mot · GE02Bo324 · 1991-01-25 00:00:00 — På grund av besparingskrav inom den offentligaförvaltningen, exempelvis länsstyrelserna, har diskuteratseller kommer med all sannolikhet att diskuteras frågan ombästa användningen av resurserna för rådgivning inom bl.a.rennäringen. För , som är det i allaavseenden största renskötsellänet, är det av speciellt storbetydelse, att rådgivningsansvar och resurser finns hosstaten (). Däremot ter det sig tveksamt attöverföra resurserna till rennäringens egna organisationer.Motivet för att staten inte bör frånvända sig den direktaverksamheten är följande.1. Rennäringen skiljer sig från andra areella näringarbl.a. genom att verksamheten bedrivs på andras marker.Därigenom kan konflikter uppstå med andra intressensåsom t.ex. jord- och skogsbruk. Rennäringens ochsamernas hävdvunna rättigheter uttrycks genom särskildlag. Lagen förutsätter viss statlig tillsynsskyldighet och äveningripanden i administrativ ordning. Staten får dessutomgenom uttalanden i samband med lagstiftning och olikautredningar på rennäringens område anses ha åtagit sig ettsärskilt ansvar för att näringen skall kunna bestå ochutvecklas. Ett viktigt instrument i utvecklingsarbetet ochför att motverka konflikter med tredje man ärrådgivningsverksamheten. Kunskaper och kontakterna ärnödvändiga i arbetet med alla de särpräglade frågor som rörnäringen. Inte minst gäller det den omfattandeverksamheten med upplåtelse av nyttjanderätt enligtrennäringslagen på statens områden ovan odlingsgränsen,den s.k. fjällförvaltningen. Upplåtelse av nyttjanderättsåsom jakt, fiske och rätt att disponera mark genom arrendeeller i annan form får ske endast om upplåtelsen inteinnebär avsevärd olägenhet för renskötsel och derenskötande samerna. För dessa bedömningar krävs godkännedom om rennäringen.2. I jämförelse med vad som gäller för andra areellanäringar är rådgivningen inom rennäringen av färskt datum.Särskilda resurser för ändamålet avsattes egentligen förstvid tillkomsten av rennäringslag. På grund avresursbrist har verksamheten legat på enrelativt låg nivå. har emellertid i samråd medlantbruksstyrelsen fastlagts riktlinjer för ettrådgivningsprogram för länet. Ett led i det arbetet harbestått i att samarbetet etablerats med norsk renforskningoch resulterat i att två särskilda veckokurser för rådgivareanordnats i och med deltagare från bådaländerna.Ett viktigt forskningsresultat visar på möjligheterna attgenom slaktstrategi ändra renhjordens sammansättning så,att man producerar mera renkött med färre renar.Rådgivarna inom rennäringen måste få möjlighet att föra utsådana forskningsresultat till rennäringsutövarna samtidigtmed annan viktig rådgivning exempelvis i planerings- ochekonomifrågor.3. För med dess ansvar förregionalpolitiken är det av särskilt värde, att rennäringenkan utvecklas. Den får allt större betydelse för deutpräglade glesbygdsområdena i synnerhet i länetsnordligaste del. Där är den renskötande samebefolkningensverksamhet och bosättning en av förutsättningarna för attmånga orter skall kunna bestå med fungerandesamhällsservice. Det är därför viktigt, att denutvecklingspotential som finns inom rennäringen tas tillvara. De naturliga betesförutsättningarna ger inte möjlighetatt öka renantalet. Tvärtom kan det på många hållbehöva minskas. Det gäller därför att öka avkastningen avnuvarande eller mindre renstam. Detta är möjligt enligttidigare nämnda forskningsresultat.Rådgivning inom rennäringen bör alltså även ifortsättningen bedrivas genom den statligarennäringsadministrationen. Rådgivningsfrågorna har ettnära samband med det statlliga stödet till rennäringen.Detta är ytterligare ett skäl för att de skall finnas kvar hosadministrationen, regionalt hos , ditadministrationen kommer att överföras även i de två övrigarenskötsellänen och . Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om att rådgivning till rennäringenäven i fortsättningen bedrivs genom den statligaadministrationen i berörda län.