bet · GE01SoU13 · 1991-05-16 00:00:00 — Utskottet villdock understryka att de särskilt vårdkrävande -- med äldreterminologi "farliga" -- patienterna utgör en mycket liten andelav de tvångsvårdade patienterna.Utskottet delar propositionens uppfattning att patienter somblir föremål för vård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård --på samma sätt som enligt LSPV -- i allmänhet bör kunnavårdas på sjukhus där den psykiatriska vården är samlokaliseradmed den somatiska vården. Utskottet instämmer även iuppfattningen att det i den allmänna regleringen, dvs. i lagenom psykiatrisk tvångsvård, inte bör införas närmare bestämmelserom vilka vårdenheter som får ta emot patienter för tvångsvård.Psykiatrisk tvångsvård som utgör en brottspåföljd bör enligtutskottet -- och också i detta hänseende delar utskottetpropositionens inställning -- kunna ges på sammasjukvårdsinrättningar som annan psykiatrisk tvångsvård. Någonsärskild reglering i detta avseende för personer som genomgårrättspsykiatrisk vård med beslut om särskildutskrivningsprövning bör enligt utskottets mening sålunda inteinföras. Sjukvårdshuvudmännen bör även i fortsättningen självakunna avgöra i vilken utsträckning vissa vårdbehövande -- varesig de är lagöverträdare eller inte -- från behandlingssynpunkteller med hänsyn till t.ex. säkerhetskraven bör vistas påsärskilda enheter.När det gäller de vårdinrättningar där vård skall kunna ges åtpatienter som är häktade eller som genomgår verkställighet avfängelsestraff anses det däremot i propositionen nödvändigt meden närmare reglering. Propositionen hänvisar bl.a. till attpatienterna i dessa fall är frihetsberövade i annan ordning --genom beslut om häktning, verkställighet av fängelsestraff etc.-- och att det är angeläget att de krav från säkerhetssynpunktmed avseende på byggnader, personalsammansättning etc. somgäller för de olika formerna av frihetsberövanden kanupprätthållas också när psykiatrisk tvångsvård kommer tillstånd. Utskottet delar propositionens uppfattning även i dennadel.Sjukvårdshuvudmännen måste kunna tillhandahålla vårdplatsersom uppfyller även mycket höga säkerhetskrav. Utskottetförutsätter att sådan vård, på samma sätt som ,kommer att bedrivas antingen inom ramen för en rättspsykiatriskregionsjukvård eller på någon motsvarighet till de nuvarandes.k. riksenheterna.Utskottet vill framhålla betydelsen av att även vårdbehovethos de mycket vårdkrävande patienterna med t.ex. ett aggressivtbeteende eller ett beteende som inverkar störande på vården förmedpatienter kan tillgodoses. Ett litet antal platser av den typsom finns vid den s.k. fasta paviljongen i kan kommaatt behövas även . Det kan enligt utskottet ävenfinnas skäl att begränsa vården med särskilda krav påslutenheten till en enda vårdinstitution, en riksenhet. här anfört om vårdbehovet för de särskilt vårdkrävandepatienterna bör som sin mening ge regeringen tillkänna.I motionerna 1990/91:So36 (s) och 1990/91:So506 (c, m, fp)begärs ett tillkännagivande om att den fasta paviljongen iVästervik skall bibehållas. Utskottet har i det föregåendeuttalat sig för att det bör ankomma på sjukvårdshuvudmännen attutforma vårdorganisationen. Det bör följaktligen även ankomma påsjukvårdshuvudmännen att utforma vårdorganisationen för desärskilt vårdkrävande patienterna och därmed även avgöralokaliseringen av en eventuell riksenhet. bör därföravstå från att göra uttalanden av den innebörd som efterlyses imotionerna. Utskottet avstyrker motionerna 1990/91:So36 (s) och1990/91:So506 (c, m, fp) yrkande 2.Tvångsvård på enskilt vårdhemSom framgått i det föregående ges i 2 § LSPV en allmänreglering av förutsättningarna för på vilka institutioner vårdenligt LSPV får meddelas. I 2 § LSPV stadgas sålunda att vårdenligt LSPV får beredas på sjukhus som drivs av staten,landstingskommun eller kommun som ej tillhör landstingskommun.Tillämpningsområdet är inte begränsat till psykiatriska sjukhuseller psykiatrisk klinik. LSPV kan sålunda, under förutsättningatt kraven beträffande vårdansvarig läkare och utskrivningsnämndär