bet · GF01LU14 · 1991-12-03 00:00:00 — sådanaprodukter där det inte framgår vem som tillverkat eller importerat den och detinte heller finns någon här i landet som har marknadsfört den som sin, skallvar och en som tillhandahållit produkten ha ett strikt ansvar. Möjlighet skalldock finnas för den som tillhandahållit produkten att undgå skadeståndsansvargenom att anvisa någon i tidigare produktions- eller distributionsled somansvarig.Bengt () framhåller i motion 1991/92:L2 att den skadelidandesrätt till skadestånd blir utan värde i de fall de huvudansvariga är påobestånd eller inte kan anträffas. För att stärka den skadelidandes ställningföreslår motionären att ett subsidiärt skadeståndsansvar för säljare i olikasäljled -- i linje med vad som gäller enligt konsumentköplagen -- bör övervägasäven för produktskador. I yrkande 3 begärs ett tillkännagivande härom.I motion 1989/90:L721 av m.fl. (mp) yrkande 10 och i motion1990/91:L736 av och () yrkande 8 begärstillkännagivanden om att det för varje i saluförd produkt skall finnasen registrerad produktansvarig person eller styrelse.Utskottet konstaterar att propositionens förslag även i denna delöverensstämmer med EG-direktivet. En viss avvikelse finns dock såvitt gällerimportörsansvaret, vartill utskottet återkommer nedan. Direktivet medger inteinförande av regler om vare sig ett subsidiärt skadeståndsansvar för säljare iolika säljled eller om en produktansvarig person eller styrelse. Med hänsynhärtill avstyrker utskottet bifall till motionerna 1991/92:L2 yrkande 3,1989/90:L721 yrkande 10 och 1990/91:L736 yrkande 8.Undantag från importörsansvaretI EG-direktivets artikel 3 andra stycket regleras importörens produktansvar.Regeln föreskriver att den som importerar en produkt till Gemenskapen skallanses vara en producent i direktivets mening och ansvara som producent. Dettainnebär att det är endast den som importerar en produkt från ett land utanförGemenskapen som bär produktansvaret. Vid handel mellan länder inom Gemenskapenär importören inte ansvarig utan endast producenten i exportlandet.Enligt förslaget i propositionen skall importörens produktansvar gällagenerellt. I det sammanhanget tar föredragande statsrådet upp frågan huruvidaEG-direktivets regel om importörens ansvar bör föranleda någralagstiftningsåtgärder från svensk sida. Därvid konstateras att regelns inverkanpå konkurrensförhållandena har diskuterats inom en expertgruppbestående av företrädare för EFTAs medlemsländer och . Fråganbehandlas också inom ramen för EES-förhandlingarna. Enligt propositionen ärönskemålet från EFTA-länderna att få till stånd ett konkurrensneutralt system iden meningen att en importör i ett inte längre på grund avproduktansvarsreglerna har anledning att föredra import från ett annat EG-landframför import från ett EFTA-land. För att uppnå detta syfte börimportörsansvaret tas bort vid handel mellan ett och ett EFTA-land ochvid handel mellan EFTA-länder. I propositionen framhålls dock att en sådanordning skulle kunna medföra nackdelar för den skadelidande, eftersom denne dåskulle vara tvungen att ta kontakt med en tillverkare i ett annat land. Omimportörsansvaret skulle avskaffas, behövs regler om domsrätt ochdomsverkställighet som gör den utländske tillverkaren åtkomlig för denskadelidande, och i propositionen erinras om att sådana regler finns iLuganokonventionen av om domstols behörighet och omerkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. -- uppger sig ha för avsikt att återkomma med förslag när resultatet avEES-förhandlingarna föreligger. Några särskilda lagstiftningsåtgärder föreslåsdärför inte i propositionen. bereds dock tillfälle att ta del av vadsom anförts i denna fråga.Enligt vad utskottet nu har inhämtat har EES-förhandlingarna lett till denlösningen att regeln om importörens ansvar vid import mellan ett EFTA-land ochGemenskapen och mellan EFTA-länder inte skall gälla i förhållandet mellansådana stater som har ratificerat . En förutsättning härförär emellertid att en dom till den