bet · GE01SoU13 · 1991-05-16 00:00:00 — Vid bedömningen av patientens vårdbehov (enligt punkt2) skall beaktas om han, till följd av sin psykiska störning, ärfarlig för annans personliga säkerhet eller fysiska ellerpsykiska hälsa, anges det i propositionen.Begreppet allvarlig psykisk störningI motion 1990/91:So42 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen beslutar om en sådan ändring av 3 § förslag till lagom psykiatrisk tvångsvård att begreppet allvarlig psykiskstörning kompletteras med specialindikationer i enlighet med vadsom anförs i motionen (yrkande 1). Motionärerna befarar attbegreppet allvarlig psykisk störning kan komma att få en vidarebetydelse än begreppet psykisk sjukdom. Begreppet kan komma attinnebära ett steg tillbaka när det gäller attityderna tillpsykiskt sjuka. Begreppet får inte uppfattas så att psykiatrisksjukdom/störning betraktas på ett annat sätt änsomatisk sjukdom. För att lösa det kvantitativa problem sominryms i termen "allvarlig" behöver de yttre konsekvenserna avsjukdomen specificeras. Begreppet allvarlig psykisk störning bördärför kompletteras med specialindikationer, som närmare angerde förutsättningar som skall vara för handen för att lagen skallvara tillämplig.Föredraganden delar socialberedningens principiellainställning att det är viktigt att slå vakt om en helhetssyn påpatienten och att ta fasta på att psykiska störningar numera iregel anses kunna återföras på såväl biologiska som psykologiskaoch sociala faktorer, vilka ofta samspelar och förstärkervarandra. Föredraganden anser det betydelsefullt att anpassabegreppsbildningen till ett modernt synsätt, grundat på ökadekunskaper om orsakerna till uppkomsten av psykisk ohälsa.Begreppet psykisk störning har redan stor användning somsamlingbeteckning inom psykiatrin, och det används som samlandebegrepp i officiella klassifikation avsjukdomar. Det framhäver inte så som sjukdomsbegreppet den rentmedicinska sidan av psykiatrivården, något som kan vara enfördel när det blir allt vanligare att detta arbete bygger påsamverkan mellan olika yrkeskategorier t.ex. iallmänpsykiatriska team, i regel bestående av psykiatrer,psykologer, kuratorer, sjuksköterskor och skötare.Föredraganden gör sammanfattningsvis den bedömningen attbegreppet allvarlig psykisk störning bör kunna ersätta psykisksjukdom och jämställd psykisk abnormitet utan att några riskeruppkommer i rättssäkerhetsavseende. Begreppsförändringen i ochför sig bör inte heller ge upphov till farhågor för en ökadanvändning av tvång. Föredraganden framhåller att bedömningen avom en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån bådestörningens art och dess grad. En sammanvägning får göras ivarje särskilt fall av arten av störningen och de symtom ochyttringar i övrigt som belyser graden av störningen. Liksomberedningen anser föredraganden att den psykiatriskatvångsvården skall inriktas på patientens eget behov avbehandling och omvårdnad. Bedömningen av vårdbehovet skall igrunden utgå från riskerna för patientens liv eller hälsa mendäremot inte från hur den psykiska störningen tar sig uttryck.Samhällsskyddet får inte eftersättas utan kräver särskiltbeaktande i den psykiatriska tvångsvården, men det bör inte gesen så självständig betydelse som LSPV:s specialindikationeranger. Detta innebär dock inte att patientenslevnadsomständigheter skall lämnas åsido när vårdbehovet bedöms;det är ofrånkomligt att beakta också sådana faktorers inverkanpå hälsoprognosen när prövning skall ske av olika tänkbaratillvägagångssätt för att klara upp ett svårt psykiskt krisläge.Denna inställning bör komma till uttryck vid beskrivningen i lagav förutsättningarna för tvångsvård, sägs det i propositionen.Med denna uppfattning är det inte väl förenligt att behållaspecialindikationer enligt LSPVs modell, anges det vidare.Lagrådet anför att specialindikationerna infördes i LSPVsom en reaktion mot den tolkning av vårdbehovsbegreppet somutbildat sig i praxis och som medfört en utvidgning avförutsättningarna för tvångsintagning. Med hänsyn