bet · GE01LU24 · 1991-03-26 00:00:00 — I betänkandet behandlas två motioner (v, mp) vari framförsönskemål om skärpning av skadeståndsansvaret för innehavare avkärnkraftsanläggningar och en motion (m) om förbättradeskadeståndsmöjligheter vid miljöskador.Utskottet avstyrker bifall till motionerna. Till betänkandethar fogats två reservationer (v resp. mp) och ett särskiltyttrande (c) beträffande ställningstagandet till de tvåmotionerna rörande skadeståndsansvaret för innehavare avkärnkraftsanläggningar samt ett särskilt yttrande (m) i fråga omskadeståndsmöjligheterna vid miljöskador. 1990/91:L607 av m.fl. (mp) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna attatomansvarighetslagen skall ändras så att obegränsatskadeståndsansvar inträder för reaktorinnehavare, alternativtsvenska staten, vid ett eventuellt reaktorhaveri i ,2. att som sin mening ger regeringen till känna attSverige internationellt skall verka för att obegränsatskadeståndsansvar vid kärnkraftsolyckor skall gälla även övernationsgränserna.1990/91:L609 av m.fl. (m) vari -- med hänvisningtill vad som anförts i motion 1990/91:Jo733 -- yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om skadeståndsmöjligheter.1990/91:L622 av () vari yrkas att hosregeringen begär förslag till sådan ändring iatomansvarighetslagen att reaktorinnehavaren åläggs radikaltökat skadeståndsansvar.1 Skadeståndsansvar vid atomolyckor1.1 Gällande ordningInternationella bestämmelser om ansvarighet för skador somorsakats av atomolyckor finns 1960 i avslutadkonvention om skadeståndsansvar på atomenergins område.Konventionen jämte 1964 avslutat tilläggsprotokoll träddei kraft . Konventionen () i desslydelse enligt tilläggsprotokollet har ratificerats av 14västeuropeiska stater, inbegripet Sverige.Enligt är innehavaren av en atomanläggningansvarig för skador som uppkommer i samband med driften avanläggningen oberoende av vållande, dvs. på objektiv grund.Ansvaret skall vara begränsat till visst belopp för varje olyckaoch vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti.År 1963 avslutades i en konvention om supplerandestatsansvar. Konventionen, som i det följande benämnstilläggskonventionen, är ett komplement tillPariskonventionen. Tilläggskonventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde 1974 och har numeratillträtts av elva av stater.Tilläggskonventionen syftar till en civilrättslig reglering avfrågan om ersättning av statsmedel vid stora olyckor. Enligttilläggskonventionen utgår supplerande ersättning av statsmedeli den mån ansvarsbeloppet enligt inte förslårtill full ersättning åt de skadelidande. Ersättningssystemetverkar i flera steg. Anläggningsinnehavarens ansvar utgör detförsta steget. Eftersom ansvaret kan variera i de olikakonventionsstaterna, skall i ett andra steg den stat därinnehavarens anläggning är belägen bidra till att täcka skadornamed upp till 70 miljoner särskilda dragningsrätter (en avInternationella valutafonden använd beräkningsenhet) elleromkring . Till det tredje steget, somomfattar intervallet 70--120 miljoner särskilda dragningsrätter,skall de stater som är anslutna till tilläggskonventionengemensamt betala efter särskilt angiven beräkningsgrund.År 1982 antog ett tilläggsprotokoll tillPariskonventionen och ett tilläggsprotokoll tilltilläggskonventionen. Protokollen innebär bl.a. den ändringenatt den maximala ersättning som kan utgå av statsmedel höjts ochatt samtliga beloppsgränser numera uttrycks i särskildadragningsrätter. Tilläggsprotokollen har tillträtts av (prop. 1981/82:163, LU 1982/83:15). Protokollen har dock ännu ejträtt i kraft.De beloppsgränser som gäller enligt de två konventionernajämte de ännu ej ikraftträdda tilläggsprotokollen är följande.Det sammanlagda belopp upp till vilket den stat vari denskadevållande anläggningen är belägen ansvarar enligtersättningssystemets andra steg uppgår till 175 miljonersärskilda dragningsrätter (ca ).Ersättning enligt tredje steget utgår med sammanlagt högst 300miljoner särskilda dragningsrätter (ca ).Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk del iatomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen liggerPariskonventionen och tilläggskonventionen. Eftersom 1982 årstilläggsprotokoll inte trätt i kraft har de bestämmelser iatomansvarighetslagen som grundar sig på dessa inte heller sattsi kraft. Atomanläggningsinnehavarens ansvar har -- efter enändring som trädde i kraft -- fastställtstill för varje olycka. gällde engräns på . Ansvaret skall vara täckt av enobligatorisk försäkring, som skall motsvara avansvarsbeloppet, eller av någon annan ekonomisk garanti. Denhögsta sammanlagda ersättning som utgår enligtlagen (första--tredje steget) är i enlighet medtilläggskonventionsbestämmelserna begränsad till 120 miljonerdragningsrätter eller ca per olycka. Gränsenmellan andra och tredje steget har inte tagits in iatomansvarighetslagen eftersom gränsdragningen har betydelseendast för det inbördes förhållandet mellan konventionsstaterna.Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglerna ombetalningsansvar har i atomansvarighetslagen förts in ett fjärdesteg som innebär ett civilrättsligt ansvar för svenska staten.Gränsen för statsansvaret är satt så att det sammanlagdabeloppet som står till förfogande för dem som lider skada pågrund av driften av en atomanläggning uppgår till 3 miljarderkronor per olycka. För ansvaret enligt detta fjärde steg gällervissa i atomansvarighetslagen närmare angivna inskränkningar. Av33§ atomansvarighetslagen följer vidare att i de fallersättningsbeloppen enligt lagen inte räcker till för attuppkomna skador skall kunna ersättas fullt ut kan ytterligaregottgörelse utgå av statsmedel. Grunderna för sådan särskildgottgörelse skall fastställas genom särskild lagstiftning.Pariskonventionen jämte tilläggen till den syftar till enregional reglering i av atomansvarighetsfrågorna. Ettmera världsomfattande syfte har den atomansvarighetskonventionsom antogs vid en konferens i och som utarbetatsinom (). Wienkonventionenhar tillträtts av tio stater, varav endast eneuropeisk, nämligen . Liksom Pariskonventionenföreskriver ett strikt skadeståndsansvar föranläggningshavaren. De båda konventionerna överensstämmer imånga avseenden men det finns också åtskilliga skillnader mellandem. Sålunda uppställs i exempelvis inte någotkrav på att anläggningshavarens ansvar skall vara begränsat utandet lämnas konventionsstaterna fritt att införaansvarighetsbegränsningar vilka dock inte får understiga ettvisst belopp. har inte tillträtt avfrämst den anledningen att ett tillträde till både den ochPariskonventionen skulle medföra rättstekniska problem som intevägdes upp av intresse att tillträda (se prop. 1968:25 med förslag till atomansvarighetslag m.m. s.58 f.).År 1988 tillkom i ett protokoll som länkar samman Wien-och Pariskonventionerna. Protokollet har undertecknats av 19stater, däribland av . Genom protokollet utvidgastillämpningsområdet för de båda konventionerna på så sätt attansvaret enligt den ena konventionen gäller också till förmånför de skadelidande i stater som är anslutna till det andrakonventionssystemet. I protokollet har intagits en lagvalsregelsom anger vilken av konventionerna som skall tillämpas vid varjesärskilt skadefall.1.2 MotionsmotiveringarI motion L616 av m.fl. (mp) hävdas attkärnkraftsindustrin bör bära det fulla skadeståndsansvaret förkärnkraftsolyckor. Enligt motionärerna bör frånträdaPariskonventionen om det förhåller sig så att den förhindrar attfullt kostnadsansvar utkrävs av anläggningshavarna eller ocksåverka för en ändring i konventionen. Principen bör vara attskadeståndsansvaret vid kärnkraftsolyckor inte skall varabeloppsmässigt begränsat. Motionärerna är medvetna om attförsäkringar inte kan tecknas för ett obegränsatskadeståndsansvar och anser att i den situationen det endastfinns två alternativ, nämligen att staten antingen ser till attverksamheten upphör eller ikläder sig det fullaskadeståndsansvaret. Vidare framhålls att bör frånträdaPariskonventionen eller verka för att ett obegränsat ansvarskall gälla mellan länder.