mot · GE02L415 · 1991-01-25 00:00:00 — Bestämmelser om personnamn, varmed avsesefternamn, mellannamn och förnamn, finns i namnlagen(1982:670). Lagen trädde i kraft den och ersattedå namnlag.Syftet med lagen framgår av propositionen:En utgångspunkt för den nya namnlagen är att en enskildi så stor utsträckning som möjligt skall få bestämma vilketnamn han eller hon skall ha. Lagen har därför utformats såatt den ger utrymme både för traditionella uppfattningaroch, i rimlig grad, för sådana som avviker därifrån. Ensträvan har vidare varit att ge uttryck för principen omjämställdhet mellan kvinnor och män, liksom principen attalla barn skall behandlas lika i namnrättsligt hänseeendeoavsett om föräldrarna är gifta med varandra eller ej.I vissa avseenden har dock effekterna av namnlagen inteblivit de eftersträvade.Det är inte bra att tre olikamyndigheter handhar frågor om personnamn ochnamnbyten. För den enskilde är det svårt att förstå varförpatent- och registreringsverket mot avgift handhar vissanamnfrågor medan folkbokföringsmyndigheten utan avgifthandlägger andra. Även är involverat inamnfrågor.Med mellannamn avses vad som tidigarekallades tilläggsnamn. Mellannamnet skall alltid bärasmellan förnamn och efternamn. Men eftersommellannamnet till sin karaktär är ett efternamn och inte etttraditionellt förnamn uppstår ofta förvirring om vilket avnamnen som är det riktiga efternamnet. torde detockså vara så -- om det av olika anledningar inte finnsutrymme för både mellannamn och efternamn i exempelvisregister -- att efternamnet inte kommer till användning,utan mellannamnet får status av efternamn. Detta skulleenkelt kunna undvikas om mellannamnet åter kalladestilläggsnamn och placerades efter efternamnet. Ettannat sätt att undvika osäkerhet om vad som är detegentliga efternamnet vore att låta den enskilde i högre gradän vad nu är fallet själv bestämma vad som skall varaefternamn och tillåta att det nuvarande mellannamnet fårförbindas med efternamnet med bindestreck och därigenomövergå till att bli en del av efternamnet.Ett exempel får belysa problemet:Eva är gift och har barn som också harefternamnet . Hon skiljer sig men vill behållanamnanknytningen till sina barn och behåller därförefternamnet . Så gifter hon om sig och får barnäven i detta äktenskap. Hennes make heter och honvill nu ha namnanknytning både till sina äldre barn och tillsin nya familj och alltså heta både och eftersom har hetat under lång tidoch är väl känd under det namnet vet hon, att människoräven i fortsättningen kommer att fråga efter henne som EvaAndersson. Skulle hon välja att även fortsättningsvis haAndersson som efternamn måste, enligt namnlagen, Blombli mellannamn och hon kommer då att heta . Men trots att det varit så attmellannamnet (tidigare tilläggsnamnet) placeras föreefternamnet uppfattas det av hart när alla människorsom efternamn! Det som kommer först uppfattas som detprimära, och det primära uppfattas som efternamn. Evakommer snart att finna att hon befinner sig under bokstavenB i informella register och förteckningar etc.Skulle hon vilja ha som mellannamn och hetaEva kommer det troligen att fungera somom hon haft efternamnet utom i de fall därman gör rätt enligt namnlagen, som t ex i pass och påskattsedeln! I telefonkatalogen kommer ingen att hittahenne när de letar under -- vilket man kommeratt göra eftersom hon ''är känd'' som --såvida hon inte bluffar när hon lämnar kataloguppgifternaoch uppger sitt mellannamn som efternamn.Eva vill heta i efternamn. Kunde hondet, vore alla hennes namnproblem ur världen.Det finns inga skäl att riva upp hela namnlagen, menflera goda skäl att göra de förändringar som krävs för att ipraktiken ingen osäkerhet skall råda om vad som ärefternamn. Därvidlag borde större frihet för den enskildeeftersträvas att själv bestämma vilket namn hon eller hanskall ha. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär en översyn avnamnlagen i enlighet med vad som anförts i motionen.