bet · GE01SoU15 · 1991-04-18 00:00:00 — Ledningsansvaret inom hälso- och sjukvården Utskottet anser det angeläget att regeringen ochsocialstyrelsen noga följer tillämpningen av det samladeledningsansvaret i hälso- och sjukvården och att en utvärderingsnabbt kommer till stånd. Motionerna (m, fp, c och v) får därmedanses åtminstone delvis tillgodosedda och avstyrks. 1990/91:So471 av () vari yrkas att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omatt följa tillämpningen av HSL speciellt vad avser psykiatrin,inkl. barn- och ungdomspsykiatrin samt begära att frågan ompsykologers yrkesansvar i förhållande till ett "samlatledningsansvar" samt till patientansvarig läkare skyndsamtutreds.1990/91:So485 av och () vari yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om allmänna råd omledningsansvaret inom hälso- och sjukvården.1990/91:So489 av m.fl. (v) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att följa tillämpningen av HSL, särskiltvad avser psykiatrin, inkl. barn- och ungdomspsykiatri,2. att hos regeringen begär att den skyndsamtutreder frågan om psykologers yrkesansvar enligt vad i motionenanförts om samlat ledningsansvar och patientansvarig läkare.1990/91:So497 av och () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att hälso- och sjukvårdslagen i sin nyautformning bör bli föremål för en noggrann uppföljning,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att åtgärder bör föreslås om det visar signödvändigt med hänsyn till den nya organisationens funktion.1990/91:So499 av och förste vice talmanIngegerd () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att hälso- och sjukvårdslagen i dessnuvarande utformning bör följas noga, speciellt vad avserpsykiatrin, inkl. barn- och ungdomspsykiatrin,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att frågan om psykologers yrkesansvar iförhållande till ett samlat ledningsansvar samt tillpatientansvarig läkare skyndsamt bör utredas.1990/91:So510 av () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om uppföljning av beslutet om samlatledningsansvar. I tre motioner ifrågasätts nya allmänna rådom tillämpningen av 14 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763).I motion So485 av och ()hemställs att ger regeringen till känna vad somanförts i motionen om allmänna råd ochledningsansvaret inom hälso- och sjukvården.Enligt motionärernas bedömning är de allmänna råden mycketdetaljerade och när det gäller beslut om vem som skall leda enverksamhet beskrivs detta utifrån en traditionellorganisationsstruktur. Motionärerna vill ifrågasätta omsocialstyrelsen utfärdat de allmänna råden i överensstämmelsemed beslut och socialutskottets uttalande om "att detutan nackdelar för patientsäkerheten bör ankomma påsjukvårdshuvudmännen att själva bestämma vilka enheter somomfattas av ledningsansvar och vilka enheter som lämnasutanför".Det pågår enligt motionärerna ett omfattande förändringsarbeteinom hälso- och sjukvården runt om i landstingen. Det kan handlaom allvårdsavdelningar, akutrehabilitering ochallakutavdelningar. Denna typ av klinikgemensamma avdelningarförutsätter enligt motionärerna en hög grad av integrationmellan samverkande specialiteter och då måste det traditionellaorganisationsmönstret brytas upp.Enligt motionärernas mening överensstämmer de allmänna rådeninte med riksdagsbeslutet om ledningsansvaret. De bör därföromarbetas.I motion So497 av och ()hemställs att ger regeringen till känna vad somanförts i motionen dels om att hälso- och sjukvårdslagen i sinnya utformning bör bli föremål för en noggrann uppföljning(yrkande 1), dels om att åtgärder bör föreslås om det visarsig nödvändigt med hänsyn till den nya organisationens funktion(yrkande 2). Motionärerna anför bl.a.Det är självfallet viktigt att patientsäkerheten är tryggadoch detta kan ske genom ett klart definierat medicinsktledningsansvar. Att också lägga det administrativa ansvaret påden medicinskt ansvarige är knappast ägnat att