tillsyftet med införandet av specialindikationerna kan det enligtlagrådet synas paradoxalt att man nu vill slopa dem. Allt hängerju då på en restriktiv tolkning av begreppen allvarlig psykiskstörning och oundgängligt behov av intagning påsjukvårdsinrättning för vård. Å andra sidan förefallerspecialindikationerna numera inte ha den återhållande effekt someftersträvades vid införandet av dem. Den stora nedgång som harskett i fråga om antalet tvångsvårdade sammanhänger väsentligenmed utvecklingen av nya läkemedel och nya, öppnare vårdformer,inräknat den förstärkning som skett av social service, anförlagrådet.Föredraganden hyser inte några allvarliga farhågor för atten lagreglering utan specialindikationer skall leda till attförutsättningarna för tvångsintagning utvidgas vid praktisktillämpning. Inga avgörande rättssäkerhetsskäl finns mot attavstå från en fullständig motsvarighet till LSPVs konstruktionav kriterierna för tvångsvård i en ny lagstiftning som bygger pådelvis annan grund än LSPV, anförs det i propositionen.Utskottets bedömningSynen på psykiska sjukdomar har förändrats,och nya kunskaper har tillkommit om orsakerna till psykiskohälsa. De använda begreppen framstår i dettaperspektiv som delvis otidsenliga. Den nya lagstiftningen påområdet bör också anpassas till den utveckling som ägt rum undersenare tid mot en starkt begränsad användning av tvångsvård inompsykiatrin.Begreppet allvarlig psykisk störning skall enligtpropositionen ersätta psykisk sjukdom och jämställd psykiskabnormitet i LSPV. Begreppet skall också träda i stället förbegreppen sinnessjukdom och sinnesslöhet samt det s.k.jämställdhetsbegreppet i . Bedömningen av om enpsykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningensart och grad, sägs det i propositionen. delardenna inställning liksom att bedömningen av vårdbehovet framförallt skall utgå från riskerna för patientens liv eller hälsa omvård inte kommer till stånd. Begreppet allvarlig psykiskstörning är avsett att vara något snävare än det nuvarandebegreppet psykisk sjukdom i LSPV. Med detta klargörande börspecialindikationer enligt utskottet kunna undvaras i den nyalagstiftningen.Frågan om vilka psykiska tillstånd som skall kunna föranledatvångsvård kan givetvis inte på ett uttömmande sätt anges ilagtexten. Enligt propositionen bör socialberedningensredovisning i betänkandet SOU 1984:64 av de psykiska tillståndsom bör kunna föranleda tvångsvård tjäna till vägledninghärvidlag. Utskottet anser det angeläget att stryka under attlagstiftningen måste tillämpas så att den avsedda begränsningenav tillämpningen av tvångsvård kommer till stånd. Utskottetförutsätter att som ett led i sintillsynsverksamhet noga följer tillämpningen av den nyalagstiftningen. Utskottet anser vidare att det för denmedicinska bedömningen kan finnas behov av ytterligarevägledning till läkarna från socialstyrelsen.Utskottet konstaterar -- i likhet med justitieutskottet -- attdet framstår som lämpligt och ändamålsenligt att detsjukdomsbegrepp som skall ligga till grund för psykiatrisktvångsvård görs enhetligt och att den nuvarande bristandeöverensstämmelsen mellan den straffrättsliga regleringen och denadministrativa vårdlagstiftningen undanröjs.Socialutskottet anser med hänvisning till vad sålunda anförtsatt de i propositionen föreslagna kriterierna för tvångsvård börkunna läggas till grund för den nya lagstiftningen ompsykiatrisk tvångsvård. Utskottet tillstyrker sålundapropositionen i denna del och avstyrker motion 1990/91:So42 (c)yrkande 1.OmgivningsskyddetI motion 1990/91:So31 av m.fl. (m) yrkas attriksdagen beslutar utforma 3 § sista stycket lag om psykiatrisktvångsvård enligt följande. "Vid bedömning av behovet avtvångsvård skall även beaktas, om patienten till följd av sinpsykiska störning är farlig för annans personliga säkerhet ellerfysiska eller psykiska hälsa" (yrkande 1). Det finns enligtmotionärerna många exempel på fall där personer med allvarligapsykiska störningar utgjort en omedelbar fara för sinanärstående. Motionärerna hänvisar