bet · GE01FiU30 · 1991-05-30 00:00:00 — De särskilda arbetsmarknadspolitiskainsatserna, som sammanlagt motsvarar 1,av arbetskraften, antas då varaavvecklade.I den alternativa kalkylen antas att en högre produktivitetstillväxt än vadsom förutsätts i huvudkalkylen är tänkbar . Motiveringen tilldetta är att investeringarna har stigit snabbt under andra hälften av1980-talet. har strukturreformer genomförts i den svenska ekonomin,och skattesystemet har lagts om i produktivitetsbefrämjande riktning. Tilldetta kommer den ökade konkurrens som den närmare integrationen i tordeinnebära. Mot denna bakgrund redovisas en kalkyl där den genomsnittliga årligaproduktivitetsökningen i näringslivet antas bli 2,fram t.o.m. år 1995.Resultatet är att tillväxten i ökar till i genomsnitt perår. Både blir tillväxten i ekonomin ca 3,. I dettascenario beräknas industriproduktionen öka med i genomsnitt drygt 3,5%per år och investeringarna i industrin med ca 3,. Exportenstimuleras men förbättringen av bytesbalansen motverkas av att tillväxten i höggrad koncentreras till de importtunga delarna av ekonomin. Den högreproduktiviteten ökar vinsterna i näringslivet. Därmed kan också de nominellalönerna förväntas stiga något mer än i huvudkalkylen. Eftersom kostnadstrycketi ekonomin ändå dämpas blir inflationstakten långsammare. Det innebär attreallönerna kan öka med 1,jämfört med 1,ihuvudkalkylen. Den privata konsumtionen växer då snabbare utan att densamhällsekonomiska balansen äventyras.De kalkyler över utvecklingen av ekonomi i ett femårsperspektivsom redovisas i propositionen kommenteras inte närmare i här aktuellapartimotioner.De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politikenSverige befinner sig i en lågkonjunktur med stagnation iproduktionen och stigande arbetslöshet. Som framgått av redovisningen för detinternationella ekonomiska läget förväntas emellertid den internationellakonjunkturnedgången varken bli lång eller djup. Tillsammans med de åtgärder somvidtagits för att bekämpa inflationen och skapa utrymme för tillväxt iekonomins konkurrensutsatta delar bör detta skapa förutsättningar för enåterhämtning.Den fulla sysselsättningen måste värnas och är det viktigaste målet för denekonomiska politiken. Sysselsättningen hotas emellertid om kostnaderna stiger iförhållande till omvärlden. Som anförs i propositionen måste den ekonomiskapolitiken inriktas på att varaktigt nedbringa inflationen om sysselsättningenoch välfärden skall kunna försvaras. Denna uppgift måste, som också utskottetframhöll i betänkandet (1990/91:FiU20) med anledning av budgetpropositionen,överordnas andra ambitioner och krav. En sådan politik skall fullföljas medstöd av en aktiv arbetsmarknadspolitik, som ger varje individ som är ellerriskerar bli arbetslös möjlighet att så snabbt som möjligt komma över i nytt,produktivt arbete. I likhet med föredraganden vill utskottet understryka attinsatser för att höja kompetensen och motverka brist på yrkeskunnig arbetskraftunder den kommande högkonjunkturen därför måste ha förtur framför passivtkontantstöd.Mycket talar för att inflationen börjar sjunka.Utsikterna till att nå en varaktig gynnsam och stabil utveckling av den svenskaekonomin har på ett avgörande sätt förbättrats. Detta har skett genom deomfattande strukturåtgärder som vidtagits för att återvinna tillväxten, och definanspolitiska åtgärder som satts in för att bidra till balans i ekonomin.Effekterna av dessa åtgärder har resulterat i en radikal nedväxling avinflationsförväntningarna. Konkurrenskraften har återställts och kanlösa sina kostnadsproblem genom intern anpassning.Utskottet är av samma uppfattning som föredraganden att det är enhuvuduppgift för den ekonomiska politiken att frigöra dekrafter som kan medverka till en högre produktivitet och tillväxt. Det är avstor vikt att det nu går att ta ut full effekt av de strukturreformer somgenomförts och de reformer som är under genomförande. Men ensådan positiv utveckling kräver att tillväxten i den privata