stimulerahuvudmännen till nya vård- och organisationsformer. Ännu mindretorde det stimulera andra personalkategorier än läkare attutveckla sina organisatoriska och administrativa talanger.Hälso- och sjukvårdsadministrationen kommer på detta sätt attskilja ut sig ännu mera än annan verksamhet, t.ex. inäringslivet där den mest lämpade för uppgiften självklart utsestill administrativ chef. Hälso- och sjukvården riskerar att bliännu mera centralstyrd och formaliserad i när många nyaverksamhetsformer borde prövas och där nya personalkategorierborde kunna ge verksamheten värdefullt nytänkande.Som § 14 i hälso- och sjukvårdslagen nu är utformad harsocialstyrelsen uppenbarligen kunnat vara ganska traditionelloch stelbent i sin bedömning rörande de verksamheter som kan haannan administrativ chef än en läkare. Det finns exempelpå att t.ex. sjuksköterskor och psykologer kan vara utmärktaadministrativa ledare. Legitimerade sjuksköterskor fungerart.ex. mycket väl som klinikföreståndare och föreståndareför vårdcentraler.Med den bedömning som framkommer i de Allmänna Råden finns deten uppenbar risk att framgångsrika försök med nya verksamheterstävjas och att personal som tidigare innehar administrativabefattningar måste frånträda dessa.Om svensk offentlig vård skall kunna utvecklas i positivriktning i när patienter står i årslånga köer och därverksamhetens effektivitet och organisation detalldeles nödvändigt att tillvarata den ledarkompetens som stårtill förfogande, dvs. även andra personalkategorier än läkareoch även inom vårdområden och kliniker som av socialstyrelsenanses behöva stå under "primärt kliniskt ansvar". Som vitidigare framhållit i motioner är det viktigt att såväl läkaresom övrig personal har tillräcklig tillgång till högresjukvårdsadministrativ utbildning.Det är dessutom nödvändigt att utvecklingen av den nyaledningsorganisationen följs noga och att förändringar föreslåsom det visar sig nödvändigt.I motion So510 av () yrkas att riksdagenger regeringen till känna vad som anförts i motionen om samlatledningsansvar (yrkande 1). Motionären anser att riksdagenbör ta ställning till om de riktlinjer som socialstyrelsenutarbetat följer intentionerna i beslut. Motionärenframhåller att ansvarsfördelningen i hälso- och sjukvården börspegla det faktiska ansvaret.Landstingen bör enligt motionären kunna söka chefer/ledarebland personer som har kunskaper, erfarenheter, utbildning ochlust för ledarskap. Det kan vara läkare men det kan också varapersoner med annan bakgrund. För nävarande finns i landetungefär 155 personer som inte är läkare, de flesta kvinnor, somär ledare för kliniker och vårdcentraler.Riksdagen betonade i sitt beslut att det är landstingen somtar beslut om vilka sektorer/kliniker som kräver ett samlatansvar. Enligt motionären följer inte socialstyrelsensriktlinjer intentionerna i beslut. Landstingen kommeratt inse detta när riktlinjerna skall användas i praktiken, inteminst när de måste ta ställning till att avveckla bra ochfungerande ledare med enda skälet att de inte är läkare,framhåller motionären. Det är viktigt att ger tydligasignaler till vårdens många kvinnor om att fort- ochvidareutbildning för ett framtida ledarskap är önskvärd ochmöjlig.I tre motioner behandlas förhållandet mellan psykologernasansvar samt chefsöverläkarnas och de patientansvariga läkarnasansvar. Även i dessa motioner berörs de allmänna råden.I motion So489 av m.fl. (v) hemställs attriksdagen ger regeringen till känna vad som anförts i motionendels om att hälso- och sjukvårdslagen noga bör följas specielltvad avser psykiatrin, inkl. barn- och ungdomspsykiatrin(yrkande 1), dels om att frågan om psykologernas yrkesansvari förhållande till ett samlat ledningsansvar samt tillpatientansvarig läkare skyndsamt bör utredas (yrkande 2).Samma yrkanden finns i motion So499 av ochförste vice talman () och So471 av SiwPersson (fp).Motionärerna framhåller bl.a.:Vuxen-, resp. barn- och ungdomspsykiatri vilar på främst tvåvetenskaps- och kunskapsområden: det medicinskt/biologiska samtdet psykologiska, inkl. socialpsykologin.Vetenskaperna tillämpas av alla som arbetar inom verksamhetenmen garanteras främst av två yrkesgrupper: läkare ochpsykologer. De har likvärdig utbildning vad avser såväl breddsom fördjupning och omfattning inom sina resp. grundvetenskaper.