uppfyllda, tillämpas även på en somatisk klinik eller ett avlandstinget drivet sjukhem. Båda dessa institutioner fallerunder begreppet "sjukhus" (jfr 5 § hälso- och sjukvårdslagen).Psykiatrisk tvångsvård kan däremot i princip inte bedrivas påenskilda vårdhem.Den 1 januari 1983 (prop. 1981/82:72, SoU 53, rskr. 383)infördes emellertid en rätt för regeringen att bestämma att vårdenligt LSPV får beredas även på andra vårdinstitutioner änstatliga och landstingskommunala sjukhus. Det primära syftet medlagändringen var att patienternas möjligheter till kontakt medanhöriga och den egna miljön skulle förstärkas. Med stöd av 2 §första stycket andra punkten LSPV kan regeringen medge attpsykiatrisk tvångsvård ges på enskilt vårdhem.Av 8 § KK (1966:585) angående tillämpningen av LSPV framgåratt en ansökan om tillstånd att i vissa fall få använda en annanvårdinstitution än sjukhus för vård skall göras avsjukvårdshuvudmannen hos , som med eget yttrandeger in ansökan till regeringen.Som framgått i det föregående föreslås i proposition1990/91:58, när det gäller frågan om var psykiatrisk tvångsvårdskall ges, att vården skall ges på en sjukvårdsinrättning somdrivs av en landstingskommun. Med landstingskommun likställskommun som inte ingår i en landstingskommun. Lagförslagetinnehåller inte någon motsvarighet till den nuvarandebestämmelsen i 2 § första stycket andra punkten LSPV.I propositionen anförs bl.a. följande (s. 130):Enligt min mening är det tillräckligt att föreskriva attpsykiatrisk tvångsvård får ges endast på en landstingskommunalsjukvårdsinrättning eller motsvarande. Några särskilda regler omatt skall få ge dispens i vissa fall eller prövaom vissa mindre hem för behandling och rehabilitering ärlämpliga för att ge psykiatrisk tvångsvård bedömer jag intenödvändiga. Följden av mitt förslag blir att tvångsvård,frånsett permissionssituationerna, inte kan bedrivas i form avs.k. kontrollerad familjevård.Enligt mitt förslag är det alltså en uppgift försjukvårdshuvudmännen att så som gäller för övrig hälso- ochsjukvård organisera också den psykiatriska tvångsvården på detsätt de finner lämpligt. Självfallet utövar socialstyrelsenhärvid statlig tillsyn över att vårdmiljön beträffande denpsykiatriska tvångsvården är tillfredsställande. Detta följer iförsta hand av att HSL gäller för all psykiatrisk vård. Liksomvid övrig hälso- och sjukvård skall tillsynbeträffande den psykiatriska tvångsvården ske med beaktande avhuvudmännens självständighet och behov av att anpassa sinverksamhet efter lokala förhållanden. Vid tillsynen avtvångsvården är det naturligtvis särskilt viktigt att göra enavvägning mellan intresset av ett ökat lokalt inflytande ochkraven på rättssäkerhet och lika villkor när det gällerutformningen av vården.Utskottet gör följande överväganden.För att en patient skall kunna underkastas tvångsvård skalldet föreligga ett mycket stort vårdbehov. Den svåraintegritetskränkning som en tvångsvård innebär gör också attkraven på vårdens kvalitet måste ställas högt. Det är viktigtatt tvångsvård bara kommer till stånd på sjukvårdsinrättningaroch i former som kan erbjuda en bra vård. Detta får generelltanses vara fallet vid de sjukhus som utöver en psykiatriskverksamhet erbjuder somatisk akutvård med specialiteter inomflera grenar av medicinen. Utskottet delar den principiellainställningen att vård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvårdoch rättspsykiatrisk vård skall ges på sjukvårdsinrättningar somdrivs av landstingskommuner.