och offentligatjänstesektorn hålls tillbaka för att dämpa kostnadsutvecklingen och få tillstånd tillväxt i den konkurrensutsatta sektorn. Av samma skäl måste deoffentliga systemen användas effektivt. Strävan att effektivisera användningenav de offentliga resurserna måste vara vägledande för den omställning ochminskning av den statliga administrationen som genomförs.På finns ingen konflikt mellan åtgärder för att nå fullsysselsättning och bekämpa inflationen. Som nämnts är i stället låg inflationen förutsättning för att kunna upprätthålla full sysselsättning. På kort siktär det emellertid ofrånkomligt att denna konflikt kan uppträda. Utskottet villdärför understryka att strävan att pressa ned inflationen måste förenas medsärskild vaksamhet mot vad som händer med sysselsättningen. De svårigheter sommöter en ekonomisk politik som syftar till att pressa ned nominella löner ochpriser har illustrerats väl med vad som hände under första hälften av1980-talet i flera av länder. Som resultat av ansträngningarna attkomma till rätta med inflationen fick de en mycket hög arbetslöshet som sedanenvist dröjt sig kvar in . Utskottet noterar här med viss förvåningatt moderata samlingspartiet och liberalerna i sin gemensammamotion Fi36 (m, fp) i sin kritik av den förda politiken bortser från dessaproblem. I motionen sammanfattas det nuvarande ekonomiska läget, genom att manåberopar en internationell jämförelse som genom sitt urval får attframstå i dålig dager. I den engelska tidskriften rangordning avekonomisk status ligger på sista plats bland ledande industriländer iEuropa. De faktorer som vägt in i sitt statusindex är bedömningarav tillväxt, inflation och bytesbalans men inte arbetslöshet. Ett av de ländersom rangordnas högst är , vars öppna arbetslöshet tills legat . Om det i skulle finnas en allmänacceptans för en arbetslöshet på skulle det vara föga sannolikt att debalansproblem som den ekonomiska politiken brottas med skulle existera.Utan tvekan skapar hög inflation mycket svåra fördelningsproblem. Men med enhög arbetslöshet blir det, som utskottet ser det, än svårare att komma tillrätta med fördelningsproblemen.I motion Fi36 (m, fp) anförs också att den politik som förts har misslyckats med att ta ur krisen. Den förda politiken harmedfört att har sackat efter andra jämförbara länder. Enligtmotionärernas uppfattning saknas flertalet grundläggande strategiska beslut föratt vända den ekonomiska utvecklingen i positiv riktning. De beslut som åsyftasgäller Europapolitiken, skattepolitiken, den offentliga sektorn,utbildningspolitiken m.fl. områden. I motionen understryks att politiken måsteinriktas mot att främja marknadskonkurrens och enskilt ägande, spara i statensutgifter och förbättra infrastrukturen. Vidare betonas betydelsen av attSverige blir medlem av EG, att skattetrycket sänks och att envalfrihetsrevolution genomförs vad gäller offentliga tjänster. Väsentligaframsteg på här angivna områden bör göras redan till mitten av 1990-talet.Utskottet vill med anledning av de riktlinjer för den ekonomiska politikensom förordas i motion Fi36 (m, fp) anföra följande.I motionen frammanas en bild av en regering som sett åren gå och helt ställtsig passiv till att vidta främst strukturella åtgärder för att behålla och ökaeffektiviteten i ekonomin. Utskottet vill hävda att ingen historieskrivning kanvara mer verklighetsfrånvänd än denna. Få decennier i svensk politik kanuppvisa ett genomförande av så många för ekonomin betydelsefullastrukturreformer som . Här kan nämnas den totala omställningen avskattesystemet, avregleringen av kreditmarknaden, slopandet avvalutaregleringen, avregleringen av jordbruket, ett pågående genomgripandeförnyelsearbete i den offentliga sektorn, flerpartiuppgörelsen omenergipolitiken och beslutet att söka medlemskap i motionen anklagas regeringen för senfärdighet i EG-politiken. Regeringenbör vidta åtgärder nu med avsikt att nå fullt medlemskap . Enligtmotionärerna har inga viktigare förberedelser vidtagits