skadelidandes fördel genom ratifikationernablir verkställbar mot den som har tillverkat produkten eller mot den som harimporterat den till EES-området. -- Utskottet har också erfarit att en svenskratificering av förbereds ijustitiedepartementet.Som framgår av det anförda torde frågan om importörens ansvar komma att få enför svensk del tillfredsställande lösning. Några uttalanden från riksdagenssida är alltså inte erforderliga. Utskottet utgår från att en proposition medförslag om godkännande av kommer att föreläggas isådan tid att kan tillträda konventionen före produktansvarslagensikraftträdande.NäringsverksamhetSåväl EG-direktivet som förslaget till en svensk produktansvarslag bygger påprincipen att skadeståndsansvaret skall omfatta endast produkter som satts iomlopp i näringsverksamhet. Termen näringsverksamhet anges i propositionen hasamma innebörd som den har i konsumenträttslig lagstiftning, dvs. en verksamhetav ekonomisk art som bedrivs yrkesmässigt.I motion 1991/92:L2 av () framhålls attproduktansvarslagen bör utvidgas till att omfatta hela den offentliga sektornsverksamhet och således omfatta även produkter som inte enbart är satta i omloppi en näringsverksamhet. Motionären begär i yrkande 6 ett tillkännagivande ienlighet härmed.Även i den under den allmänna motionstiden /90 väckta motionen L707 avMartin m.fl. begärs att lagstiftningen om produktansvar skall omfattaockså offentlig verksamhet.Utskottet kan konstatera att det skadeståndsansvar som tillverkare ellerimportör skall ha enligt produktansvarslagen även omfattar produkter som stateneller en kommun förvärvar av en näringsidkare för att användas i offentligverksamhet. Vad som däremot faller utanför lagens tillämpningsområde är skadorsom orsakas av sådana produkter som ett offentligt organ självt tillverkateller importerat för att användas i en offentlig verksamhet som inte kan ansessom näringsverksamhet. Utskottet kan för sin del inte finna att ett sådantundantag från skadeståndsskyldigheten för produktskador är motiverat. de skadelidandes synvinkel framstår det som angeläget att ett striktansvar gäller för alla produktskador oavsett om produkten i fråga satts iomlopp i näringsverksamhet eller tillverkats och tillhandahållits inom ramenför offentlig verksamhet. Det kan visserligen hävdas att den offentliga sektornredan ålagts ett strikt ansvar för produktskador genom högsta domstolens praxis(se NJA 1989 s. 389). Som lagrådet påpekat bygger det emellertid på etträttsläge som inte föreligger sedan produktansvarslagen trätt i kraft. Endastden framtida rättstillämpningen kan visa vilken betydelse som rättsfalletegentligen har. Att en rättsfråga avgjorts i praxis är enligt utskottets meninginte heller något skäl för att avstå från lagstiftning. Huruvida enlagreglering på detta område bör ske genom en utvidgning avproduktansvarslagens tillämpningsområde eller i annan form undandrar sigemellertid utskottets bedömning. Det bör därför ankomma på regeringen attföranstalta om att frågan blir föremål för närmare överväganden. Därvidbör särskilt beaktas om en utvidgning av produktansvarslagen på nu förordatsätt är förenlig med EG-direktivet. Vad utskottet sålunda anfört bör medanledning av motionerna 1991/92:L2 yrkande 6 och 1989/90:L707 ges regeringentill känna.Skadelidandes medvållandeEnligt 6 kap. 1 § skadeståndslagen kan skadestånd jämkas under vissaförutsättningar när vållande på den skadelidandes sida har förelegat. Skildaregler gäller därvid för personskada å ena sidan och för sakskada å andrasidan. Vid sakskada kan skadestånd jämkas om den skadelidande genom vållande(dvs. uppsåtligen eller genom vårdslöshet) har medverkat till skadan. Vidpersonskada däremot kan skadestånd jämkas, endast om den skadelidande självuppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan.EG-direktivet (artikel 8 andra stycket) föreskriver att skadestånd vidproduktskada kan jämkas vid såväl personskada som sakskada om vållande på denskadelidandes sida har medverkat till skadan. Som tidigare