mot · GE02N45 · 1991-03-06 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:87 Näringspolitik för tillväxt InledningUnder januari månad 1991 varslades 11 000 personer omuppsägning. Det är den högsta siffra som noterats under enenstaka månad sedan mätningarna startade i början av1980-talet. uppges av arbetskraften nu gå utan jobb. Detta innebär attdrygt 100 000 personer är arbetslösa, vilket är 30 000 fler än månad . av ungdomarna är i nulägetarbetslösa, jämfört sedan.För mindre än betecknades den svenskaarbetsmarknaden som överhettad. Bristen på arbetskraftvar akut på många håll. står vi plötsligt inför hotet omen kraftigt stigande arbetslöshet. Regeringen pekar påmöjligheten av en arbetslöshet på under slutet av . Andra bedömare går längreoch talar om nivåer på 5--6 %.Frågan är vad denna plötsliga scenförändring beror på?Åtskilliga ekonomer pekar på de senaste årens snabbalöneutveckling som förklaring. De stora lönelyften harmedfört att de svenska företagen kommit att prissätta sig urmarknaden. Vi inom tror att förklaringen ärbetydligt mer komplicerad än så. En starkt bidragandeorsak till de problem som svensk ekonomi nu står inför ärdet socialdemokratiska experimentet med den tredje vägen.1. Den tredje vägens misslyckandeUnder senare år har allt fler varningsord höjts för atttillväxten i vårt land skulle vara för låg. Åtskilligajämförelser har gjorts med utvecklingen i andra länder. Eninte ovanlig slutsats är att vi börjat halka efter. Svenskindustri förlorar marknadsandelar på såväl hemma- somexportmarknaderna vilket gör att underskotten i handelnmed omvärlden växer.Den främsta orsaken till den låga tillväxten är den dåligaproduktivitetsutvecklingen. ökadeproduktionen per arbetad timme inom den svenskaindustrin med i genomsnitt . Ungefär samma tillväxt registrerades iVästtyskland och en rad andra industriländer. Under desenaste åren har emellertid den svenska industrin halkatefter. Trots högkonjunktur och en synnerligen kraftiginvesteringsuppgång har produktivitetstillväxten upphört.Produktionen per arbetad timme var t.o.m. lägre 1989 . Detta måste betecknas som en inte bara unikutan också mycket oroande utveckling.Den tredje vägens politik innebar höjda vinster förnäringslivet. Superdevalveringen 1982, infarten till dentredje vägen, syftade till att upprätta avsevärda -- och somman då också trodde bestående -- kostnadsfördelargentemot omvärlden. Tanken var att sänkta kostnaderskulle leda till höjda vinster som skulle ge ökadeinvesteringar. Härigenom skulle sysselsättningen öka.Såväl vinsterna som investeringarna har under 1980-taletökat kraftigt. Problemet är bara att investeringsuppgångeninte medfört någon motsvarande uppgång i produktionen.Istället har produktivitetstillväxten avstannat ochsysselsättningen stagnerat. Slutsatsen måste bli att en radfelsatsningar gjorts. Samtliga investeringar har m.a.o. intehamnat rätt.Under 1970-talet och växte deforsknings- och kunskapsintensiva företagen mycketsnabbt. De arbetsintensiva och kapitalintensiva sektorernaväxte då långsammare än genomsnittet. Under andrahälften av har denna utveckling svängt. Orsakenär i hög grad devalveringarna 1981 och 1982. Den tredjevägens politik medförde ett alltför högt vinstläge inomtraditionella industrisektorer. De senaste årens omfattandeinvesteringar har i stor utsträckning genomförts ibasindustrin och transportmedelsindustrin, sektorer därden internationella efterfrågeutvecklingen varit svag.Felsatsningarna inom transportmedelsindustrin ochsatsningarna inom basindustrin är en viktig förklaring tillden sammantaget låga produktivitetstillväxten inom svenskindustri . Till detta kommer att sämre kvalitetoch färre unika produkter har medfört att priset blivitalltmer viktigt som konkurrensmedel.Devalveringspolitiken har inte bara hämmat nytänkandeoch offensiva framtidsinvesteringar. Det alltför lågalöneläget har också resulterat i en försämrad arbetsmiljö.Sysselsättningen har framförallt kommit att expanderainom branscher med masstillverkning