till lagrådets yttrande ochmenar att behovet av skydd för närstående och omgivning bör gesen mer självständig betydelse vid prövningen om tvångsvård skallkomma i fråga. Skyddsaspekten bör därför inte -- såsom föreslåsav regeringen -- vara ett led i prövningen enligt punkt 2 iförsta stycket i lagförslagets 3 §.Föredraganden anser inte att omgivningsskyddet bör ses somen självständig uppgift för psykiatrin. Det är dock inte möjligtatt hävda en alldeles strikt gräns mellan patientens vårdbehovoch skyddet för närstående och andra, anförs det. En särskildlagbestämmelse bör ange att det, vid bedömningen av om patientenhar ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård genom vistelse påen sjukvårdsinrättning, skall beaktas om patienten på grund avsitt psykiska tillstånd är farlig för annans personliga säkerheteller fysiska eller psykiska hälsa, anförs det vidare. När detgäller vilka farosituationer som skall tas i beaktande, innebärförslaget att föredraganden anslutit sig till vad lagrådet harförordat. Således innefattas inte bara risker för allvarligskada (såsom föreslogs i lagrådsremissen) utan även andrapersonskaderisker, fysiska såväl som psykiska. Det får sedan ivarje särskilt fall avvägas vilken tyngd skaderisken skalltillmätas. Att skyddsaspekterna ges en mindre självständigbetydelse vid bedömningen av förutsättningarna för att gepsykiatrisk tvångsvård är sålunda inte avsett att leda till attmöjligheterna försämras att, inom ramen för den psykiatriskatvångsvården, omhänderta de personer som här avses. Frågan ivilken utsträckning skyddsaspekterna blir tillgodosedda vidtillämpningen av den nya regleringen bör följas noga.Föredraganden förutsätter att detta sker genom socialstyrelsensom tillsynsmyndighet på området.Lagrådet tar även upp frågan om vilken betydelse som skalltillmätas det skyddsbehov som kan finnas hos patientensnärstående och omgivningen i övrigt. Att specialindikationernanumera skulle innebära någon beaktansvärd risk för att patientertvångsintas utan klart vårdbehov motsägs av de uppgifter somlämnas i remissen om utvecklingen , anförlagrådet. Antalet tvångsintagna patienter har minskat med ca18000 till endast ca 2 800 . Motdenna bakgrund är det svårt att känna sig övertygad om behovetav att mera väsentligt tona ned skyddsaspekterna. Det kan enligtlagrådets mening inte accepteras att, i enlighet med vad somföreslogs i lagrådsremissen, endast risker för att patientenskall allvarligt skada någon annan skall få beaktas och att detendast skall få ske som ett led i prövningen enligt punkt 2 i 3§ första stycket. Utgångspunkten bör vara att behovet av skyddför närstående och omgivning skall ges en mera självständigbetydelse vid prövningen om tvångsvård skall komma till ståndeller inte. Lagrådet föreslår att det i paragrafens tredjestycke utsägs att "vid bedömningen av behovet av tvångsvårdskall även beaktas, om patienten till följd av sin psykiskastörning är farlig för annans personliga säkerhet eller fysiskaeller psykiska hälsa".Vid bedömningen av patientens vårdbehov skall vägas in ompatienten till följd av sin psykiska störning är farlig förannans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa,anges det i propositionens specialmotivering. Bestämmelsenavser enbart skyddet för närstående och andra i omgivningen.Frånsett att farlighetsbedömningen skall ske som ett led iprövningen enligt punkt 2 i paragrafens första stycke, harbestämmelsen formulerats i enlighet med lagrådets förslag.Utskottets bedömningUtskottet delar inställningen att den psykiatriskatvångsvården skall inriktas på patientens eget behov avbehandling och omvårdnad. Vid bedömningen av om patienten harett oundgängligt behov av psykiatrisk vård genom vistelse på ensjukvårdsinrättning skall beaktas om patienten på grund av sittpsykiska tillstånd är farlig för annans personliga säkerheteller fysiska eller psykiska hälsa. Det faller sig enligtutskottets mening naturligt att en sådan farlighetsbedömning tarsikte på den enskildes vårdbehov som anges i punkt 2 i 3 §första stycket i lagförslaget. Utskottet konstaterar attlagrådets synpunkter till stor del har beaktats vid utformningenav bestämmelsen. Enligt utskottets mening bör ingen ändring ilagförslaget göras med anledning av motion 1990/91:So31 (m)yrkande 1. Förslaget i propositionen tillstyrks därför i dennadel och motionsyrkandet avstyrks.Intagning för tvångsvårdIntagning på sjukhus för vård enligt bestämmelserna i på vårdintyg utom i fråga om domstolsöverlämnadepatienter. Behörig att utfärda vårdintyg är legitimerad läkare.Socialstyrelsen får medge undantag från detta krav om särskildaskäl föreligger. Vårdintyg får utfärdas endast i anslutning tillpersonlig undersökning av den som intyget avser. Om denne inteställer sig till förfogande för undersökning, får läkare iallmän tjänst begära handräckning av polismyndighet för att fåundersökningen till stånd. Enligt LSPV skall ett vårdintyginnehålla uttalande bl.a. att sannolika skäl föreligger för attden som intyget avser lider av psykisk sjukdom och för attlagens förutsättningar i övrigt för sluten psykiatrisk vårduppfylls. Vårdintygsförfarande inbegriper det första ledet i dens.k. Intagningsprövningen enligt LSPVinnefattar en preliminär bedömning på sjukhuset för eventuellintagning. Intagning får ske om vårdintyget uppfyllerföreskrivna krav och sannolika skäl föreligger för att vård kanberedas med stöd av LSPV. Frågan om intagning avgörs avöverläkaren. Om särskilda skäl föreligger, kan överläkarendelegera frågan till en annan läkare på sjukhuset. Har intagningskett, skall överläkaren efter undersökning av patienten snarastmöjligt, och senast åttonde dagen efter dagen för intagningen,pröva om vård kan beredas patienten med stöd av lagen.Bestämmelserna om vårdintyg och intagningsbeslut innebär attbedömningen av patientens psykiska tillstånd och vårdbehov görsav två av varandra oberoende läkare. Reglerna i LSPV ställeralltså krav på att läkarna skall vara på visst sätt oberoende avvarandra. Detta är preciserat så att vårdintyg inte får godtasför intagning på den klinik där den läkare som har utfärdatvårdintyget tjänstgör. Regeln kompletteras med en bestämmelseenligt vilken ett intagningsbeslut, med visst undantag, inte fårmeddelas av samma läkare som har utfärdat vårdintyget.Enligt propositionen skall nuvarande regler om utfärdandeav vårdintyg och undersökning för sådant intyg i huvudsakbehållas. En ändring föreslås dock så till vida att endastläkare som, enligt beslut av landstingskommunen, har särskildbefogenhet till det skall få besluta att patienten skall tas omhand för undersökning. En annan förändring är att polisensnuvarande skyldighet att i vissa fall föranstalta omläkarundersökning för vårdintyg slopas.Frågan om intagning för psykiatrisk tvångsvård skall enligtpropositionens förslag avgöras skyndsamt efter undersökning avpatienten. Avgörandet skall ske från patientensankomst till sjukvårdsinrättningen. Denne får hindras att lämnavårdinrättningen tills frågan om intagning avgörs. Principen omtvåläkarprövning behålls, vilket innebär att den läkare som harutfärdat vårdintyget inte får besluta om patientens intagningför psykiatrisk tvångsvård. Det nuvarande kravet på oberoendemellan den läkare som utfärdar vårdintyget och den sombeslutar om intagning slopas emellertid. Beslut om intagning fårfattas endast av en chefsöverläkare eller annan erfaren läkaremed specialistkompetens inom psykiatrin. När beslut fattas, fårvårdintyget inte vara äldre än , vilket innebär attden nuvarande giltighetstiden för intyget förkortas med tiodagar.Beslut om omhändertagandeI motion 1990/91:So30 av () hemställs omett tillkännagivande beträffande privatpraktiserande psykiatersrätt att föranstalta om läkarundersökning mot den enskildesvilja liksom möjligheten att begära polishandräckning i sambandmed undersökning för vårdintyg (yrkande 2). Motionären anseratt en privatpraktiserande läkare med psykiatriskspecialistkompetens bör kunna anförtros samma rätt som enoffentligt anställd läkare när det gäller rätten att omhändertaen person