för kommmanderelationer till EG. I motionen föreslås att kronan knyts till ecun.Utskottet konstaterar att det föreligger vissa skillnader mellan regeringensinriktning av EG-politiken och den som redovisas i motion Fi36 (m, fp). Ilikhet med regeringen anser utskottet att närmandet till EG måste ske i välavvägda steg. Moderata samlingspartiet har -- under senare årtillsammans med liberalerna -- förordat kronans anknytning tillecun. Som utskottet ser det skulle en tidigare anknytning till ecun kunnat fåbetydande negativa effekter på den svenska ekonomin. Orsaken till detta harvarit den högre inflationen i i jämförelse med våra viktigastehandelspartner inom EG. När nu vidtagna stabiliseringspolitiska åtgärder harbörjat driva ner inflationen är riksbanksfullmäktiges beslut att knyta kronantill ecun väl motiverat. Utskottet återkommer till de penning- ochvalutapolitiska frågorna längre fram i betänkandet.Att regeringen skulle ha underlåtit att vidta åtgärder för att möjliggöra ettsvenskt deltagande i EGs inre marknad är ett felaktigt påstående. Sedan ett parår tillbaka har ett omfattande arbete påbörjats med att harmonisera olikaregelverk med EGs. Utskottet vill påpeka att detta arbete inte har som främstamotivering att skall ansöka om medlemskap i . Även utan hänsyn tilldetta beslut skulle harmoniseringsarbetet behövt genomföras. Den förändring ikonkurrenssituationen, som blir följden av integrationsprocessen i ,har för de länder som i sin utrikeshandel är starkt beroende av EG tvingat framden nämnda harmoniseringen oavsett om länderna i fråga avser att bli medlemmareller ej.Sveriges stora utrikeshandelsberoende av EG innebär också med nödvändighet enpåverkan på flera områden av ekonomi. Motiveringen till att sökamedlemskap i dikteras emellertid inte endast av fördelen med att få tillgångtill EGs inre marknad. Genom ett medlemskap skulle också få möjlighetatt t.ex. utveckla sin syn på vad jämlikhet innebär för utformningen avfördelningspolitiken eller vad jämställdhet betyder för kvinnans ställning påarbetsmarknaden. skulle genom ett medlemskap bättre kunna stödja deprogressiva sociala krafter som har svårt att göra sig gällande iVästeuropa. Framför allt bör kunna visa på värdet av en aktivarbetsmarknadspolitik för att hålla nere arbetslösheten.Synen i motion Fi36 (m, fp) på Rehnberggruppens möjligheter att åstadkommaett stabiliseringsavtal på arbetsmarknaden belyser på ett tydligt sättskillnaden mellan utskottets och motionärernas uppfattning om hur inriktningenav stabiliseringspolitiken bör utformas. I motionen framhålls att regeringenstilltro till stabiliseringsavtalet är överdriven. Det är i stället detförsämrade läget på arbetsmarknaden som är förklaringen till kommande lägrelöneökningar. Rehnberggruppens positiva effekt inskränker sig till att parternadärigenom har fått en ökad medvetenhet om krisläget.De närmaste åren kommer att innebära stora påfrestningar på arbetsmarknaden.Utskottet vill därför bestämt understryka att arbetslöshet aldrig får bli ettmedel för att uppnå en låg inflation. Men det är också av detta skäl somutskottet, till skillnad mot vad som hävdas i motion Fi36 (m, fp), villframhålla vikten av att sådana medel som genomförandet av ettstabiliseringsavtal eller arbetet med att nå överenskommelser med olikaprissättare måste kunna utnyttjas för att bekämpa arbetslöshet och inflation. Imotion Fi36 (m, fp) tycks man ha den uppfattningen att det är meningslöst elleratt det leder till en allvarlig störning på varu- och arbetsmarknaderna atteftersträva ett stabiliseringsavtal. Med motionärernas synsätt innebär försökatt nå överenskommelser för att begränsa prisökningarna ett hinder för den friaprisbildningen. Det innebär, enligt utskottets mening, att motionärerna avstårfrån att utnyttja de medel som finns för att förena prisstabilitet med en högsysselsättningsgrad.I motion Fi36 (m, fp) understryks också vikten av att föra en stramfinanspolitik och att skattetrycket måste sänkas. Utskottet är