att uppsåtsaknas, utan på en moralisk uppfattning attgärningsmannen inte kan hållas ansvarig för sitt handlande.Detta brukar kallas tillräknelighetsläran.Tillräknelighetsläran har i tidigare svensk rätt tagit siguttryck i att rätten kan förordna att den som har begått brottnär han var sinnessjuk eller sinnesslö skulle vara straffri. Ioch med införandet av frångicks principielltdenna inställning. Psykiskt störda som begått brott kandock, istället för att dömas till fängelse, överlämnas tillpsykiatrisk vård. Förutsättningen för detta är att enmedicinsk utredning visar att han behöver sådan vård.Det nuvarande påföljdssystemet är behäftat med brister.Ett relativt lindrigt brott kan leda till tvångsvård undermånga år, medan den som har begått ett mycket svårt brottibland släpps fri efter kort vårdtid därför att han inte längrebedöms vara i behov av vidare psykiatrisk vård. Iblandtycks det vara en tillfällighet om någon överlämnas tillsluten psykiatrisk vård eller döms till fängelse. Denna kritikhar framförallt framförts mot de s.k. jämställdhetsfallen.Enligt vår uppfattning måste man även fortsättningsvisvid bedömningen av en åtalads gärning utgå fråntillräknelighetsläran. Sluten psykiatrisk vård bör dockförbehållas de fall då någon är så allvarligt psykiskt störd,att han inte kan bedömas ta ansvar för sina gärningar. Mednuvarande praxis har det enligt vår uppfattning varit alltförmånga som undantagits från det normala påföljdssystemet.En skarpare avgränsning måste därför göras av deförutsättningar som skall grunda möjligheterna att bliöverlämnad till sluten psykiatrisk vård. Detta innebärframför allt en väsentlig begränsning av användningen avden s.k. jämställdhetsregeln.Även ytterligare begränsningar kan dock övervägas.Socialberedningen lade i sitt betänkande ''Psykiatrin,tvånget och rättssäkerheten'' (SOU 1984:64) fram ettförslag rörande s.k. kombinationspåföljd för flertaletpsykiskt störda lagöverträdare. Förslaget har, i denutformning det då hade, mött kritik och bör enligt våruppfattning ytterligare beredas.Den regeringsproposition i frågan som för närvarandeligger på bord förordar i stället ett system meds.k. särskild utskrivningsprövning för vissa farligaåterfallsförbrytare.