-- -- --För psykiatrin skulle det vara olyckligt om detta beslutkringskärs så att enbart företrädare för den ena kompetensen,dvs. den medicinskt/biologiska, kan bli aktuell för det samladeledningsansvaret. Konsekvenserna för verksamhetens innehåll ochutveckling kan bli svåröverskådliga. Det blir alltsåbetydelsefullt att noggrant följa tillämpningen avförändringarna i HSL i detta avseende. Det bör även noggrantprövas hur införandet av patientansvarig läkare kommer attpåverka det medicinska eller det "psykologiska" yrkesansvaret.Leder lednings- eller patientansvarsfunktionen till oönskadekonsekvenser i form av inskränkningar eller svårigheter att tillfullo ta ett yrkesansvar, bör detta uppmärksammas. Problem attrekrytera och/eller behålla kvalificerade psykologer kan bli enbesvärlig följdverkan.I motion So499 framhålls vidare att socialstyrelsenknappast gjort samma bedömning som socialutskottet, nämligen att"hälften av alla slutenvårdsplatser kan väntas falla utanför detlagreglerade området". Än mindre stämmer reglerenligt motionärerna med den moderata uppfattningen att enförändring av hälso- och sjukvårdslagens 14 § inte varnödvändig och att sjukvårdshuvudmannen skulle ha möjlighet attvälja någon annan person, t.ex. en sjuksköterska ellerlegitimerad psykolog som administrativt ansvarig.Hälso- och sjukvårdslagen (HSL) bygger på principen atthuvudmännen för hälso- och sjukvården skall vara fria attorganisera och bedriva verksamheten efter lokala förutsättningaroch på det sätt de själva anser vara bäst för att uppfyllakraven i lagen och för att sträva mot de mål för verksamhetensom där ställs upp. I några avseenden görs dock avsteg fråndenna princip. Vid tillkomsten av lagen bedömdes det finnas ettbehov av bestämmelser om ledningen av den medicinskaverksamheten inom den offentliga hälso- och sjukvården. Syftetmed bestämmelserna var att ge patienterna en säker ochändamålsenlig vård. Bestämmelser med detta syfte har funnits ihälso- och sjukvårdslagstiftningen sedan lång tid tillbaka.Inom hälso- och sjukvården har åtskillnad gjortsmellan medicinska och administrativa ledningsfunktioner. Med HSLförsvann lagregleringen om vem som skall utöva denadministrativa ledningen. Denna uppdelning har dock kritiseratsfrån flera håll för att vara mindre ändamålsenlig.Landstingsförbundet har sålunda ansett att ett sammanhålletledningsansvar är nödvändigt för att verksamheten skall kunnabedrivas effektivt.Genom beslut av ändrades bestämmelsernaom ledningsansvaret fr.o.m. den 1 juli 1991.Enligt 14 § HSL i dess nya lydelse skall vid en enhet fördiagnostik eller vård och behandling, om det behövs med hänsyntill patientsäkerheten, finnas en särskild läkare medspecialistkompetens som svarar för den samlade ledningen avverksamheten. En sådan läkare benämns chefsöverläkare. Vidutövande av ledningen skall han i frågor som avser annat ändiagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter ellerutseende av patientansvariga läkare följa de föreskrifter somlandstinget kan meddela. Chefsöverläkaren får uppdra åt andrabefattningshavare vid enheten att fullgöra enskildaledningsuppgifter, om de har tillräcklig kompetens ocherfarenhet.Socialutskottet anförde i betänkandet 1989/90:SoU24följande vid behandlingen av proposition 1989/90:81 omledningsansvaret inom hälso- och sjukvården, m.m.I propositionen föreslås nu att ett lagreglerat ledningsansvarför vissa läkare bibehålls men att det begränsas till enheterför diagnos eller vård och behandling och under förutsättningatt ett ledningsansvar för läkare behövs med hänsyn tillpatientsäkerheten.Frågan är då om ledningsansvaret bör