redovisatsinnehåller EG-direktivet emellertid en regel (artikel 13) enligt vilkendirektivet inte skall påverka de rättigheter som en skadelidande kan ha enligtden skadeståndslagstiftning som gäller då direktivet meddelas.I propositionen förordas -- med hänvisning till artikel 13 i direktivet --att skadeståndslagens regler om jämkning av skadestånd på grund av medvållandepå den skadelidandes sida skall tillämpas även när skadeståndsansvaret följerav produktskadelagen. Någon särskild jämkningsregel har därför inte intagits ilagförslaget. Föredragande statsrådet framhåller att den ifrågavarande artikeln-- i likhet med direktivet i övrigt -- formellt gäller endast för EG-ländernamen att den torde kunna tillämpas analogt för EFTA-länderna. Statsrådet ansermot denna bakgrund att det inte bör föreligga något hinder för att Sverigebehåller de nu generellt gällande jämkningsreglerna även för produktskador. Ensådan lösning är också, framhålls det vidare, mer gynnsam för den skadelidandenär det gäller personskada.I motion 1991/92:L2 av () påpekas att enligtEG-direktivet kan jämkning av skadestånd vid personskada ske om denskadelidande själv genom vårdslöshet medverkat till skadan, medan regeringensförslag innebär att skadeståndet vid personskada får jämkas endast om detföreligger uppsåt eller grov vårdslöshet från den skadelidandes sida. Vid enjämförelse mellan dessa alternativ framstår, enligt motionären, inställningeninom EG som en rimligare ståndpunkt. EGs regel överensstämmer också medEuroparådskonventionen samt norsk och finsk lagstiftning. Mot bakgrund av detanförda begärs i motionen (yrkande 4) att beslutar att iproduktansvarslagen införa en särskild jämkningsregel vid medvållande somöverensstämmer med EG-direktivets regel härom. I motionen begärs vidare(yrkande 9) förslag från regeringen om en motsvarande ändring avskadeståndslagens jämkningsregel.Enligt utskottets principiella uppfattning bör produktansvarslagen inteheller på denna punkt avvika från EG-direktivet. Också andra skäl talar för attjämkning av skadestånd vid produktskada bör ske om den skadelidande genomvårdslöshet medverkat till skadan oavsett om det är fråga om personskada ellersakskada. Ett starkt sådant skäl är enligt utskottets mening att svenskaföretag skall ha möjligheter att konkurrera utomlands på likvärdiga villkor medföretagen inom . Utskottet kan dock inte överblicka de konsekvensersom en jämkningsbestämmelse i enlighet med motionärens förslag kan få för bl.a.de skadelidande. Med hänsyn till att utskottet nedan kommer att föreslå attlagen skall träda i kraft först finns det dock utrymme förytterligare överväganden i frågan, och utskottet är därför inte berett att nuförorda en särskild jämkningsbestämmelse i produktansvarslagen i enlighet medEG-direktivet. Regeringen bör efter överväganden av spörsmålet återkomma tillriksdagen med förslag till en särskild jämkningsregel i produktansvarslagen, ominte starka skäl talar mot en sådan reglering. Detta bör ske i sådan tid attbestämmelsen kan träda i kraft som produktansvarslagen i övrigt. med anledning av motion 1991/92:L2 yrkande 4 sålunda anfört bör gesregeringen till känna.När det sedan gäller den mer övergripande frågan om ändring iskadeståndslagens allmänna regel om jämkning vid personskada kan utskottet i änmindre grad än på produktansvarsområdet överblicka konsekvenserna av en sådanlagändring. Spörsmålet måste enligt utskottets mening ses i ett störresammanhang än inom ramen för det nu aktuella ärendet. Det kan dock inteuteslutas att utformningen av skadeståndslagens jämkningsbestämmelse kan kommaatt aktualiseras i samband med de överväganden rörande jämkning vidproduktskador som utskottet ovan förordat. Något särskilt tillkännagivandefinner utskottet emellertid inte påkallat, och motion 1991/92:L2 yrkande 9avstyrks följaktligen.Krav på bevis om orsakssambandInom skadeståndsrätten gäller i princip att den som begär ersättning skallstyrka sitt krav. Det innebär att den skadelidande skall bevisa att