vid löpande band --verksamheter där många av jobben är lågkvalificerade ochi allmänhet inte upplevs som särskilt stimulerande.Sysselsättningsexpansionen inomsammansättningsindustrin kom efterhand att hämmasgenom att efterfrågan på arbetskraft också ökade i andrabranscher. Det var inte ovanligt att jobben vid bandenratades till förmån för intressantare och mer stimulerandearbetsuppgifter på annat håll. De tilltaganderekryteringsproblemen och den snabba omsättningen påarbetskraft resulterade i en snabb kostnadsutveckling försammansättningsindustrin.Ofta framställs de senaste årens snabba löneutvecklingsom roten till alla problem. Det måste emellertidunderstrykas att de omfattande lönelyften är ett resultat aven tilltagande obalans på den svenska arbetsmarknaden ochatt denna obalans i huvudsak är en produkt av den tredjevägen. Superdevalveringen 1982 innebar att priset påarbetskraft hamnade för lågt. Härigenom ökade efterfråganpå arbetskraft inom framförallt arbetsintensiv industri. Meden arbetslöshet i utgångsläget på var det inte svårt att få folk. Efterhand ökadeemellertid svårigheterna. För att kunna konkurrera medandra, attraktivare arbetsuppgifter måste lönerna därförhöjas.För verksamheter som i huvudsak avsätter sinproduktion på exportmarknaderna fungerar en sådanstrategi bara till en viss gräns. Vi har nått en punkt därdet framstår som alltmer uppenbart att delar avsammansättningsindustrin kan konkurrera omarbetskraften på detta sätt. Flera företag måste strukturerasom och arbetsuppgifterna göras mer attraktiva för attrekryteringen av personal skall kunna tryggas.Den tredje vägens politik syftade till att skapa ett högrevinstläge i än i andra jämförbara länder. Dettauppnåddes genom superdevalveringen 1982, då kronanskrevs ner . Löneläget i kom härigenom att hamna undervad som kan betraktas som långsiktig jämvikt. Dettaresulterade i omfattande investeringar i arbetsintensivaverksamheter typ masstillverkning vid löpande band --verksamheter med en hög andel lågkvalificerade jobb. Detalltför låga löneläget innebar ett slöseri med arbetskraftensom resurs.Stora delar av svensk industri står nu inför omfattandeomställningsproblem. Företagens kostnader har ökatsnabbt. Återupprättandet av de kostnadsrelationer sområdde före infarten till den tredje vägen har inneburit att enlång rad av de satsningar som genomfördes under mitten av1980-talet blivit olönsamma. Speciellt gäller detta dearbetsintensiva delarna av tillverkningsindustrin. Dentredje vägen måste betecknas som en återvändsgränd. Detgår inte att sänka löneläget under vad som kan betraktassom långsiktig jämvikt i ett land där man villprioritera målet om full sysselsättning.2. Ökade satsningar på infrastrukturVänsterpartiet står för en rättvis fördelningspolitik. Enjämn inkomst- och förmögenhetsfördelning har inte bara ettvärde i sig, utan ett jämlikt samhälle gynnar också denekonomiska tillväxten.Ekonomisk tillväxt skapar möjligheter att öka välfärden,men all tillväxt ökar inte välfärden. Den ekonomiskatillväxten är inget självändamål. Produktion som leder tillonödig lyxkonsumtion, hög energiförbrukning, ökandeavfallsproblem samt nedslitning av människor och miljö, äri själva verket raka motsatsen till ökad välfärd.Vänsterpartiet intar ett klart ställningstagande motmiljöförstöring och resursslöseri. Den ekonomiskautvecklingen måste vara ekologiskt balanserad samtuppfylla kravet på allas rätt till ett meningsfullt arbete. Ensådan utveckling förutsätter en väl fungerandeinfrastruktur.2.1 TillväxtpropositionenOmvandlingen av det svenska samhället från industri- tillinformations- och kunskapssamhälle har inneburit attbegreppet infrastruktur vidgats. Vid sidan om detraditionella fysiska infrastrukturinvesteringarna i bl.a.transportnät och energisystem räknas också de socialainvesteringarna såsom utbildning, forskning ochinformationsspridning in. En väl fungerande infrastrukturförutsätter också ett ändamålsenligt trygghetssystem, samten effektiv arbetsmarknads- och