Även i motion L622 av . () understryks attkärnkraftsindustrin i princip bör bära det fulla ekonomiskaansvaret för eventuella skadeverkningar. Eftersomreaktorinnehavare inte i realiteten kan stå för alla tänkbaraskador och försäkringsbolagen inte torde vara villiga att tecknaförsäkringar med ett obegränsat ansvarsbelopp anser motionärernaatt en sådan ordning inte kan genomföras. Det äremellertid motiverat att det belopp upp till vilketanläggningshavaren ansvarar höjs radikalt och att staten iklädersig det fulla ansvaret för översjutande skadeståndsbelopp.1.3 behandlingSedan början av 1980-talet har prövatmotioner med önskemål om ett skärpt skadeståndsansvar förinnehavare av kärnkraftsanläggningar. harmotioner med denna inriktning behandlats i sambandmed proposition 1987/88:139, vari föreslogs attatomansvarighetslagen skulle ändras så att gränsen föranläggningshavarens ansvar höjdes från 500 till 800 miljonerkronor. I sitt av godkända betänkande i ärendet (bet.1987/88:LU32) framhöll utskottet -- i linje med vad utskottettidigare uttalat -- att ansvaret för atomskador i första handbör bäras av kärnkraftsindustrin. Utskottet såg därför medtillfredsställelse att regeringen lagt fram förslag om enhöjning av beloppsgränsen för anläggningsinnehavarens ansvar,vilket innebar att den svenska statens ansvar enligt det andrasteget i ersättningssystemet lyftes över på kärnkraftsindustrin.Vad gällde önskemålen i motionerna underströk utskottet att detinte torde vara förenligt med att åläggaanläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar. Att skullelämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i borde inte komma ifråga. Vi måste därför, påpekade utskottet, bibehålla enbegränsning av ansvarighetsbeloppet. Av väsentlig betydelse förfrågan om var gränsen för anläggningshavarens ansvar skall drasblev därför möjligheten att täcka ansvarigheten genomförsäkringar. Av propositionen framgick att det då inte fannskapacitet på försäkringsmarknaden för att tecknaansvarsförsäkring för högre belopp än . Eftersomförsäkringen enligt 23 § atomansvarighetslagen som regel måstetecknas så att den motsvarar av ansvarighetsbeloppetkunde ansvarsgränsen inte sättas högre än till det ipropositionen föreslagna beloppet på 800 miljoner kronor.Med hänsyn till det anförda kunde utskottet inte delamotionärernas uppfattning att någon omprövning avanläggningsinnehavarens ansvarighet då borde komma till stånd.Utskottet förutsatte emellertid att regeringen med hänsyn tillfrågans vikt noga följde utvecklingen på området och efter handsom förhållandena på försäkringsområdet medgav det tillriksdagen återkom med förslag om höjning avansvarighetsbeloppet. Vad gällde svenska statens särskildaansvar utgick utskottet från att -- som förutskickats ipropositionen -- regeringen senare skulle ta upp frågan om enhöjning av beloppet.Med anledning av vad som anförts i motionerna underströkutskottet avslutningsvis vikten av att regeringen verkar för attde internationella överenskommelserna på atomansvarighetensområde får en så bred anslutning som möjligt och tar till varade möjligheter som finns till förbättringar aversättningssystemet vid atomskador.Frågan återkom motionsvägen senast vid 1989/. Isitt av godkända betänkande 1989/90:LU29 hänvisadeutskottet till sina uttalanden och framhöll att någranya omständigheter inte hade framkommit som borde föranleda atten omprövning av anläggningshavarens ansvar kom till stånd.Utskottet förutsatte emellertid liksom tidigare att regeringenföljde utvecklingen och efter hand som förhållandena påförsäkringsområdet medgav det till återkom med förslagom höjning av ansvarsbeloppet för anläggningshavaren. Utskottetutgick vidare från att regeringen senare skulle ta upp ocksåfrågan om höjning av beloppsgränsen för den svenska statenssärskilda ansvar. Utskottet underströk även vad som tidigareuttalats om vikten av att