lagregleras och om det iså fall endast bör läggas på vissa läkare.Utskottet konstaterar att ledningsansvaret i propositionenbegränsats till sådana enheter där patientsäkerheten kräver ettsamlat ledningsansvar för en läkare med specialistkompetens ochinsikter i administrativa och ekonomiska frågor. Hänsynen tillpatienternas säkerhet i vården och till att ansvaret förfelaktiga åtgärder i vården måste kunna klarläggas motiverar,enligt utskottet, den inskränkning i sjukvårdshuvudmännensfrihet som föreslås i propositionen. Utskottet kan inte finnaatt bestämmelsen så som den utformats i regeringens förslagstrider mot kravet på att hälso- och sjukvården liksom all annanverksamhet skall ledas av den som just i detta sammanhang ärmest kompetent för uppgiften. Utskottet konstaterar vidare atten stor del av den offentliga hälso- och sjukvården enligtförslaget inte kommer att omfattas av något lagregleratledningsansvar. Under utfrågningen har nämnts att hälften avalla slutenvårdsplatser kan förväntas falla utanför detlagreglerade området. Inom den i detta avseende sålundaoreglerade delen av hälso- och sjukvården kan alltså andrapersonalkategorier, t.ex. sjuksköterskor och psykologer, komma ifråga för ett samlat ledningsansvar. Att i författningföreskriva att hälso- och sjukvården skall ledas av den föruppgiften mest kompetente ger knappast någon ledning för den somskall tillämpa bestämmelsen. En sådan bestämmelse har därförinte heller någon större betydelse för patientsäkerheten. Syftetmed bestämmelser om t.ex. ledningsansvar och om behörighet ärnaturligtvis att på ett mera preciserat sätt garantera att denmest kompetente får ansvaret för verksamheten. Att det överlagkrävs hög kompetens hos dem som arbetar i och leder hälso- ochsjukvården följer redan av flera paragrafer i , bl.a. 2 a §om kraven på hälso- och sjukvården.Vad särskilt gäller andra personalkategoriers möjligheter attleda verksamhet inom hälso- och sjukvården anförs ipropositionen att det finns många områden inom sjukvården däräven andra kompetenta personer än läkare bör kunna svara förledningen av arbetet. Propositionen nämner avdelningar försjukhusfysik och annan teknisk verksamhet, sjukgymnastik ocharbetsterapi, kuratorsverksamhet, logopedverksamhet, hemsjukvårdoch verksamhet vid sjukhem. Det nämns också särskilt att detäven inom psykiatrin kan finnas enheter som inte nödvändigtvismåste ha en läkare i ledningen för verksamheten.Utskottet delar den grundläggande inställningen som finns iflertalet av de nu aktuella motionerna att det är viktigt med enpersonalpolitik som kan skapa utrymme för eget ansvar ochengagemang i vårdarbetet och att möjligheterna för bl.a.sjuksköterskor och psykologer att få ansvar utöver yrkesansvaretoch leda verksamhet bör tas till vara. Utskottet ser inte någonegentlig motsättning mellan vad som anförs i propositionen ochmotionerna i dessa delar.Socialutskottet har , framför allt isamband med behandlingen av personalförsörjningsfrågorna inomvården, framhållit betydelsen av att det riktas en störreuppmärksamhet mot frågor om ändrad arbetsorganisation och ettförändrat arbetsinnehåll för vårdpersonalen. Utskottet har ocksåframhållit att det behövs en personalpolitik som kan skapa merutrymme för eget ansvar och engagemang i vårdarbetet.Vid utfrågningen rådde -- som redan framhållits -- storenighet om att ledningsansvaret av patientsäkerhetsskäl ocheffektivitetsskäl bör vara samlat, dvs. avse såväl detmedicinska som det administrativa ansvaret. Även i propositionenoch vid den remissbehandling som föregick propositionen hardetta framförts. Utskottet instämmer i förslaget attledningsansvaret bör vara samlat.