regionalpolitik.Infrastruktursatsningarna har varitklart otillräckliga. som investeringarna inomsåväl industri som finansbolag ökat har statens och kommunernas satsningar på forskningoch utbildning minskat. Investeringarna i vägar ochjärnvägar har visserligen återhämtat sig något under senareår, men nivån är trots detta inte nämnvärt högre än i slutetav 1960-talet.Efter att ha försummat infrastrukturen i 15 års tidpresenteras nu en tillväxtproposition. Förslaget presenterassom en kraftfull satsning. Tyvärr är mycket av förslagetfortfarande bara luft. Vi skulle velat se var man tänker sättaspaden i marken först. Här behövs inte fler utredningar ochprat utan konkreta handlingsåtgärder. Tyngdpunkten liggerpå kommunikationerna med ett investeringsprogram pådrygt . Det är dubbeltså mycket som under föregående decennium. Till stor del ärdet emellertid enbart frågan om en viljeinriktning.Konkreta förslag saknas. Mest anmärkningsvärt ärregeringens glidningar kring hur de ökade investeringarskall finansieras. Det allmänna talet om alternativafinansieringskällor, en effektivare finansförvaltning ochmedverkan från näringslivet måste betecknas som inte baraoprecist utan också ansvarslöst.Även tidningen Affärsvärlden ställer sig kritisk tillregeringens privatiseringssträvanden. ''Infrastrukturentillhör basverksamheten i den offentliga sektorn. Den kaninte utan olägenheter överlåtas till privata marknaden...Staten har alltid skött infrastrukturen, därför att man ärbäst på det. Det krävs samhällsekonomiska kalkyler, somväger in miljö, trängselkostnader, regionala aspekter etc,för att motivera en väg eller en järnväg. Sådana oftaomätbara värden kan aldrig ingå i en företagsekonomiskkalkyl.'' (Affärsvärlden nr 8/1991, sid 6. )delar tidningen att infrastrukturen ''inte utan olägenheter kanöverlåtas till den privata marknaden''. Denna uppfattningöverenstämmer för övrigt också med (sid 18) analys om att: ''rena marknadslösningar på dessaområden tenderar att medföra en alltför låg investerings-och aktivitetsnivå''. En utgångspunkt för äratt infrastrukturen bör såväl finansieras som skötas inomden offentliga sektorns ramar. marknadslösningaravvisas därför bestämt.Det är dock inte bara som har eftersatt sinainvesteringar. I är exempelvis elnäten överbelastade.Under perioden 1970--85 har en minskande andel av BNPgått till offentliga investeringar i nästan alla OECD-länder.Däremot har satsat mest och visar också den bästaproduktivitetsutvecklingen. I har speciellt vägar,järnvägar och VA-nätet förfallit.2.2 TrafikInvesteringar i trafiknätet är i allmänhet av mycketlångsiktig karaktär. Vårt nuvarande järnvägsnät är till vissdel ett resultat av gamla beslut. Storhänsyn måste därför tas till långsiktiga bedömningar vidinvesteringsbeslut i trafiknätet. Det gäller att inte enbartkunna förutse infrastrukturens utveckling i vår omvärld,utan att hänsyn också tas till de eventuellainvesteringsbeslutens betydelse för den framtida miljön.Finansieringen av investeringar i trafiknätet utgör ävendet ett problem. En debatt finns -- inte enbart i vårt land --om hur stor del av investeringarna som ska finansieras viastatsbudgeten, av näringslivet, av brukarna av specifikinfrastruktur eller av mark- och fastighetsägare somtillgodogör sig värdestegringar på fast egendom vidinvesteringar i trafiknätet.Vänsterpartiet anser att samhället och dess valdaförsamlingar ska ha det avgörande inflytandet överinvesteringarna i infrastruktur. Huvuddelen avfinansieringen bör ske över offentliga budgetar. Detta börkompletteras med uttag av mark- och trafikavgifter.Näringslivet, markägare och brukare av trafiknätet börbidra till finansieringen av denna. För att detta ska ske påett organiserat, effektivt och rättvist sätt föreslårvänsterpartiet att möjligheten av inrättandet av ettinfrastrukturorgan, med rätt att ta ut markavgifter sommotsvarar värdestegringen som en infrastrukturinvesteringger upphov till, skall undersökas noggrannare. I vår motion(T241) från den allmänna motionstiden januari 