regeringen verkade för att deinternationella överenskommelserna på atomansvarighetens områdefår en så bred anslutning som möjligt och tar till vara demöjligheter som kan finnas till förbättringar aversättningssystemet.1.4 Pågående arbeteInom har ett arbete med revision av Wienkonventionenpåbörjats av en för ändamålet tillsatt arbetsgrupp.Arbetsgruppen höll ett andra möte och beslötdärvid rekommendera att det fortsatta arbetet med en revision avkonventionen anförtros IAEAs ständiga utskott för civilrättsligtansvar vid kärnkraftsolyckor samt att utskottet också skall gesi uppdrag att överväga ett på folkrätten grundatskadeståndsansvar för stater som har kärnkraftsanläggningar.Utskottet inledde sitt arbete . Avsikten är enligtuppgift att en konferens om revision av skalläga rum under hösten 1991.Även och tilläggskonvention ses förnärvarande över. Arbetet härmed bedrivs inom OECDs särskildaatomenergiorgan (). En fråga som därvidhar aktualiserats är gränsen för anläggningshavarens ansvar.NEAs styrgrupp har rekommenderat de stater som äranslutna till att sätta upp som mål att de imöjlig mån skall höja det belopp med vilket anläggningshavarenskall ansvara till minst 150 miljoner särskilda dragningsrättereller ca . Styrgruppen har ocksårekommenderat staterna att överväga ett förenklat system för attanpassa ansvarsbeloppet för anläggningshavaren till kapacitetenpå försäkringsmarknaden.Frågan om skall tillträda det gemensamma protokolletrörande tillämpningen av och inom . I saken harutarbetats en departementspromemoria (Ds 1991:6) vari förordasatt tillträder protokollet.I januari 1991 träffades en överenskommelse mellansocialdemokraterna, liberalerna och röranderiktlinjer för energipolitiken. I överenskommelsen tas upp bl.a.frågan om kärnkraftsindustrins skadeståndsansvar vid eneventuell kärnkraftsolycka. Det konstateras att det förnärvarande inte torde vara förenligt med attålägga anläggningshavaren ett obegränsat ansvar men attregeringen med hänsyn till frågans vikt bör aktivt driva fråganom ett vidgat ansvar i internationella sammanhang. Vidareframhålls att kapaciteten på försäkringsområdet enligt dånyligen gjorda beräkningar är ca vilketmedger en höjning av ansvarsbeloppet till ca 1000 miljonerkronor. En höjning av ansvarsbeloppet bör därför genomföras.Innehållet i den ovan nämnda överenskommelsen redovisas i sinhelhet i regeringens proposition 1990/91:88 om energipolitiken.I propositionen hemställs jämte annat att godkänner deöverenskomna riktlinjerna. I propositionen tas vissakärnkraftsfrågor upp till mera utförlig behandling och därvidframhålls bl.a. att det inte bör komma i fråga att Sverigeskulle lämna och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i . Industriministernförordar dock -- med hänsyn till frågans vikt -- att regeringenaktivt driver frågan om ett vidgat skadeståndsansvar föranläggningsinnehavaren i ett internationellt sammanhang. Vidareanges att frågan om höjning av ansvarsbeloppet enligtatomansvarighetslagen till kommer att tasupp inom under våren 1991.2 Skadeståndsansvar vid miljöskador2.1 Gällande ordningDen grundläggande ansvarighetsregeln finns i 2 kap. 1 §skadeståndslagen (1972:207). Detta lagrum innehåller den iSverige gällande culparegeln, som innebär att varoch en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- ellersakskada är skyldig att ersätta skadan. Skadeståndslageninnehåller också regler om arbetsgivares principalansvar. Enligt3 kap. 1 § är arbetsgivare ansvarig för skada som vållas av hansarbetstagare genom fel eller försummelse i tjänsten.Arbetstagaren är ansvarig för sådan skada endast i den månsynnerliga skäl föreligger (4 kap. 1§).