mot · GE02U661 · 1991-01-25 00:00:00 — Miljontals sovjetmedborgare led svårt inte bara avhunger utan också av ofrihet och förtryck under Stalin-tiden. Om man bortser ifrån att dårasade som värst, kan man ställa frågan: skulle ettekonomiskt och tekniskt bistånd från Svergie då varittänkbart? Jag tror inte det. under stora likheter med för femtio årsedan, men stödet från har alltid varit starkt.Det är svårt att förstå hur de svenskaregeringsföreträdare som gjort många besök iCuba har kunnat charmas så av denna kommunistdiktaturatt man aldrig någonsin ifrågasatt systemet. Det borde varasjälvklart att kraftfullt protesterar emot förtrycket iCuba. Ett destruktivt system som känns igen från de flestakommunistländer och vars synligaste bevis i ärförfallna byggnader, gator och vägar, brist på de enklastebasvaror och att det finns ett stort antal politiska fångar.Den enda uppbyggnad man kan tala om är en stark militär-och polismakt. Kontrollen av medborgarna är mycketsträng och människor förföljs eller interneras för sinaobekväma åsikters skull. Kommittéerna till revolutionensförsvar (CDR) är de fasta knutarna i det nät somangiverisystemet utgör. Alla kontrollerar alla. Spindeln inätet är säkerhetspolisen, alltid beredd att rycka ut.Låt vara att också före revolutionen styrdes av endiktator och att de sociala orättvisorna var mycket stora,men landet var ingalunda underutvecklat som ibland påstås.Cuba hade en väl utbyggd infrastruktur med farbara vägar,fungerande kommunikationer och det fanns envälutvecklad industri. hade naturresurser och enproduktionskapacitet som räckte både för folketsförsörjning och till export. Dagens matköer utanför denästan tomma butikerna har en slående likhet med dem iLeningrad. Enda skillnaden är att cubanerna inte behöverfrysa medan de väntar.Tvärt emot vad man skulle kunna tro är det somförser med det starkaste argumentet emot enförändring. Så länge handelsblockaden pågår kan den lastasför alla svårigheter som folket utsätts för och cubanen igemen har små möjligheter att upptäcka att de störstaproblemen har sin orsak i det inhemska politiska ochekonomiska systemet. Ännu efter revolutionen ärCuba långt ifrån självförsörjande. Tvärtom har beroendetutifrån ökat. Sedan kraftigtminskat sitt stöd befinner sig när detta skrivs i densvåraste ekonomiska situationen på mycket länge.Likväl måste det finnas mer angelägna mottagare av vårtbistånd än ett land som på trettioett år under en diktatoriskregim inte lyckats med någonting annat än att undan förundan försämra folkets levnadsstandard. Visserligen ärsjukvård och undervisning gratis, men segregationen ärminst lika stor som före revolutionen bara med denskillnaden att den forna överklassen ersatts av en ny,privilegierad överklass av höga militärer, poliser ochpartifunktionärer.Det torde finnas tillräckligt många bevis på vilkendestruktiv inverkan enpartisystem, planekonomi ochkorruption har även på länder med goda förutsättningar fören gynnsam utveckling, för att också skall inse detorättfärdiga i att hålla en diktator under armarna. Man kaninte bortse ifrån att den politiska miljön har avgörandebetydelse för vilka resultat som kan uppnås med biståndet.En uttalad vilja till demokratisk utveckling och respektför mänskliga rättigheter borde vara ett oavvisligt krav närdet gäller . Läget just nu tyder inte på att någonsinnesändring skulle vara att vänta. Tvärtom har situationenbara blivit betydligt kärvare för såvälcubanerna i allmänhet som de grupper som arbetar förmänskliga rättigheter och nationell försoning.Man kan ifrågasätta vilka möjligheter till liberaliseringsom finns i . , som betraktar sig själv somden siste försvararen av marxism-leninismen, avfärdar allaförändringar som ett svek mot den sanna läran. Han harsvurit att hellre gå i döden med sitt folk än ge efter för någonform av kapitalism. Hans tidigare paroll ''Fäderneslandeteller döden'' har