mot · GE02Ju223 · 1991-01-25 00:00:00 — Väl medveten om att rubriken i denna motion ärkontroversiell så vill jag ändå skriva den, och kanske just föratt titeln är kontroversiell så känns den här motionen viktig.När vi diskuterar brott och straff så tycker jag attskygglapparna för vad verkligheten egentligen säger oss,kommer fram på ett mycket olyckligt sätt. Alla har vi välryggat för brottslighetens kalla och inhumana verklighetoch rent reflexmässigt tyckt att det är kriminalvården somvi måste ändra på.Och visst behöver vi förändringar i svensk kriminalvård,men det är enligt min mening inte där som de störstaförändringarna behöver göras, eftersom det inte är där somkriminaliteten har sitt ursprung.För att komma till rätta med något som man inte gillarså måste man gå till botten med vad det är man ogillar ochvar det man ogillar egentligen kommer ifrån. En stor del avdem som begår brott i vårt land har ''lärt'' sig detta beteendei tidiga år, och brotten som vi upprörs över härstammaroftast från ungdomsbrottslighet.I media kallas de besvärligaste pojkarna (det är oftastpojkar det handlar om) bakom brotten för värstingar.Vi får läsa i tidningarna om hur välmenandesocialförvaltningar försöker bryta deras brottsliga bana.Det hela får en vinkling som om det är lyxresor och semesterman skickar iväg alla brottslingar på. Genast får man någrai läsekretsen att utbringa krav om hårdare tag och att det är''för j-vligt att man skämmer bort de här ungdomarna''.Själv har jag arbetat på ungdomsvårdsskola,behandlingshem för missbrukare och på vanliga skolor medungdomar med s.k. ''speciella behov'' och jag kan intekomma ihåg att jag har mött någon i den här kategorien somjag har ansett vara speciellt bortskämd (de som ärborskämda hittar man oftast i vanliga klasser). Problemetär inte att vi skämmer bort dem som kallas för ''värstingar''utan att de inte behandlas på ett konsekvent sätt innan deblir ''värstingar''.Det vi egentligen borde diskutera och engagera ossmycket i är hur vi gör för att minimera det antal ungdomarsom börjar sin brottsliga bana.Vi har en hel del forskning som beskriver vad vi vetom ungdomsbrottslighet och rekrytering av nyabrottslingar. I en artikel i tidningen nr 3/90 (gesut av ) skriverutredningschefen på brottsförebyggande rådet JerzySarnecki en mycket intressant artikel. Här ett citat:Brottsligheten bland de unga är ett allvarligtsamhällsproblem. Få människor skulle ta avstånd från dettapåstående. De flesta i vårt samhälle anser att detta är sant.Dessutom tycks det vara en evig sanning. Jag tror knappastatt det funnits någon generation i vår civilisations historiasom inte var oroad av det uppväxande släktets avvikandebeteende. Och visst har denna oro kunnat anses befogad.Övergången från barndomen till vuxenåldern har alltid varitstormig. Vad vi kan trösta oss med är att dessa vilda ungamänniskor har i varje generation blivit äldreoch lugnare och efter hand själva börjat bekymra sig övernästa uppväxande generation. har det gått bra ochsannolikheten att det inte gör det just är ganskaliten.Att människor, och då kanske i synnerhet ungamänniskor, ibland bryter mot normer är dessutom långtifrån alltid av ondo. Det är i själva verket en förutsättningför att normerna i samhället förändras och alltså också enförutsättning för samhällsutvecklingen. Vilka normbrottsom för samhällsutvecklingen framåt kan sällan bedömas avsamtiden, det är först ur ett historiskt perspektiv som vi kanfå en sådan förståelse.Det är inte heller säkert att ungdomsproblemen i ettsamhälle verkligen ökar, när oron för dessa problem ökar.Vi lever just nu i av en sådan stegrad oro. Det gårknappast utan att våra massmedier uppmärksammarnya fall av ungdomsvåld, ungdomsmissbruk eller andraproblem bland de unga. Men när ett problemuppmärksammas, och när många i ett samhälle oroas avdet, brukar det också ofta innebära att vår beredskap att taitu med problemet ökar. Uppmärksamheten kringproblemet leder till en mobilisering.Så tycks vara fallet med ungdomsbrottsligheten i vår tid.Enligt de statistiska uppgifter vi har tillgängliga harungdomsbrottsligheten i ökat mest under 1950- och1960-talen. D.v.s. då problemet haruppmärksammats förhållandevis lite. visar statistiken inte längre någon ökning av brottbland de unga. Intressant nog är det ungefär då debatten