enskadegörande händelse har inträffat, att en skada har uppkommit samt atthändelsen har orsakat skadan. Bevisbördan åligger således den skadelidande.Hur stark bevisning som erfordras i varje enskilt fall avgörsi princip av domstolarna. I bl.a. miljöskadelagen finns dock en regel ombevislättnad för den skadelidande. Enligt denna regel behöver den skadelidandeinte fullt ut bevisa orsakssambandet mellan den skadegörande händelsen ochskadan, utan det är tillräckligt att han visar att det finns övervägandesannolikhet för ett sådant samband.EG-direktivet (artikel 4) föreskriver att det åligger den skadelidande attbevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan defekten och skadan.Bestämmelsen anger alltså att det är den skadelidande som har bevisbördan.Däremot sägs inget i direktivet om vilken grad av sannolikhet som krävs för attbeviskravet skall vara uppfyllt.I propositionen diskuteras spörsmålet om en bevislättnadsregel -- motsvarandeden i miljöskadelagen -- skall införas i produktansvarslagen. Enligtpropositionen skulle det dock innebära betydande svårigheter att på lämpligtsätt avgränsa tillämpningsområdet för en sådan bestämmelse. Härtill kommer attvare sig den norska eller den finska lagen innehåller någon regel ombevislättnad. Slutsatsen blir att produktansvarslagen inte bör reglerabeviskravet i fråga om orsakssambandet mellan en skadegörande händelse och denaktuella skadan. Det får i stället överlämnas åt rättstillämpningen att avgörahur stark bevisning som skall krävas i varje enskilt fall. I propositionenpåpekas dock att det i svensk rättspraxis har utbildats principer som bör varavägledande för den fortsatta rättstillämpningen. Sålunda har högsta domstolen iett fall om produktskada (se NJA 1982 s. 421, det s.k. Leo-målet), anfört attdet är angeläget att beviskravet inte ställs så högt att den skadelidandesmöjlighet till gottgörelse blir illusorisk. -- beredsgenom propositionen tillfälle att ta del av vad som i denna fråga anförs avföredragande statsrådet.Utskottet konstaterar att EG-direktivet överlämnat åt de rättstillämpandeorganen i de enskilda medlemsstaterna att avgöra bevisvärderingsfrågorna.Således bör inte heller den svenska produktansvarslagen reglera beviskravet förorsakssambandet mellan den skadegörande händelsen och skadan. Det får ankommapå de rättstillämpande myndigheterna att i varje enskilt fall avgöra huruvidaden skadelidande inom ramen för bevisbörderegeln kan komma i åtnjutande avbevislättnader. Några uttalanden om vilka beviskrav som därvid bör ställasanser sig utskottet inte böra göra.Förhållandet mellan produktansvarslagen och annan skadeståndsrättsliglagstiftningI propositionen framhålls att den skadelidande skall ha rätt att åberopaskadeståndslagen som grund för sin talan även i fråga om skada som faller inomproduktansvarslagens tillämpningsområde. Någon uttrycklig bestämmelse härom iproduktansvarslagen behövs inte enligt propositionen.I propositionen bereds tillfälle att ta del av vad föredragandestatsrådet anför om skadeståndsrättsliga specialregler. Enligt statsrådet fårförhållandet mellan produktansvarslagen och andra skadeståndsrättsligaspecialbestämmelser bedömas från fall till fall och någon lagbestämmelse om detbehövs inte.Bengt () begär i motion 1991/92:L2 yrkande 5 att en särskildbestämmelse om att skadeståndslagen alltid är tillämplig bör införas iproduktansvarslagen.Utskottet erinrar om att enligt 1 kap. 1 § skadeståndslagen skallbestämmelserna i den lagen tillämpas, om ej annat är särskilt föreskrivet ellerföranleds av avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd iavtalsförhållanden. För produktansvaret innebär detta att skadeståndslagensallmänna bestämmelser gäller i frågor som inte regleras särskilt iproduktansvarslagen. Av skadeståndslagen följer emellertid också att lagen isin helhet kan bli tillämplig på produktskador. Regeln i 1 kap. 1 §skadeståndslagen är nämligen inte avsedd att hindra att skadeståndslagentillämpas i stället för en skadeståndsrättslig