1991redovisas dessa tankegångar närmare.Regeringens proposition analyserar, enligt våruppfattning, infrastrukturen betydelse på ett alltför ensidigtsätt. Det talas om infrastrukturens inverkan på landetsproduktionsförmåga och möjligheten att därmedupprätthålla den internationella konkurrenskraften. Dessaresonemang är visserligen i stort sätt korrekta men detsaknas en analys av trafiknätets inverkan på olika delar avnäringslivet, regional påverkan, påverkan på olikabranschers produktivitet, långsiktig påverkan etc. Inteminst upplever vi en avsaknad av jämförelser mellan olikatrafikformer. Det talas om stora penningbelopp ochunderförstått finns väl en förhoppning om att dennaomfattande kraftansträngning skall ge ett lyckatslutresultat. Men någon samlad strategi för att gynnasärskilda regioner eller branscher finns inte. Denallmänna -- och dåligt underbyggda -- viljeinriktningen attsatsa på Europavägar är ett utmärkt exempel på detta.Den kanske allvarligaste bristen är emellertid dennärmast totala avsaknaden av en strategi för en snabbreducering av trafiksektorns negativa hälso- ochmiljöeffekter. Propositionen konstaterar på sid 70 att:Infrastrukturen påverkar resmönstren och därmedtransportsektorns belastning på miljön. Genom konsekventhänsynstagande till miljö- och hälsoaspekter vid beslut ominvesteringar i infrastruktur kan samhället påverka denna.Detta konstaterande följs emellertid inte upp med någrakonkreta krav eller åtgärder för att uppfylla målsättningen.Denna kritik av propositionen delas för övrigt av en enigsvensk miljörörelse. Socialdemokratin missar återigentillfället att i konkreta åtgärder visa att man tarmiljöhänsynen på allvar. Detta är djupt oroande.Vänsterpartiet vill -- till skillnad från regeringen --kombinera de stora, ackumulerade behoven avinfrastrukturinvesteringar med en vettig miljöpolitik. Dettainnebär att vi vill verka för en utveckling avkommunikationssektorn där inte bara behovet av fysiskatransporter begränsas utan att också de miljöskadligatransportmedlen ersätts av avancerade, energi- ochmiljöanpassade kommunikationsmedel. Vi vill därförgynna kollektivtrafiken och sjöfarten samt snabbt få framicke fossilbaserade bränslen. Allt detta på bekostnad avbilismen och flyget.Om vi menar allvar med att kommunikationssektorn skabli miljöanpassad krävs det antagligen investeringar i enbartjärnvägssektorn på närmare 100 miljarder inom entioårsperiod. Det krävs också satsningar istorstadsregionerna, i vägnätet och i data- ochtelekommunikationerna.Närmare beskrivning av förslag tillinfrastruktursatsningar finns i de motioner som enbart rörinfrastrukturen. Som grund för satsninghänvisar vi till 30 miljarders-plan.Utöver detta krävs speciella åtgärder förstorstadsområdena. De överenskommelser som nuföreligger innehåller en förhoppning om att 40 miljarderkronor ska satsas under på vägsystemet ochkollektivtrafiken i storstadsregionerna. Vänsterpartietmenar att huvuddelen av dessa pengar bör tillfallakollektivtrafiken. Våra förslag redovisas närmare i demotioner som berör storstadsregionerna.2.3. UtbildningEkonomisk tillväxt har alltför länge och alltför ensidigthandlat om ökad produktionsvolym. Den tredje vägenspolitik utgick från att mer arbetstimmar och maskiner måstetill för att den svenska ekonomin skulle kunna växa fortare.Massproduktion av enkla, standardiserade varor ochtjänster prioriterades. Kunskap och kompetens fick kommai andra hand.Sverige påstås ofta ha en högt utbildad arbetskraft. IStatens industriverks (SINDs) utredning ''Långt kvar tillkunskapssamhället'' framgår att detta är en myt. Hälften avde anställda i de svenska industriföretagen saknargymnasiekompetens vilket är en betydligt högre andel än iländer som t.ex. , och . SINDkonstaterar att ''också när vi jämför andelarnahögskoleutbildade hamnar i bakvattnet till flera avvåra viktigaste konkurrentländer''.Att nära hälften av industrins arbetskraft enbart harfolkeller grundskola innebär att kunskaperna i basämnensom svenska, matematik och