för läkarundersökning samt att begärapolishandräckning i samband därmed. Avgörande bör nämligen varaden enskilde läkarens kompetens och inte vederbörandesanställningsform.I motion 1990/91:So42 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen beslutar om en sådan ändring av 4 § förslag till lagom psykiatrisk tvångsvård att beslut om omhändertagande fårfattas av läkare i allmän tjänst (yrkande 2). Denbegränsning i propositionsförslaget som går ut på att beslut omomhändertagande får fattas endast av läkare som, enligt beslutav landstingskommun, har befogenhet till det är praktiskt svårtatt hantera, anser motionärerna. En läkare vid t.ex. en kommunalalkoholmottagning bör ha samma befogenhet. Ett förtydligande ilagtexten, av vilket framgår att beslut får fattas av läkare iallmän tjänst, bör därför införas.Föredraganden anför bl.a. följande (s. 105 f.).Med hänsyn till det ingrepp som det innebär att någonläkarundersöks för vårdintyg mot sin vilja bör befogenheten attbesluta om genomförande av undersökning i här avseddasituationer vara begränsad. Enligt min mening bör beslut om attpatienten skall tas om hand för undersökning få meddelas bara avläkare som av offentlig sjukvårdshuvudman har fått förordnandeatt fatta sådant beslut. Syftet bör vara att ge befogenhetentill en överordnad läkare inom primärvården eller denpsykiatriska verksamheten. Möjligheten att begärapolishandräckning för att kunna genomföra vårdintygsundersökningbör knytas till samma krets av läkare.I specialmotiveringen anförs att befogenheten att besluta omläkarundersökning i dessa fall inte behöver avse en viss läkareutan kan knytas till innehav av bestämda tjänster. Läkare ur denkrets som ges denna befogenhet skall också vara behöriga attbegära polishandräckning för att genomföra undersökningen ellerför att föra en patient till en sjukvårdsinrättning sedan ettvårdintyg har utfärdats.Utskottets bedömningEtt beslut om att en person mot sin vilja skallläkarundersökas innebär enligt utskottets mening ett allvarligtintrång i personens integritet. Utskottet delar inställningen ipropositionen att befogenheten att besluta om genomförande avundersökning för vårdintyg därför bör begränsas till vissaläkare.Den i propositionen föreslagna regleringen av vilka läkare somskall kunna besluta om att en patient skall tas om hand förundersökning innebär en ytterligare begränsning i förhållandetill vad som gäller . Sådana beslut skall enligt förslagetendast få fattas av läkare som enligt beslut av landstingskommun-- eller en landstingsfri kommun -- ges särskild befogenhet attbesluta om sådana undersökningar.Utskottet delar de farhågor som kommer till uttrycki motion So42 (c) om att den föreslagna regeln kan vållasvårigheter i den praktiska tillämpningen. Beslut i dessa frågorbör exempelvis kunna fattas av en läkare som är anställd vid enkommunal alkoholmottagning. Det kan vidare noteras attregeringen i proposition 1990/91:121 om försöksverksamhet medkommunalt huvudmannaansvar för primärvård m.m., som förnärvarande bereds av utskottet, föreslår att kommunerna inomramen för en försöksverksamhet ges möjlighet att påta sigansvaret för primärvården inom sitt område.Utskottet anser att beslut om att en person skall få tas omhand för undersökning bör kunna meddelas av läkare i allmäntjänst. Sådana läkare bör också ha rätt att begärapolishandräckning för att få till stånd undersökningen. Medbifall till motion 1990/91:So42 (c) yrkande 2 anser utskottetatt 4 § förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård bör erhålladen lydelse utskottet nu föreslagit.Någon följdändring av 47 § i lagförslaget om rätt för läkareatt begära biträde av polismyndighet behövs dock inte.Utskottet kan sålunda inte ställa sig bakom förslaget i motion1990/91:So30 (m) yrkande 2 att även privatpraktiserande läkareskall kunna besluta om läkarundersökning mot den enskildes viljaoch kunna begära polishandräckning för att få till stånd ensådan undersökning. Det nämnda motionsyrkandet avstyrks därför.OberoendekravetI motion 