speciallag. Avgörande för om ensådan tillämpning är tillåten är dock vad som föreskrivs i speciallagen. Ävenom produktansvarslagen allmänt sett ger den skadelidande en starkare ställningän skadeståndslagen kan det tänkas förekomma fall där produktansvarslagen i ochför sig blir tillämplig men där den skadelidande skulle ha fördel av att istället grunda sin talan på skadeståndslagens allmänna culparegel. Det kanockså förekomma situationer där en produktskada faller inom tillämpningsområdetför någon annan skadeståndsrättslig speciallag, somproduktansvarslagen blir tillämplig på skadefallet. Inte heller en sådanvalmöjlighet bör vara utesluten. Någon olägenhet med den i propositionenförordade ordningen kan utskottet inte se. Tvärtom är det för den skadelidandeen fördel att ha alternativ vid sin skadeståndstalan. Denna ordning somsålunda ger möjlighet för den skadelidande att åberopa antingenskadeståndslagen eller skadeståndsrättsliga specialregler för sin talan även ifråga om produktskador är också förenlig med EG-direktivet. Dessa alternativamöjligheter för den skadelidande får med önskvärd tydlighet anses framgå av attförslaget till produktansvarslag inte innehåller någon regel som gör denlagen exklusivt tillämplig på produktskador. Någon uttrycklig bestämmelse iproduktansvarslagen om att skadeståndslagen alltid kan tillämpas anserutskottet därför vara överflödig. En sådan bestämmelse skulle för övrigtsnarare kunna ge upphov till missuppfattningar i fråga om förhållandet mellanproduktansvarslagen och annan skadeståndsrättslig speciallagstiftning. Med detanförda ställer sig utskottet bakom propositionen i nu behandlad del ochavstyrker följaktligen bifall till motion 1991/92:L2 yrkande 5.Haagkonventionen om tillämplig lag vid produktansvarHaagkonventionen om tillämplig lag vid produktansvar, som antogs ,hade ratificerats av sex stater, nämligen ,, , , och . Vidare har ,och undertecknat konventionen.I propositionen bereds tillfälle att ta del av vad föredragandestatsrådet anför om . Enligt vad statsrådet därvid framhållerbör inte ansluta sig till konventionen. Skälen härför ärbl.a. att fått en begränsad anslutning. Vidare framhålls attett antal länder med vilka sammantaget har en stor del av sitthandelsutbyte inte kan förväntas ansluta sig till konventionen inom överskådligtid. Ytterligare ett skäl är att den svenska produktansvarslagstiftningen harutformats i överensstämmelse med de regler som kommer att gälla inom EES ochatt det därför inte är lika angeläget att harmonisera lagvalsreglerna som dethade varit om valt att införa särregler i olika avseenden.Inte heller utskottet anser att det finns skäl för att Sverigeskall tillträda om tillämplig lag vid produktansvar. Såsomframhålls i propositionen kan dock frågan komma i ett annat läge omkonventionen skulle vinna en bredare anslutning.Produktansvarslagens ikraftträdandeI propositionen framhålls att det är angeläget att de nya reglerna om skärptproduktansvar kan börja gälla . Den föreslagna lageninnehåller emellertid bestämmelser av sådant slag att behövs från detatt lagen har antagits till dess att den träder i kraft. Efter en avvägningmellan dessa synpunkter föreslås i propositionen att den nya lagen skall trädai kraft den 1 juli 1992.I motion 1990/91:L2 av () understryks vikten av en vissövergångstid efter att produktansvarslagen har beslutats till dess att denträder i kraft. Med hänsyn till att sannolikt kommer att anta den nyaproduktansvarslagen först under slutet av blir övergångstiden irealiteten endast med den föreslagna ikraftträdandetidpunkten.Motionären begär därför i yrkande 10 att lagen skall träda i kraft först den 1januari 1993.Såsom påpekats i såväl propositionen som motionen är en övergångstidnödvändig för att de som kan ådra sig ansvar enligt produktansvarslagenskall kunna beakta de nya reglerna i sin verksamhet. Exempelvis kanimportörerna behöva avtalsvägen försäkra sig om möjlighet att kräva ersättningav den utländske tillverkaren eller säljaren. Också gällandeproduktansvarsförsäkringar