År 1986 infördes en särskild miljöskadelag (1986:225) sominnehåller regler om skadeståndsrättsligt ansvar vid olika slagav miljöskador. Lagstiftningen innebar bl.a. att de regler omansvar för miljöskador som då fanns i jordabalken ochmiljöskyddslagen (1969:387) samlades i en lag. Ansvaret enligtmiljöskadelagen avser person- och sakskador samt renförmögenhetsskada som inte är obetydlig. Lagen är tillämplig närverksamhet på en fastighet orsakar skador i omgivningen genomolika former av vatten-, mark- och luftföroreningar, buller,skakningar eller andra liknande störningar. Av den föreskrivnaanknytningen till fastighet följer att verksamheten -- liksomtidigare gällde enligt skadeståndsreglerna i miljöskyddslagen --skall innefatta användning av mark, byggnad eller anläggning.Dit räknas också vattenområde. Lagen är tillämplig även när denskadegörande verksamheten inte är begränsad till en endafastighet. Verksamheten behöver inte heller utövas på helafastigheten. Ersättningsberättigade enligt lagen är inte blottde som har direkt anknytning till intilliggande fastigheter utanockså de som har mera tillfällig anknytning till denskadegörande verksamhetens omgivning.Den som på grund av verksamhet av det slag som nämnts ovanförorsakar skador i omgivningen skall ersätta dessa även om haninte orsakat skadorna avsiktligen eller genom vårdslöshet (s.k.strikt ansvar). Ansvaret gäller även vid helt tillfälligastörningar. Däremot görs i lagen undantag för störningar som ärav så vanligt slag att de rimligen måste tålas.Skadeståndsansvaret enligt miljöskyddslagen skall i förstahand bäras av fastighetsägaren. Även nyttjanderättshavare ellerandra som bedriver eller har bedrivit miljöfarlig verksamhet påfastigheten är ansvariga. Till kretsen av skadeståndsansvarigahör också de som i egen näringsverksamhet utför ett miljöfarligtarbete på en fastighet, s.k. entreprenörer.I en rättegång är det den som påstår sig ha lidit skada,käranden, som har att styrka att det föreligger en skadligstörning som svaranden ansvarar för. Käranden skall också styrkaatt en skada har inträffat. När det gäller orsakssambandetmellan störningen och skadan har käranden däremot imiljöskadelagen medgivits en bevislättnad. I detta avseende ärdet tillräckligt att han visar att störningen med övervägandesannolikhet har orsakat skadan.Genom ändringar i miljöskyddslagen infördes enobligatorisk miljöskadeförsäkring. Från försäkringen lämnasersättning för person- eller sakskador enligt miljöskadelagen isådana fall då den för skadan ansvarige inte kan betalaersättningen eller då rätten att utkräva skadeståndpreskriberats. Ersättning utgår också då det inte kan utredasvem som är ansvarig för skadan. Den som driver anmälnings- ellertillståndspliktig miljöfarlig verksamhet är skyldig att betalabidrag till försäkringen.2.2 MotionsmotiveringMotiveringen till motion L609 av m.fl. (m) finns imotion 1990/91:Jo733 angående en bättre miljö. Enligtmotionärerna ger dagens lagstiftning en skadelidande småmöjligheter att utkräva skadestånd vid miljöskador. En stärktskadeståndsrätt skulle enligt motionärerna troligen frammana ettstörre ansvar hos dem som förorenar och därmed förebyggauppkomsten av miljöskador. Staten bör dock, framhållermotionärerna, svara för skador som uppstått dålagstiftningen var annorlunda liksom i fall då det är oklart vemsom bär ansvaret för skadan.2.3 (ME 1989:04) tillkallades för attgöra en översyn av miljöskyddslagstiftningen. Kommitténavlämnade ett principbetänkande, (SOU 1991:4)Miljölagstiftningen i framtiden.I proposition 1990/91:90 En god livsmiljö redovisar regeringensina överväganden rörande miljöskyddskommitténs fortsattautredningsarbete. Enligt regeringen skall arbetet ta sikte påatt miljölagarna skall samlas i en miljöbalk. En fråga somdärvid bör övervägas är huruvida de civilrättsliga regler omersättning för miljöskador som finns i bl.a. miljöskadelagenbör föras in i en miljöbalk. I sammanhanget framhålls att detvid en allmän översyn av miljörätten finns anledning att beaktabehovet av samordning mellan miljörättens olika delar. Eftersomanknytningen till fast egendom inte längre bör vara vägledandeför den framtida miljölagstiftningen, uppkommer enligtregeringen frågan om även skadeståndsreglerna i miljöskadelagenbör kopplas loss från den begränsningen. Också detta spörsmålbör