engelska är svaga hos storadelar av arbetskraften. Ny produktionsteknik ställer oftaökade krav på de anställda. Att kunna läsa instruktioner,förstå ritningar och kunna programmera maskiner blir alltviktigare. Ökad utbildning behövs för att stärkabaskunskaperna hos många av industrins anställda. Kunnigpersonal med specialutbildning gör också företagen mermotiverade till att stanna i Sverige.Parallellt med att ökade resurser satsas på utbildningmåste en förändring av arbetsorganisationen ske.Devalveringarna innebar attpolariseringen ökade mellan å ena sidan mer kvalificeradejobb för tjänstemännen och å andra sidan sänktakvalifikationskrav för arbetarna. Sysselsättningen kom,som sagts, framför allt att öka i industribranschersom kännetecknas av masstillverkning vid löpande band.Det har visat sig allt svårare att rekryteraungdomar till dessa verksamheter. Den grundutbildningsom dagens ungdom genomgår står i allmänhet inte isamklang med de krav som ställs på dem utmed det löpandebandet. Den höjda kompetensen måste därför resultera i attarbetsuppgifterna graderas upp. Sker ingen förändring avarbetsinnehållet kan den höjda utbildningsnivån i ställetleda till frustration och tilltagande svårigheter för industrinatt behålla sin personal.SIND påpekar mycket riktigt att ''ytterst handlar det omvilken typ av samhälle som skall skapas. När industrin idagsläget har stora problem att få arbetskraft kan detta sessom ett tecken på att arbetsuppgifterna inom industrin intehar utvecklats i takt med människornas krav på ettutvecklande och stimulerande arbete. blirockså arbetskraften en allt knappare resurs. Denkompetens som arbetskraften besitter måste i utökad gradtas till vara.'' (Långt kvar till kunskapssamhället, SIND1991:2, sid 16. )har under en följd av år föreslagitytterligare satsningar inom hela utbildningssektorn. Vi hargjort detta i medvetande om att kunskaper är en avsamhällets viktigaste och mest strategiska uppgifter.I samband med regeringens budgetproposition i januariföreslog vi en ytterligare satsning på forskningen och denhögre utbildningen med . Vårföreslagna uppdimensionering av den högre utbildningenmotsvarade ungefär 8 000 platser.Vi har i en annan motion i anslutning till''Tillväxtpropositionen'' föreslagit bland annat följandeåtgärder:50 miljoner för att främja initiativ och projekt isyfte att utveckla en decentraliserad högskoleutbildning.40 miljoner för att främjainternationaliseringen inom högskolan.150 miljoner förnybyggnation inom högskolesektorn för att möjliggöraytterligare expansion av den högre utbildningen.105miljoner anvisas för att finansiera de nysatsningar somregeringen föreslår i tillväxtpropositionen och somregeringen vill finansiera genom minskningar av annanhögskoleutbildning.Beträffande vuxenutbildningen föreslår vi i dennamotion att beslutar om ett program för att underen femårsperiod bygga upp en heltäckande nationellvuxenutbildningsstruktur. För den gymnasialautbildningen, komvux och folkbildningsverksamhetenåterkommer vi med mera heltäckande förslag i anslutningtill propositionerna ''Växa med kunskaper'' 1990/91:85 och''Folkbildningen'' 1990/91:82.2.4. IndustripolitikUnderleverantörernas situation har en oerhördbetydelse för den framtida tillväxten i hela . Men demåste få en starkare ställning. Internationella jämförelservisar att storindustrin fungerar bäst i de länder där det finnsen tät och kunnig underleverantörsgrupp. I harunderleverantörerna förbättratsina produkter både vad gäller kvalitet och leveranstid.Detta har i allmänhet medfört stora interna kostnader.Storindustrin har pressat sina underleverantörer hårtjämfört med utländska konkurrenter. Det har varit bra ochbetytt förbättringar, men man kan inte pressa hur hårt somhelst. Vi har en känsla av att t.ex. bilindustrin ersatt tekniskutveckling med en alltför stor press på sinaunderleverantörer. Den japanska bilindustrin har i storutsträckning i stället gått över till ''mager produktion'',vilket betyder att man lyckats minska antalet