-- -- --I propositionens förslag till ny lydelse av 14 § förstastycket HSL anges i generella termer vilka enheter som böromfattas av ett samlat ledningsansvar för vissa läkare. Fråganär då om regeringen eller bör kunna meddela meradetaljerade bestämmelser om detta. I 14 § tredje stycketföreslås ett bemyndigande att meddela sådana bestämmelser.Värdet härav ifrågasätts i motion So15 (fp). Det har ocksåifrågasatts av vid utfrågningen.Som tidigare framhållits bör huvudmännen ha stor frihet attorganisera hälso- och sjukvården eftersom det ger de bästaförutsättningarna för en god vård. Det bör finnas särskildaskäl, t.ex. hänsyn till patientsäkerheten, för att inskränkadenna frihet. I detta sammanhang måste emellertid beaktas attviktiga uppgifter i annan lagstiftning av patientsäkerhetsskäleller rättssäkerhetsskäl lagts på de ledningsansvariga läkarna.Det gäller t.ex. LSPV och transplantationslagen.Utskottet anser att det -- utan nackdelar förpatientsäkerheten -- bör kunna ankomma på sjukvårdshuvudmännenatt själva bestämma vilka enheter som enligt första stycketomfattas av ledningsansvar och vilka enheter som lämnas utanför.Därvid förutsätter emellertid utskottet att sjukvårdshuvudmännenbeaktar även bestämmelserna i annan lagstiftning om uppgifterför ledningsansvariga läkare. Till ledning för huvudmännen börsocialstyrelsen meddela allmänna råd. Styrelsen bör också i sintillsyn följa utvecklingen och, om det behövs, föreslåändringar.Socialstyrelsen har meddelat allmännaråd till ledning för sjukvårdshuvudmännens bedömning av vilkaenheter för diagnostik eller vård och behandling som med hänsyntill patientsäkerheten behöver ledas av läkare, m.m. (SOSFS1990:28).I de allmänna råden framhåller bl.a. följande:Flertalet enheter inom såväl primärvården som vid sjukhuskaraktäriseras av att verksamheten innebär ett övergripande"primärt kliniskt ansvar".Detta innebär att patienterna söker vård vid sådana enheterdirekt eller med remiss från annan enhet. Diagnostik ochbehandling är huvuduppgifter vid en sådan enhet och utförs i sinhelhet vid enheten. Den har stöd av enheter, som har tilluppgift att tillhandahålla vissa specialiserade insatser, varoch en inom sitt särskilda kompetensområde. En läkares kunskaperoch erfarenhet behövs för att samordna hela verksamheten videnheten och fördela ledningsuppgifterna för olika delfunktioner.Inte sällan kräver verksamheten att flera specialister samordnarsina insatser. Metodologiskt utvecklas erfarenhetsmässigtverksamheten vid sådana enheter snabbt.Vid enheter med sådant primärt kliniskt ansvar ansersocialstyrelsen att patientsäkerheten kräver att ledningen somhuvudregel utövas av chefsöverläkare. Exempel härpå är kirurgiskvård, internmedicinsk vård, barnsjukvård m.m. liksom primärvårdvid vårdcentral eller grupp av vårdcentraler.Vid vissa enheter med primärt kliniskt ansvar är emellertiddiagnostik och läkarledda behandlingsinsatser i huvudsakslutförda före intagningen eller konsultationen ochhuvuduppgiften är omvårdnad. Hit hör exempelvis verksamhet vidsjukhem och annan långtidssjukvård och till viss del ocksåmedicinsk rehabilitering. För det psykiatriska området gäller ivissa avseenden särskilda regler. Vid enheter där huvuduppgiftenär omvårdnad ställs endast tillfälligtvis krav på en läkaresmedicinska insatser. Under förutsättning av att sådanaläkarinsatser garanteras kan huvudmannen fritt välja lämpligchef för verksamheten.Andra enheter i vården karaktäriseras av att de gerspecialiserad service till dessa primärt kliniskt ansvarigavårdenheter. Sådan verksamhet behöver ofta inte stå underledning av chefsöverläkare. Exempel härpå kan vara enheter försjukhusfysik, medicinteknisk service, för arbetsterapi ochfysikalisk terapi/sjukgymnastik, kurators- ochpsykologverksamhet, dietrådgivning samt ortopedtekniskverksamhet. Verksamhet av typ logopedi, hörcentraler ochsynvård/synrehabilitering har stora inslag av teknisk ochsocial natur och behöver inte heller nödvändigtvis ledas avchefsöverläkare.