på denna punktav samma mening som motionärerna. Däremot kan inte utskottet se detmeningsfulla i att utlova en sänkning av mervärdeskatten till omkring 18--20%utan att konkret ange vilka besparingar som måste göras i den offentligasektorn, och vilka effekterna på ekonomin blir. Utskottet återkommer till deproblem som sammanhänger med en strävan att sänka skattetrycket i avsnittet ombudgetpolitiken.I motion Fi36 (m, fp) vill man genomföra vad man kallar envalfrihetsrevolution i välfärdspolitiken. Det skall, enligt motionärerna,innebära att medborgarna själva får bestämma även över konsumtionen av socialatjänster. Med utgångspunkt från ett system med gemensam finansiering börpengarna följa det val den enskilde själv träffar. Över huvud taget villmotionärerna främja marknadsekonomi, konkurrens och enskilt ägande.Marknadsekonomin ger möjlighet att fritt fatta egna beslut om konsumtion,arbete och sparande. Den är oöverträffad när det gäller att skapa välstånd ochöka ett lands resurser, anförs det i motionen.De offentliga utgifterna har ökat mycket snabbt . Detär därför nödvändigt att nu minska den offentliga utgiftsandelen, anförsdet vidare. Detta kommer att ställa stora krav på besparingar ochrationaliseringar, framhålls det i motionen Fi36 (m,fp), för att skapautrymme för såväl skattesänkningar som ytterligare utgifter på angelägnaområden.I motionen sägs också att de statliga företagen bör privatiseras eftersom detger bättre förutsättningar för lönsamhet och expansion. Motionärerna avser attprivatisera statliga företag för ca . Intäkterna kanmed fördel användas bl.a. för att finansiera nödvändiga investeringar iinfrastrukturen.Det är utskottets uppfattning att alla förändringar av den offentliga sektornmåste bygga på att de grundläggande sociala nyttigheterna skall varatillgängliga för alla medborgare på lika villkor och fördelas eftermänniskornas behov, inte efter deras ekonomiska tillgångar. Finansieringenskall ske solidariskt av alla efter bärkraft. Förändringar som strider motdessa principer måste avvisas.Inställningen att sociala insatser och utbildning skall komma medborgarnatill del på lika villkor betyder att samhällets uppgift är vidare än att enbarttillhandahålla ett skyddsnät för dem som inte har ekonomiska möjligheter attsjälva köpa sig vård, omsorg och utbildning. Samhällets uppgift är att ha en såomfattande verksamhet att den kan ta emot alla medborgare och erbjuda dem sammagoda kvalitet på tjänsterna. Ty det är endast så som fördelning efter behov,inte efter inkomst, kan åstadkommas. Delar man upp organisationen i två delar,ett skyddsnät för de svagaste grupperna och en marknadsanpassad del för övrigagrupper, för man ofrånkomligt in en styrning efter ekonomiska resurser snarareän faktiska behov, och tjänsterna kommer inte längre att erbjudas på likavillkor till medborgarna. När det gäller utbildning tillkommer att det ärviktigt att skapa en för medborgarna gemensam referensram.Det främsta skälet för utskottet att ta upp dessa frågor i detta sammanhangär emellertid att en privatisering inte självklart leder till mindre totalresursförbrukning. Det finns snarare en risk att den skattefinansierade delenav vården/tjänsten/servicen får en subventionerande effekt på den privatavård/service producenten tillhandahåller. Den avgift som brukaren/konsumentenbetalar kommer endast att motsvara en del av den totala kostnaden. Konsumentensönskemål kommer därför inte att återspegla ett val gjort på rationellaekonomiska grunder. Ett uppenbart fall av misshushållning är när konsumentenbestämmer efterfrågan, producenten utbudet och en tredje part, staten eller ettprivat försäkringsbolag, står för finansieringen. Konsumenten och producentenfår därigenom ett gemensamt intresse att utan hänsyn till kostnaderna höjakvaliteten och tillgängligheten på den erbjudna tjänsten. Ett exempel på dettaär den amerikanska sjukvården. Mätt som andel av BNP är sjukvårdskostnadernastörre i än i . Resultatet av vården mätt i ett