handgrepp,delar och verktyg kraftigt. Här ligger svensk bilindustrilångt efter.Många underleverantörer uppvisar alltför dåligaresultat och har därför inte råd att göra de investeringar somär nödvändiga. Underleverantörsindustrin, som finns på enmängd orter över hela landet och därmed bidrar till enjämnare regional utveckling, kommer sakta men säkert attmalas sönder om ingen förändring sker. Pressen från densvenska storindustrin bör i detta läge minska så attunderleverantörerna får utrymme till nödvändigainvesteringar. Ett väl fungerande nät av underleverantörerär en nödvändig förutsättning för att kunna tryggajobben även inom storindustrin. Staten bör därför gå in medregionalpolitiska medel, speciellt för forskning ochutbildning, för att stärka de underleverantörer som ligger iutsatta regioner.AP-fonderna bör också ges en vidgad roll i det svenskanäringslivet. Ökade möjligheter för dessa att köpa aktierinnebär ett ökat nationellt ägande av produktionsmedlen.Härigenom ökar förutsättningarna för en stabil ekonomiskutveckling. Detta innebär en minskad sårbarhet för densvenska ekonomin.2.5. Småföretagens rollNyligen kom beskedet att Alfa flyttar sitthuvudkontor utomlands. En internationaliseringsvåg pågårbland svenska storföretag av ett tidigare inte skådat slag.Man flyttar ut tillverkning, forskning och ledning.I ett sådant läge får de medelstora och små företagen enallt större betydelse för . I detta läge fungerarplötsligt inte penningmarknaden. På grund av ett ohejdatutlånande till oseriösa finansbolag som sedan har fått slåvantarna i bordet, med mångmiljardförluster som följd, harbankerna infört ett idiotstopp i utlåningen till seriösasmåföretagare. I vissa fall har bankerna t o m sagt uppföretagets lån med någon veckas varsel. En sådanpenningpolitik kan inte leda till något annat än ökat antalkonkurser och därmed ett ökat antal arbetslösa. Vi har i enmotion under allmänna motionstiden uppmärksammatproblemet och krävt att revisorer skulle se överden ansvariga myndigheten, bankinspektionen. Dettakommer att ske. Den förändring inombankinspektionen, som förhoppningsvis kommer, kankanske dämpa svängningarna i bankernas utlåningspolitik.När botten går ur penningmarknaden och ett lägeuppstår som här ovan beskrivits, får som vanligt statenikläda sig rollen som riskkapitalförsörjare. Vänsterpartiethar stött bildandet av sex regionala riskkapitalbolag somegentligen inte kommer igång . I dennaprekära situation bör riskkapitalbolagens verksamhetstartas tidigare, för att försörjningen av kapital tillsmåföretagen skall kunna tryggas och arbetslösheten hållastillbaka.2.6. KonkurrenslagstiftningKonkurrensens betydelse för ett starkt näringsliv haralltmer uppmärksammats. Vi har i en motion underallmänna motionstiden visat på hur tandlös den svenskakonkurrenslagstiftningen är. Vi har där redovisat hur NOförlorat fall efter fall i trots, som detverkar, solklara bevis på att en monopolsituation haruppstått. Det senaste fallet är när marknadsdomstolengodkände köp av Stora Kemi, vilket har gjortatt kontrollerar av den svenska marknaden för blekmedel förmassaindustrin. Det skulle leda för långt att här gå igenomde regler som leder till sådana domslut. Vi kan barakonstatera att den konkurrenskommitté som sitter måstekomma med kraftiga skärpningar av vad som är tillåtet urkonkurrenssynpunkt för ett godkännande. Storföretagenhävdar att uppköp av konkurrenter på hemmamarknadenär nödvändigt för att stärka sig internationellt. Det lederdock till problem för underleverantörerna. Inom t ex skogsnäringen finns det snart bara två företag attleverera till. Undersökningar visar också att företag somblir ensamma på hemmamarknaden ofta hamnar i en statisksituation, där den dynamik som ett företag lever avförtvinar och dör.2.7 Låna till tillväxtArbetslösheten ökar. är behovet avinvesteringar i infrastruktur stort. I propositionen kan manläsa att ''en stram finanspolitik får inte innebära att deinvesteringar som krävs för ett ansvarsfulltsamhällsbyggande eftersätts.