Även verksamhet inriktad på arbets-/miljö-/--samhällsmedicinhar, trots att vissa kliniska inslag finns, en sådan inriktningatt lämplig chef fritt kan väljas.Däremot bedömer att verksamhet av typ kliniskpatologi, klinisk immunologi, klinisk fysiologi ochblodcentralverksamhet är av sådan natur att den förpatientsäkerhetens skull bör ledas av chefsöverläkare. Hit hörockså laboratorieverksamhet såsom klinisk kemi, kliniskbakteriologi och klinisk virologi. Chefsöverläkarna vidlaboratorierna utgör en resurs som är en tillgång för helasjukvårdsområdet.Medicinsk radiologisk verksamhet avser diagnostik ochinnefattar dessutom ingrepp på patienter med mycket långtgåendepatientsäkerhetskrav. Den bör ledas av chefsöverläkare.Motsvarande gäller självfallet anestesiologisk verksamhet ochintensivvård.Grundläggande för sjukvårdshuvudmännens ställningstagande tillvilka verksamhetsområden/basenheter som måste ledas avchefsöverläkare bör således vara huruvida verksamheten innebärett primärt, direkt och totalt ansvar för att patienten genomgårerforderliga diagnostiska utredningar och medicinskbehandling. I dessa sammanhang krävs i regel bl.a.jourverksamhet med mycket hög beredskap, dels för patienter medmycket akuta vårdbehov och dels för att mycket snabbt kunnaingripa vid komplikationer, och en stab av läkare med varierandekompetensprofiler.Inom svensk hälso- och sjukvård pågår f.n. en dynamiskutveckling och en rad nya organisationsformer prövas.Huvudmannen organiserar exempelvis vårdavdelningar ellermottagningar gemensamt för flera specialiteter. Ansvarsfrågankan då lösas på flera sätt. I vissa fall kan det vara lämpligtatt inordna sådana avdelningar eller mottagningar under en av deenheter som samutnyttjar resursen i fråga. Detta kan t.ex. gällagemensamma vårdavdelningar eller mottagningar för olikakirurgiska specialiteter. I andra fall kan det vara lämpligt attutse en särskild chefsöverläkare för den gemensamma enheten. Detkan t.ex. gälla gemensamma akutmottagningar,operationsavdelningar eller smärtmottagningar.Man prövar också möjligheten att nå en effektivisering genomsammanslagning av enheter med primärt kliniskt ansvar eller avsådan enhet och enhet med laborativ verksamhet.Socialstyrelsen vill framhålla vikten av att man entydigtfastlägger ansvarsfördelning och ledningsförhållanden då manprövar nya organisationsformer, exempelvis gemensammalättvårdsavdelningar, intagningsavdelningar och olika former avsammanslagningar för ett rationellt och effektivt bedrivande avvården.Andra organisationsformer är gemensamma omvårdnadsavdelningareller patienthotell som organiseras som fristående enheter.Sådan verksamhet kan i huvudsak karaktäriseras som enomvårdnadsfunktion för vilken lämplig chef kan väljas fritt.Patientansvarig läkare finns därvid inom en annan enhet, t.ex.vid onkologisk eller obstetrisk/gynekologisk klinik. Självfalletmåste vid t.ex. ett patienthotell säkerställas en beredskap förakuta åtgärder vid försämringar och komplikationer.Ett verksamhetsområde med anknytning till såväl den primärakliniska verksamheten som "service" verksamheten är psykoterapi.Den psykiatriska verksamheten kännetecknas av att den bygger påflera kunskaps- och vetenskapsområden. Med hänsyn till denpsykiatriska hälso- och sjukvårdens speciella karaktär belysesden närmare nedan.Som tidigare nämnts måste vård med tillämpning av LSPV ledasav chefsöverläkare.Den psykiatriska vårdorganisationen utvecklas f.n. mot enorganisation med ansvar för all psykiatrisk vård inom ettgeografiskt avgränsat område, sektor eller distrikt. Ensektorsklinik ges då det sammanhållna ansvaret för samtligaresurser inom såväl sluten som öppen vård för allmän psykiatriinom ett geografiskt avgränsat område. Sektorerna (distrikten)är i sin tur oftast uppdelade i subsektorer/betjäningsområden.I praktiken innebär sektoriseringen en decentralisering av denpsykiatriska verksamheten i form av allmänpsykiatriskamottagningar, dagsjukvård, behandlingshem och subspecialiseradverksamhet. sker en avveckling av slutenvårdsplatsertill förmån för utveckling av öppna och halvöppna behandlings-,vård- och boendeformer. Lokala förhållanden och förutsättningarspelar givetvis roll för utformningen av den psykiatriskavårdorganisationen.