mot · GE02So466 · 1991-01-25 00:00:00 — Barnhälsovårdens överförande till primärkommunerna BakgrundDe kvarvarande väsentliga hälsoproblemen inombarnhälsovården definieras av mödra--barnhälsovårdsutredningen till följande fyra:Psykosociala hälsoproblemSkador av omgivningensrökning, alkohol- och drogmissbrukBarnolycksfallKostrelaterade sjukdomarGemensamt för alla dessa problem är att orsaken intestår att finna hos barnet självt utan i barnets uppväxtmiljö.För denna uppväxtmiljö har primärkommunerna enligt 12§ socialtjänstlagen det övergripande ansvaret:''skall verka för att barn och ungdom växerupp under trygga och goda förhållanden, i nära samarbetemed hemmen främja en allsidig personlighetsutveckling ochen gynnsam fysisk och social utveckling hos barn ochungdom ...''Med tanke på ovanstående är det onekligen förvånandeatt landstingen och inte primärkommunerna givits ansvarför den förebyggande barnhälsovården. Orsaken till att såär fallet är enbart historisk. När barnhälsovården i Sverigeorganiserades efter riksdagsbeslut var verksamhetenhelt inriktad på att förebygga infektioner, geskyddsläkemedel och spåra sjukdomar och handikapp hosbarnen. Inget av de nuvarande hälsoproblemen uppfattadessom uppgifter att arbeta med med undantag avkostrelaterade sjukdomar, dock endast i den mån enbristfällig kost påverkade barnens aktuella hälsotillståndoch inte som den framtida hälsan. Dåtidenshälsovårdsarbete var därför en naturlig uppgift för ensjukvårdsorganisation.Om ansvaret för det förebyggande arbetet vid den tidenhelt låg på sjukvårdsorganisationerna (som med tiden blivitliktydigt med landstingen), har utvecklingen ochlagstiftningen lett till att ansvaret blivit delatmellan landsting och primärkommuner. Detta har medförtså många oklarheter i ansvarsfördelningen och så dåligintegrering av olika förebyggande verksamheter att tiden nuär mer än mogen för en radikal omorganisering av helabarnhälsovården i primärkommunal regi.Särskilt tydligt framstår bristerna i nuvarandeorganisation när det gäller de psykosocialahälsoproblemen inklusive skador av rökning,alkohol- och drogmissbruk. Förskoleåren och särskiltdet första levnadsåret är oändligt mycket mer betydelsefullaför den vuxnes psykosociala hälsa än någon annan period ilivet. Våra kunskaper om hur man kan stödja resurssvagaföräldrar, så att deras nyfödda barn får en bättre chans attklara sig här i livet har ökat väsentligt under det senastedecenniet. Nuvarande barnhälsovårdsorganisation haremellertid små eller inga förutsättningar att ge detta stöd.Det förutsätter dels att personalen har omfattandekunskaper om och erfarenhet av spädbarnsvård ochföräldra--barninteraktion, som distrikssköterskor med allavårdgrenar sällan eller aldrig kan skaffa sig. Det kräverockså ofta intimt samarbete med , sombarnhälsovårdsöverläkaren i framhåller.Primärkommunen får ta ekonomiskt ansvar förpsykosociala problem hos ungdomar och vuxna.Motivationen att satsa på förebyggande arbete redan underspädbarnstiden, när detta har störst förutsättningar attlyckas, borde därför vara större om det var klart attprimärkommunen också har ansvar för detta.Situationen är väl ägnad att inte göra någonting underbarnens viktigaste första levnadsmånader.Socialstyrelsen sände 1984 ut ett förslag till utvidgadeföreskrifter för förskolehälsovården på remiss.BarnolycksfallÄven förebyggande av barnolycksfall borde enligtsocialtjänstlagen vara en primärkommunal angelägenhet.Här har barnhälsovården tagit på sig ansvaretatt informera föräldrar om barnskydd i hemmet och i vissmån trafiken. De allvarligste olycksfallen sker emellertidutomhus, särskilt i trafikmiljön som varken föräldrar ellerbarnhälsovårdspersonal kan påverka.Kommunala tjänster för barnskyddsombud ellerbarnmiljöombud har överallt där de inrättats visat sig sänkaantalet barnolycksfall med 20--. Först omprimärkommunerna får ett odelat ansvar för allförebyggande barnhälsovård blir behoven