1990/91:So30 av () hemställs omett tillkännagivande beträffande det s.k. tvåläkarförfarandet(yrkande 1). Socialberedningen och vissa remissinstanser harpåpekat att det rådande kravet på oberoende mellan den läkaresom utfärdar vårdintyget och den läkare som beslutar omintagning har negativa effekter vid en utveckling mot ensektoriserad psykiatrisk vård, anför motionären. Kravet påoberoende slopas i propositionsförslaget. Enligt motionären bören patient kunna bli tvångsintagen genom att ett vårdintygutfärdas av en underläkare vid en psykiatrisk klinik, medansjälva intagningsbeslutet fattas av chefsöverläkaren, ellerannan läkare med specialistkompetens, vid samma klinik.I motion 1990/91:So42 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen beslutar om en sådan ändring av 4 § förslag till lagom psykiatrisk tvångsvård att det s.k. oberoendekravet alltfortskall gälla (yrkande 3). I motionen anförs att vårdintygofta utfärdas av läkare som inte har någon eller endast enkortare vidareutbildning i psykiatri. För att säkerställa endjupgående och noggrann bedömning bör oberoendekravet finnaskvar, anser motionärerna. Även om det kan medföra vissapraktiska svårigheter, fyller kravet en viktig funktion urtrygghetssynpunkt för patienten.Beträffande tvåläkarprövningen och det s.k. oberoendekravetuttalar föredraganden bl.a. följande (s. 110).Även om tvåläkarprövningen kan kritiseras från skildautgångspunkter vill jag instämma med beredningen i att enprövning av två läkare som föregår varje beslut om intagningallmänt sett bör minska risken för obefogade intagningar och attdet därför är rimligt att inte ge avkall på principen. Somberedningen också har funnit är det emellertid tveksamt om detgällande kravet på oberoende mellan den läkare som utfärdarvårdintyg och den läkare som beslutar om intagning bidrar tillrättssäkerheten i intagningsförfarandet. Min uppfattning är attoberoendekravet i nuvarande utformning är av väsentligen formellbetydelse. Kravet har sin bakgrund i en äldre tidsorganisatoriska förhållanden inom den psykiatriska vården ochmedför uppenbara tillämpningssvårigheter under pågåendeutveckling mot en sektoriserad vårdorganisation. -- -- -- Isammanhanget bör erinras om mitt redovisade förslag rörandevillkor om särskild psykiatrisk kompetens hos läkare sombeslutar i fråga om intagning. Jag anser att detta villkorsäkerställer att avgörandena sker utifrån bred psykiatriskerfarenhet och att det därmed också främjar självständighet ibedömningarna i intagningsfrågor.Utskottets bedömningUtvecklingen inom den psykiatriska vården går alltmer iriktning mot en sektoriserad vårdorganisation. Utskottet delaruppfattningen i propositionen att ett fasthållande av kravet påatt den läkare som utfärdar vårdintyget skall vara oberoende iförhållande till den läkare som beslutar om intagning kanmedföra praktiska svårigheter inom en sådan organisation. Någravägande skäl för att behålla kravet på oberoende mellan läkarnaföreligger enligt utskottets mening inte, i synnerhet inte somkravet numera huvudsakligen får anses vara av formell natur.Utskottet tillstyrker propositionsförslaget i denna del ochavstyrker motion 1990/91:So42 (c) yrkande 3.Motion 1990/91:So30 (m) yrkande 1 får anses vara tillgodoseddgenom propositionens förslag och avstyrks således.IntagningsbeslutetI motion 1990/91:So42 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen beslutar om en sådan ändring av 6 § förslag till lagom psykiatrisk tvångsvård att en patient får kvarhållas påsjukvårdsinrättning endast till dess att chefsöverläkareninställt sig för slutlig bedömning (yrkande 4). Det faktumatt vårdintyg utfärdas utgör enligt propositionsförslaget grundför en inskränkning av rörelsefriheten, som kan vara i upp till24 timmar. Att utan strikta kriterier kunna kvarhålla en patientunder så måste betraktas som kränkande. Vårdintygetskall därför bedömas formellt och materiellt utan tidsspillan,när patienten kommer till sjukhuset. Reglerna för inställelsesom bakjour innebär att högsta inställelsetid är .