antalhälsoindikatorer är emellertid avsevärt bättre i Sverige.Det finns, som framhålls i propositionen, anledning att i större utsträckningskilja på produktions- och finansieringsansvaret. Det bör vara möjligt att istörre utsträckning utnyttja upphandling av tjänster inom den offentligasektorn. Det ger också underlag för kostnadsjämförelser. Det är i dettasammanhang angeläget att ta vara på de utvecklingsmöjligheter som erbjuds avidéer och impulser från verksamheter i icke offentlig regi.Enligt utskottets mening bör man skilja krav på privatisering från krav påutbyggnad och förbättring av de sociala insatserna. Att resursbrister inom denoffentliga sektorn skapar efterfrågan på privata alternativ skall inte tolkassom ett krav för att också överföra delar av dagens befintliga offentligatjänster till privat regi. Denna efterfrågan bör snarare ses som ett uttryckför ett behov att effektivisera bristområdena inom den offentliga sektorn ellerför att förstärka denna genom att överföra resurser till dem från andrasektorer.Även med ett system där man privatiserar produktionen och behåller enfinansiering via skattsedeln uppkommer fördelningspolitiska skevheter. Utbudetav olika tjänster kommer sannolikt att snedfördelas. Patientunderlaget är olikaoch därmed olika "lönsamt" inom olika vård- och serviceformer och inom olikadelar av landet. Som en följd härav kommer tillgången att variera kraftigt.Vårdresurserna kommer på grund av lönsamhetskravet att styras dit där detstörsta patientunderlaget finns. De svenska erfarenheterna från privatläkarvård och privat tandläkarvård är här helt entydiga.I motion Fi36 (m, fp), som förespråkar en privatisering, talas mycket om attett privat system kommer att leda till större mångfald, större valfrihet ochbättre service för medborgarna. Sådana påståenden utgår från att den teoretiskaidealbilden av marknaden, dvs. det tillstånd där så många företag konkurrerarmed varandra att inget av dem kan påverka priset och där konsumenten är suveräni den meningen att han kan fritt välja det företag som bäst svarar mot hansegna krav på varan eller tjänsten. I verkligheten existerar inte några sådanamarknader. De kommer inte att uppstå inom en privatiserad vård- ochomsorgssektor heller. I vissa områden, främst i storstäderna, kan det uppståtillräckligt många konkurrerande vårdmöjligheter för att ge patienten ellerkonsumenten en stark ställning gentemot producenten. Men för större delen avlandet -- och för åtskilliga vårdformer även i storstäderna-- kommer det atthandla om oligopol- eller monopolförhållanden, där brukarna får acceptera devillkor som producenten ställer upp.När det gäller sjukvård är det dessutom ofta svårt att avstå även om man tyckeratt villkoren är oacceptabla. Det är svårt för en akut sjuk person medexempelvis svåra smärtor att göra ett rationellt val.Det talas ofta om att öka graden av avgiftsfinansiering och att låtakonsumenterna stå för en större självrisk vid offentlig service eller vidutnyttjandet av det sociala välfärdssystemet.Det bör dock noteras att blandsystem mellan kommersiell och offentlig service ivissa fall har flera negativa konsekvenser. Det blir ofta svårt att få tillstånd en tillräcklig finansiering av det offentliga systemet. De somhuvudsakligen utnyttjar den privata delen av systemet, vilket oftast är de medgoda inkomster, saknar intresse att bidra till finansieringen av den offentligadelen av systemet. Den kommer därför att få svårigheter att få resurser.Samtidigt kommer den att få ta hand om de problem som är för tunga eller förkostnadskrävande för det privata systemet.Effekterna av att privatisera offentliga tjänster har studerats inom OECD.Vinsterna med en privatisering tycks vara begränsade. I åtskilliga fall finnsbelägg för att servicen till brukarna har försämrats och att de anställda fåttsämre anställningsvillkor. Som en följd härav tycks benägenheten attprivatisera ha minskat i flera av de länder som ingick i undersökningen.Utskottets slutsats är således att