omungdomsproblemen tar fart.Nu är den officiella statistiken över ungdomar sommisstänkts, eller, som det brukar heta, lagförts för brottbelastad med stora brister. Det kan knappast vara lämpligtatt uttala sig om den faktiska brottslighetens omfattningbara mot bakgrund av denna. Det finns dock åtskilligaandra variabler som pekar i samma riktning. Bland deviktigaste finns uppgifter om ungdomarnas alkohol- ochnarkotikavanor, som härstammar från de s.k.själrapporterande undersökningarna. I dessaundersökningar, som genomförs regelbundet medungdomar i årskurs 9, framgår att de svenska ungdomarnapåtagligt har minskat sin användning av alkohol ochnarkotika. uppgav av allaungdomar att de använt narkotika.Motsvarande andel är bara 3 %.Det som sagts ovan innebär dock inte attungdomsproblemen skall bagatelliseras. Visserligen har detgått bra i största allmänhet men det har inte gått bra för alla.Det kommer troligen också att gälla den nu uppväxandegenerationen -- de allra flesta kommer att klara sig. För endel av de unga väntar dock ett liv i brottslighet, missbruk,sjukdom, social isolering etc. Många av dem kommer ocksåatt dö tidigt till följd av missbruk eller genom självmord.Forskningen har gett oss en mängdkunskap om de skillnader som finns mellan dem somkommer att klara sig och dem som det kommer att gå illaför. Självfallet kan vi inte på något enkelt sätt peka ut deindivider som kommer att få ett liv i social misär. Deenskilda människoödena kan inte förutsägas. Däremot kanvi peka ut de grupper av ungdomar som löper mycket störrerisker än sina jämnåriga att få allvarliga problem senare ilivet. Vilka dessa ungdomar är vet vi förhållandevismycket om.Således vet vi att ungdomarna, som tidigt blir kända förbrottslighet, löper betydligt större risker än andra att senarei livet utveckla ett allvarligt alkohol- ellernarkotikamissbruk och/eller andra sociala problem. Andraproblem i tonåren som anpassningsproblem i skolan, påfritiden eller liknande är också viktiga varningssignaler. Justörre de ungas missanpassning är och ju tidigare denuppträder, desto större är riskerna. Uppfattningen att detär narkotikamissbruket som leder till allvarlig brottslighetbekräftas inte alltid av forskningen. Förhållandevis oftabörjar i stället de blivande grova missbrukarna medbrottslighet under de tidiga tonåren, ibland ännu tidigare.Missbruket blir ytterligare ett steg i utvecklingen mot en alltallvarligare asocialitet.Denna utveckling från småbus och mindre allvarligabrott till allt allvarligare brottslighet och missbruk brukarske i en krets av jämnåriga kamrater. Det är av dessakamrater som de unga lär sig tekniker att begå brott ochmissbruka narkotika samt förvärvar de normer ochvärderingar som hänger samman med brottslighet ochmissbruk. ''Lärarna'' i detta samspel är ofta bara obetydligtäldre än ''eleverna''. ''Undervisningen'' är mycket praktisktinriktad och sker genom aktivt deltagande i de brottsligaaktiviteterna. Efter bara är de nya adepterna''fullärda'' och tar snabbt över ''lärarrollen'' gentemot nyagenerationer av yngre kamrater. På så sätt brukarungdomsbrottsligheten i ett geografiskt område varatämligen trots att det ständigt är nya individer somdeltar i denna aktivitet.Självfallet är inte alla ''elever'' lika motiverade för dennasorts inlärning. Forskningen visar, att de ungdomar somsöker sig till och stannar i dessa nätverk av asocialarelationer ofta kommer från familjer med allvarliga socialaproblem. Dessa pojkar, den stora majoriteten av dessaungdomar är pojkar, har ofta föräldrar, som också självahaft allvarliga problem under uppväxten och oftafortfarande inte helt har kunnat anpassa sig till samhälletskrav. Missbruk bland dessa föräldrar, framför allt blandpapporna, är vanligt. Föräldrarna har också ofta svårt attuppfylla sin föräldraroll mot sina barn. Tillsynen ochuppfostran fungerar dåligt. Relationerna mellan de ungaoch föräldrarna är ofta störda . Ocksåföräldrarnas relationer med varandra är ofta konfliktfyllda.Påtagligt många ungdomar med allvarligaanpassningsproblem kommer från splittrade familjer ävenom majoriteten av dem som kommer från splittrade familjerinte uppvisar allvarligare symptom på bristande socialanpassning.Sammanfattningsvis kan man alltså säga attförutsättningar för grov asocialitet i vuxen ålder skapas