övervägas av kommittén. I betänkandet behandlar utskottet två motioner rörandeansvaret för skador vid kärnkraftsolyckor och en motion omersättning vid miljöskador.Internationella bestämmelser om skadeståndsansvar påatomenergins område finns i och ien avslutad tilläggskonvention jämte tilläggsprotokolltill dessa. De båda konventionerna, till vilka i likhetmed flertalet västeuropeiska stater anslutit sig, innebär ihuvudsak följande. Innehavaren av en atomanläggning är ansvarigför skador som uppkommer i samband med driften av anläggningenoberoende av vållande, dvs. på objektiv grund. Ansvaret skallvara begränsat till visst belopp för varje olycka och vara täcktav försäkring eller annan ekonomisk garanti. I den måninnehavarens ansvar inte räcker till för att ge de skadelidandefull ersättning har de konventionsanslutna staterna ett ienlighet med särskilda beräkningsgrunder fastställt supplerandeansvar.Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk del iatomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen ligger deinternationella överenskommelser till vilka är anslutet.Atomanläggningsinnehavarens ansvar har -- efter lagändring somträdde i kraft (prop. 1987/88:139, bet. LU32) -- fastställts till för varje olycka.Ansvaret skall vara täckt av en obligatorisk försäkring, somskall motsvara av ansvarsbeloppet, eller av någon annangodtagbar ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagda ersättningsom, inberäknat det supplerande statsansvaret, utgår enligtlagen uppgår till i det närmaste en miljardkronor för varje olycka.Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglerna ombetalningsansvar har i atomansvarighetslagen förts inbestämmelser om civilrättsligt ansvar för svenska staten.Gränsen för statsansvaret är satt så att det sammanlagdabeloppet som står till förfogande för dem som lider skada pågrund av driften av en atomanläggning uppgår till tre miljarderkronor per olycka. Av atomansvarighetslagen (33§) följervidare att i de fall ersättningsbeloppen enligt lagen interäcker till för att uppkomna skador skall kunna ersättas fulltut kan ytterligare gottgörelse utgå av statsmedel. Grunderna försådan särskild gottgörelse skall fastställas genom särskildlagstiftning.I motion L616 av m.fl. (mp) hävdas attkärnkraftsindustrin bör bära det fulla skadeståndsansvaret förkärnkraftsolyckor. Motionärerna är medvetna om att försäkringarinte kan tecknas för ett obegränsat skadeståndsansvar och anseratt det i den situationen endast finns två alternativ, nämligenatt staten antingen ser till att verksamheten upphör ellerikläder sig det fulla skadeståndsansvaret. Vidare framhålls attSverige bör frånträda eller verka för att ettobegränsat ansvar skall gälla mellan länder. I motionen yrkastillkännagivanden om det anförda.Även i motion L622 av () understryks attkärnkraftsindustrin i princip bör bära det fulla ekonomiskaansvaret för eventuella skadeverkningar. Eftersomreaktorinnehavare inte i realiteten kan stå för alla tänkbaraskador och försäkringsbolagen inte torde vara villiga att tecknaförsäkringar med ett obegränsat ansvarsbelopp anser motionärernaatt en sådan ordning inte kan genomföras. Det äremellertid motiverat att det belopp upp till vilketanläggningsinnehavaren ansvarar höjs radikalt och att statenikläder sig det fulla ansvaret för överskjutandeskadeståndsbelopp.Motioner med samma syfte som de nu aktuella har åtskilligagånger tidigare prövats och avslagits av , senast våren1990 (se bet. 1989/90:LU29). Utskottet har därvid hänvisat tillatt det inte torde vara förenligt med attålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar. Att Sverigeskulle lämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i har utskottet ansettinte böra komma i fråga. Utskottet har vidare konstaterat attenligt konventionen anläggningsinnehavarens ansvar måste varatäckt av försäkring eller ekonomisk garanti samt att kapacitetenpå försäkringsmarknaden inte tillåtit att ansvarsgränsen sattestill högre belopp än .