avbarnmiljöombud, s.k. barnombudsmän, sannoliktuppenbara för alla.Kostrelaterade sjukdomarÄven arbetet med att förebygga kostrelateradesjukdomar skulle kunna effektiviseras underprimärkommunalt huvudmannaskap. Problemet nu är atten felaktig kost, som är av stor betydelse för en rad vanligafolksjukdomar i vuxen ålder, är betydligt vanligare blandbarn i socialt utsatta familjer och att barnhälsovården intehar metoder att påverka just dessa familjers kostvanor.Informationen når, d.v.s. påverkar, bäst den som minstbehöver den trots att vi träffar alla föräldrar. Fleraundersökningar tyder också på att den sociala olikheten ikostvanor åter börjat öka efter att under hela detta sekeltidigare ha minskat. Övervikt var vanligare bland barn ilägre socialgrupper i en studie vilket den inte vartidigare och även skillnader i barnens längdutveckling hartillkommit.För att påverka kostvanorna i de socialt svagastefamiljerna krävs samma typ av gruppverksamheter som kanförebygga psykosocial ohälsa bland barnen. Föräldrarnabehöver stöd i hela sin föräldraroll som man visat i fleraförsöksverksamheter i landet.Med ett odelat huvudmannaskap för det förebyggandearbetet skulle kostundervisningen i skolan sannolikt ocksåbättre integreras i detta arbete. Mödrarna i mest behov avkost- och matlagningskurser har ofta lämnat skolanutan att ha lärt sig laga den nyttiga och billiga basmaten.Kanske skulle man rentav börja inse den förebyggandeeffekten av bättre kvalitet på skolmåltiderna ochmåltidsmiljön i skolan.Ytterligare ett tungt vägande skäl att överföra ansvaretför barnhälsovården till primärkommunerna är att dettatorde vara enda möjligheten att lösa problemet medbarnhälsovårdens allt svagare och trängdare position inomprimärvården. Varken på fältet eller i ledningen finnslängre några personer med tillräcklig erfarenhet ochkunskaper om barn och barnhälsovård. Endastbarnhälsovårdspsykologerna försöker föra barnfamiljernastalan.I primärkommunal regi skulle barnhälsovården kunnaintegreras med framförallt mödrahälsovården ochsocialtjänsten. Även barnmorskorna bör anställas avkommunen, då det psykosocialt förebyggande arbetetbörjar redan före barnets födelse. Det handlar inte längreom enbart kontroll av modern inom mödrahälsovårdeneller barnet inom barnhälsovården och inte heller om vårdutan om stöd och service till hela familjen.Familjeservicecentraler skulle alltså inrättas.Förutom barnmorska skulle där finnas en eller flerasjuksköterskor med distrikts- ellerbarnsjuksköterskeutbildning, som enbart arbetade medförebyggande barnhälsovård och enklare sjukvård tillsmåbarnsfamiljer. Gynekolog och barnläkare eller särskiltintresserade distriktsläkare med vidgad erfarenhet avgynekologi respektive pediatrik köptes av landstingen. Enmödra--barnhälsovårdspsykolog kunde arbeta på fleracentraler. En socialsekreterare, specialiserad på familjermed förskolebarn, skulle knytas till centralen och sannoliktendast arbeta där. Risk finns annars att verksamheten skullefå alltför mycket av kontrollfunktion. Om man följerprincipen att föräldrarna alltid deltar i samarbetet förbarnens hälsa skulle en sådan organisation ge bättregarantier för sekretessen än det mycket bristfälliga skyddsom nu finns på vårdcentralerna med hela vårdlaginblandade.Åtminstone i de större kommunerna skulle särskildaverksamheter för familjer med behov av särskilt och tidigtstöd knytas till centralerna. Någon öppenförskoleverksamhet kan också tänkas knytas litet fastare tillsådana centraler.Att barnhälsovården helt logiskt får samma huvudmansom skolhälsovården medför dessutom att det nu oftastbristfälliga samarbetet i samband med skolstartenförbättras. Smärre kommuner får därmed också störremöjligheter att ordna kombinerade tjänster till läkare medsärskild barnkompetens, vilket det finns ett stort behov av. Med hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till känna attbarnhälsovården bör överföras till primärkommunerna.