ihemmet. Ungdomar, som till följd av familjeproblem ellerannat har dåliga förutsättningar, brukar i störreutsträckning än andra fastna i nätverk av asociala relationer.I dessa nätverk sker sedan en inlärning av asocialt beteendeoch av de normer och värderingar som hör samman meddetta. Ju den unge stannar i ett sådant nätverk,desto svårare är vägen tillbaka. Utbildningen försummas,missbruket blir allt allvarligare, kontakter med andra somär mer välanpassade bryts...För den som vill arbeta förebyggande finns det alltså tvåmöjligheter. En möjlighet är att man satsar på familjer ochförsöker att förbättra föräldrarnas förmåga att fungera somgoda uppfostrare. Skall man lyckas med det måste manbörja mycket . Kanske t.o.m. innan barnet är fött ellernär det är litet. Riskfamiljer kan vi känna igen redan då.Det alternativa sättet är att vidta åtgärder mot denätverk av asociala relationer, i vilka inlärningen avasocialitet sker. Åtgärderna här måste både riktas mot''lärarna'', som måste bort från denna miljö, och mot''eleverna'', som måste få ''slagkraftiga'', d.v.s. likaspännande, engagerande, statusgivande ochgemenskapsskapande alternativ till livet i busgänget.Vi vet numera en hel del om riskerna. Forskningen omeffektiva metoder för att motverka dessa risker är dock barai sin början.Så långt . Jag tycker att han klär i ord påett mycket tydligt sätt det som jag har mött ute blandungdomar. Detta ger ett fint underlag för oss politiker föratt vi ska kunna ta steget från ord till handling.Sarnecki slutar artikeln lite korthugget med att skriva attforskningen om effektiva metoder för att motverkabrottslighet bara har börjat.Alltså! Vi politiker måste se till att vi tar beslut som göratt han och hans forskarkollegor får något att forska om.Utredning för att förebygga (ungdoms-)brottslighetJag anser att vi måste åtgärda och utreda hur vieffektivast eliminerar möjligheterna för brottsligheten att fåfotfäste bland våra ungdomar.Den allvarligaste bristen att komma tillrätta medgrogrunden för ett brottsligt beteende, är enligt min meningatt vi inte sätter in tillräckligt effektiva åtgärder tidigt fördem som befinner sig i riskgrupperna.Varför har vi då problem med att effektiva åtgärder motbrottslighet inte sätts in ?Jag tror, och har även en del erfarenhet, attansvarsförhållandet och samordningen från enskilda ochsamhällets sida inte är vad det borde vara.Det är i praktiken väldigt oklart vem det är som har detfulla ansvaret för att det sätts in samlade åtgärder när manser att det håller på att gå åt skogen för ''''. Attföräldrar -- även om de inte sällan har egna, svåraproblem -- har ansvar för '''' är självklart. Men ävenförskolan, skolan, psykologer, kuratorer, lärare, rektorer,fritidsledare, grannar, skolstyrelse, socialnämnd, polis m.fl.har också ett stort ansvar för ''''. Men ändå är det juoftast så att han hamnar någonstans mellan stolarna blandalla de som har ansvaret för honom.Ser man på hur många det är som faktiskt jobbar med atthjälpa våra barn att hamna rätt i samhället så kan manknappt tro att det saknas resurser.Jag tror inte heller att det är resurserna som saknas, utanatt mycket av problemen består av att det i praktiken (iteorien finns det gränsdragningar som skall fungera) äroklara ansvarsförhållanden som gör att '''' inte får hjälpmed att bryta sitt destruktiva beteende. Ansvaret handlarinte bara om det praktiska ansvaret utan i minst lika storomfattning om det ekonomiska ansvaret.Vems pengapung är det som skall tullas på lite pengar föratt '''' skall få den hjälp han behöver för att klara sigundan dåliga vanor? Ur kostnadseffektivitetssynpunkt så ärdet inget tvivel om att de försummelser vi gör i ett tidigtstadium för de här ungdomarna kostar samhället enormasummor och detta utan att väga in dentragedi som blir resultatet för dem som hamnar i fängelse.Bara för att vi inte klarar av att sätta in resurserna såhamnar '''' till slut hos det som vi kallarkriminalvården.Alltså är vi tillbaka där jag började: Kriminalvårdhandlar egentligen inte om kriminalvård, utan om hur manmotverkar att våra barn inte hamnar i riskzonen för att blibrottslingar. Med hänvisning till det anförda hemställsatt hos regeringen begär att en utredningtillsätts med uppgift att skapa förutsättningar för etteffektivt förebyggande av ungdomars brottsutveckling.