bytts till ''Socialism eller döden'' ettbudskap som möter en varhelst man rör sig i . Eftertövädret och den pågående demokratiska processen i deösteuropeiska länderna tvingar de kubanska myndigheternanu hem tiotusentals studenter och gästarbetare ochavhoppen ökar i snabbt tempo.Men det finns idealister, människor med sällsynt andligresning, människor som tror på icke-våldsmetoder, påförnuftets och det godas seger och som önskar en dialogmed statschefen eftersom de är övertygade om att politiskaförändringar och personlig frihet också skulle frigöramänniskors kreativitet och förmå lyfta landet ur detförnedrande tillstånd det hamnat i. De stannar kvar i ,landet de trots allt älskar.Fullt medvetna om det personliga risktagandet uttryckerde kritiska synpunkter emot den rådande ordningen,förfäktar andra politiska åsikter än dem som marxism-leninismen föreskriver eller talar bara högt men stillsamtom mänskliga rättigheter (MR) och rätten att ge sina barnkunskap om fädernas religion, den kristet-katolska som hardjupa rötter i det spanska Amerika.Detta renderar dem mycket obehag, säkerhetspolisensoch myndigheters trakasserier och mobbning av CDR-kommittéer som uppmanats att kasta sten, föra oväsennattetid utanför dissidenternas bostäder och målakränkande slagord på fönster och väggar.Under ständiga hot om repressalier och risk för att närsom helst bli arresterade, inte sällan torterade, arbetar deoförskräckt vidare. De är övertygade om att makthavarnaförr eller senare måste inse att landets problem inte kanlösas genom förödmjukande behandling av medborgarnaeller med politisk propaganda, slagord och paroller. Det ärbara cubanernas egen inneboende förmåga och vilja tillförändring, deras längtan efter personlig frihet som kan ledatill en bättre tillvaro för hela folket.Andra politiska partier än det kommunistiska ärförbjudna, men en av MR-grupperna har antagit namnetPartiet För Mänskliga Rättigheter i , en annan gruppkallar sig och entredje heter likadant men har tillägget ''Nationellförsoning''. Dess ledare är en av de mera kändasamvetsfångarna, professor finns grupper associerade med katolska kyrkanliksom en Ekologisk-Pacifistisk organisation. Vad de allahar gemensamt är en strävan mot en samhällsförändringefter pacifistiska principer och att förändringarna måstekomma genom folket i , inte genom yttre hot och minstav allt en ny, blodig revolution.Det är dessa människor som bäst behöver vårt stöd.Utanför arbetar en grupp exilcubaner, företrädareför olika politiska riktningar med demokrati som främstakännemärke. bildade denna grupp KubanskaDemokratiska Plattformen (Plataforma DemocraticaCubana). Initiativtagaren heter verkar från Madrid.Eftersom trots upprepade påstötningar från bl.a.FN och Röda korset inte visar minsta vilja att respektera enselementära mänskliga rättigheter bör något svenskt biståndtill inte komma ifråga.Som läget just nu ter sig i är det inte otänkbart attlandet kan komma att drabbas av akut brist på mat. Om ensådan situation skulle uppstå måste givetvis ett renthumanitärt bistånd övervägas för att avvärja enhungerkatastrof.Det är inte bara som försökt isolera , dencubanska regimen vill själv ''skydda'' ön från resten avvärlden. Det borde vara en demokratisk uppgift att så oftadet går sticka hål på bubblan för att ge cubanerna tillfälle attandas en annan luft, att verka för ett utbyte mellanmänniskor så att demokratiska idéer kan slå rot och spridasbland folkflertalet. Vårt stöd bör i första hand ges åt demsom inom och utanför verkar för mänskligarättigheter, en fredlig omdaning och nationell försoning. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om Cubabiståndet,2. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om stöd för dem som verkar förmänskliga rättigheter, en fredlig omdaning och nationellförsoning på ,3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om protester mot förtrycket påCuba.