måste anpassas till de nya förutsättningarna. Sommotionären påpekar kan förväntas ta ställning till den föreslagnaproduktansvarslagen först . Den tid som då återstårfram till den föreslagna ikraftträdandetidpunkten är enligt utskottets meningför kort med hänsyn till de övergångsåtgärder som är nödvändiga. Som utskottetovan framhållit rörande importörsansvaret i produktansvarslagen är detockså en fördel om denna fråga löses innan lagen träder i kraft. Med hänsyntill det sagda anser utskottet -- i likhet med motionären -- att lagen börträda i kraft . Härigenom uppnås också en samordning medEES-avtalet som avses träda i kraft . Utskottet tillstyrkeralltså bifall till motion 1991/92:L2 yrkande 10.Mot de delar av propositionen som inte berörts särskilt har utskottet ingenerinran. Utskottets ovan gjorda ställningstagande tillgodoser önskemålet imotion 1990/91:L716 av m.fl. (m) om att de svenskaproduktansvarsreglerna skall anpassas till vad som är standard inom EG (yrkande10). Någon vidare åtgärd med anledning av motionsyrkandet är såledesinte erforderligt.Produktansvaret i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagenEnligt 31 § konsumentköplagen skall säljarens skadeståndsansvar på grund avfel i den försålda varan omfatta även skador som på grund av felet uppkommer påannan egendom. En motsvarande bestämmelse för felaktiga tjänster finns i 31 §konsumenttjänstlagen. Ansvaret är emellertid i båda fallen begränsat tillegendom som tillhör köparen eller någon medlem i hans hushåll och som är avseddhuvudsakligen för enskilt ändamål.I motion 1991/92:L2 av () begärs (yrkandena 7 och 8)att produktansvaret i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen utvidgas tillatt omfatta all egendom som finns i hushållet och för vilken någonhushållsmedlem har ansvaret, såsom exempelvis lånad egendom.Spörsmålet behandlades av utskottet med anledning av en v-motion i sambandmed införandet av en ny konsumentköplag. I sitt av godkändabetänkande /90:LU35 framhöll utskottet att det sett med allmänhetens ögonmåste te sig svårförståeligt att endast egendom som tillhör konsumenten ochhans hushållsmedlemmar skall kunna ersättas, medan andra föremål som finns ihushållet och som de har ansvaret för skall falla utanför säljarensproduktansvar. Den ekonomiska förlusten blir, fortsatte utskottet, i principdensamma för hushållsgemenskapen, låt vara att vid hyrd och leasad egendom m.m.förlusten består i att konsumenten eller någon annan blir ersättningsskyldigför skadan gentemot egendomens ägare. Utskottet uttalade därför att enutvidgning av produktansvaret enligt konsumentköplagen och konsumenttjänstlagenär motiverad. Hur säljarens ansvar för skador på annan än konsumenten ochhushållsmedlemmarna tillhörig egendom bör utformas ansåg utskottet emellertidvara en juridiskt-tekniskt komplicerad fråga. Av denna orsak var utskottet inteberett att förorda en omedelbar ändring av reglerna i konsumentköplagen ochkonsumenttjänstlagen utan ansåg att spörsmålet om den lagtekniska lösningenborde bli föremål för närmare överväganden av regeringen. Det anförda gavsregeringen till känna.Utskottet vidhåller sin ovan redovisade uppfattning om att produktansvaret ikonsumentköplagen och konsumenttjänstlagen bör utvidgas till att omfatta allegendom i konsumentens hushåll som är avsedd för huvudsakligen enskilt ändamåloch som någon i hushållet är ansvarig för. Med hänsyn till tidigarebegäran utgår utskottet från att regeringen nu låter utarbeta och läggafram förslag till erforderliga lagändringar. Något nytt tillkännagivande ifrågan är därför inte påkallat, och utskottet avstyrker således bifall tillmotion 1991/92:L2 yrkandena 7 och 8.Obligatorisk ansvarsförsäkring för kemikalierOlof m.fl. (c) begär i motion 1989/90:L614 förslag till enobligatorisk ansvarsförsäkring för kemikalier. I motiveringen till motionenanförs att tillverkare och importörer av kemikalier bör åläggas att ta enansvarsförsäkring för sina produkter för att förstärka kontrollen avkemikalier.