så länge vi håller fast vid ett system därvi anser att vård- och omsorgsbehovet skall avgöra vilken vård en enskild får,är modellen med en dominerande offentlig verksamhet nödvändig.Privatisering leder till snedfördelning av vårdresurserna. Ingenting tyderheller på att den till följd av sina inneboende egenskaper ger lägre kostnader.En ökad andel privata producenter inom den traditionellt offentliga sektorn kanknappast förväntas bidra till att frigöra resurser i den utsträckningen att detär motiverat att ge vidlyftiga löften om sänkning av det totala skattetrycket.En kompletterande privat verksamhet kan däremot verka som en stimulans tillutveckling och rationalisering och rubbar inte utskottets grundläggandeinställning.Begreppet privatisering används även när statliga företag och annan statligegendom skall säljas ut på en privat marknad. Utskottet har vid ett partillfällen utförligt, bl.a. i yttranden till näringsutskottet (FiU 1984/85:2y,FiU1985/86:2y), redovisat sin syn på försäljning av statlig egendom.Utskottet vill i likhet med vad utskottet anfört tidigare understryka att enomfattande och systematisk försäljning av företag och andra tillgångar enbartmed syfte att förbättra statsfinanserna inte bör ske. börenligt utskottets mening kunna avyttras om det i det enskilda fallet bedömsmotiverat. Men sådana försäljningar bör sättas in i ett näringspolitisktsammanhang och inte utnyttjas för att uppnå kortsiktiga budgetmässigaförbättringar.Det förtjänar att ånyo understrykas att mot varje kortsiktig förstärkningav budgeten, som en försäljning av statlig egendom innebär, svarar en lika storbestående minskning av den statliga förmögenheten. Försäljningsinkomsternabegränsar visserligen statens upplåningsbehov det aktuella året och ger på såsätt en varaktig besparing i form av minskade ränteutgifter. Dennabesparingseffekt förtas emellertid helt eller delvis av att staten samtidigtgår miste om den avkastning och värdestegring som den försålda tillgångenskulle ha givit.En utförsäljning av statlig egendom skulle minska det statligaupplåningsbehovet på kapital- och penningmarknaden det aktuella året.Hushållens, försäkringsbolagens, AP-fondernas och andra institutionellaplacerares finansiella kapacitet skulle inte behöva tas i anspråk i sammautsträckning för den statliga upplåningen. skulle emellertidanspråken på riskkapitalmarknaden öka i motsvarande utsträckning genom detökade utbudet av statliga aktier. Utförsäljning av statliga aktier till privataintressenter skulle komma att konkurrera med andra riskkapitalbehov. Direkteller indirekt via lån för att finansiera aktieköpen kommer detta behov att fååterverkningar på penning- och kapitalmarknaden. De finansiella effekterna påkreditmarknaden torde därför tämligen väl ta ut varandra, och räntenivån skulleinte påverkas i nämnvärd utsträckning.Det kan inte heller hävdas att en utförsäljning av statlig egendom skaparnågot realekonomiskt utrymme för en expansion via t.ex. skattesänkningar. Denleder endast till en omfördelning av finansiella tillgångar. Utförsäljningarleder inte i sig till någon dämpande effekt på efterfrågan, bytesbalans,produktion eller sysselsättning som i sin tur skulle kunna ge utrymme för enexpansion.Det finns snarare en risk att köparna av statliga aktier ser köpet som ettalternativ till andra realinvesteringar. Det skulle i så fall kunna medföra attinvesteringar i nytt realkapital skulle minska i motsvarande grad. Därmedskulle den totala kapitalbildningen i samhället minska, vilket skulle försvagatillväxtmöjligheterna i ekonomin . De realekonomiska effekterna avstatlig utförsäljning skulle i så fall leda till en försvagning av den svenskaekonomins tillväxtkraft.Med det anförda avstyrker utskottet yrkande 1 i motion Fi36 (m, fp).I motion Fi37 (c) anförs att inriktningen av den ekonomiska politikenmåste vara stram. Utrymmet för skattesänkningar och reformer är begränsat.Arbetslösheten skall bekämpas men motionärerna avvisar generellaefterfrågestimulanser.