År 1983 infördes i LSPV en möjlighet att efter dispens avregeringen bedriva vård även på andra vårdinstitutioner.Dispensregeln motiverades främst av ett önskemål om att kunnaförsöksutskriva patienter till mindre vårdenheter och attdärigenom öka patientens kontakt med anhöriga och den egnamiljön. Den nya lagstiftningen inrymmer inte några bestämmelserom ett särskilt försöksutskrivningsinstitut. Någon dispensregelom att psykiatrisk tvångsvård i försöksutskrivningssituationenfår bedrivas även utanför en landstingsinstitution behövs därmedinte längre. Dispensregeln i 2 § LSPV har emellertid äventillämpats i vissa, mycket speciella fall, för att på enskiltvårdhem bereda vård åt personer som varit så vårdkrävande attannan vårdmöjlighet i praktiken saknats. Med den föreslagnaregleringen av 15 § lagen om psykiatrisk tvångsvård upphörmöjligheten att placera en sådan patient vid ett enskiltvårdhem. Även om sådana fall torde vara ytterst sällsynta -- ettfall har dock förekommit -- anser utskottet attmöjligheten att, efter dispens av regeringen, placera en patientpå ett sådant vårdhem bör finnas kvar. Utskottet anser därföratt 15 § lagen om psykiatrisk tvångsvård bör kompletteras medett andra stycke enligt vilket regeringen kan bestämma att vårdfår ges även på andra vårdinstitutioner än sådana som har ettlandsting som huvudman. Dispens bör dock enligt utskottet kunnages endast om synnerliga skäl föreligger. Möjligheten attplacera en tvångsvårdad patient på ett enskilt vårdhem börenligt utskottet dock inte föreligga i fråga om patienter somgenomgår rättspsykiatrisk vård.Utskottet har utarbetat ett förslag till lydelse av det nyaandra stycket i 15 § lagen om psykiatrisk tvångsvård. Förslagetingår i bilaga 2 i betänkandet.Enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård skall det ankomma påchefsöverläkaren att fatta en rad olika beslut. I 39 och 40 §§föreslås vissa möjligheter till delegation. På ett enskiltvårdhem finns inte någon chefsöverläkare. Enligt utskottet bördärför regeringen, eller den myndighet som regeringen utser,uppdra åt en läkare med specialistkompetens inom någon gren avpsykiatrin att i tillämpliga delar fullgöra de uppgifter somenligt denna lag ankommer på chefsöverläkare. En bestämmelsehärom bör tas in som ett andra stycke i 40 § lagen ompsykiatrisk tvångsvård. Utskottets förslag framgår av bilaga 2.Den av utskottet föreslagna dispensregeln föranleder även enmindre redaktionell ändring i 24 § lagen om rättspsykiatriskvård (se bilaga 2).Utskottet har i övrigt inte något att erinra mot förslagentill lag om psykiatrisk tvångsvård resp. lag om rättspsykiatriskvård.Rättspsykiatriska undersökningarBakgrundI 31 kap. finns regler för när en domstol kandöma en åtalad till sluten psykiatrisk vård. En sådan dom skalli princip föregås av en rättspsykiatrisk undersökning.Förutsättningarna för rättspsykiatriska undersökningar reglerasi lagen (1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål(LRPU). Uppgiften att utföra rättspsykiatriska undersökningar ärenligt nuvarande ordning en statlig angelägenhet. I 1 § andrastycket LRPU föreskrivs sålunda att en rättspsykiatriskundersökning utförs av en läkare vid en rättspsykiatrisk klinikeller station eller av någon annan läkare som socialstyrelsenutser samt att styrelsen bestämmer undersökningarnas fördelningpå kliniker och stationer. Av 4 § instruktionen för statensrättspsykiatriska kliniker och stationer framgår attsocialstyrelsen är chefsmyndighet för klinikerna ochstationerna. Frågan om fördelningen av undersökningar påkliniker och stationer regleras i föreskrifter[SOSFS (M) 1985:21] om upptagningsområden för statensrättspsykiatriska kliniker och stationer.Vården av psykiskt sjuka lagöverträdare har varit föremål förett flertal utredningar. Flera av dessa har behandlat olikaorganisatoriska frågor inkl. frågan om det rättspsykiatriskaundersökningsväsendet.Bexeliuskommittén tog i sitt betänkande Psykiskt stördalagöverträdare (SOU 1977:23) också upp frågan om denrättspsykiatriska organisationen och föreslog att organisationenskulle förstärkas så att den omfattade vissa vård- ochbehandlingsresurser (kap. 13). Utredningen menade attlandstingen skulle ha driftansvar för den rättspsykiatriskaorganisationen, medan staten skulle åta sig huvudmannaskapet medresursansvar.Socialberedningen utgick i sina resonemang från att det iframtiden kommer att finnas en organisation på regional nivå sombåde gör rättspsykiatriska undersökningar och har vårdplatserför i huvudsak patienter som behöver psykiatrisk vård och ärkriminellt belastade. Socialberedningen ansåg dock att dessförslag kunde tillämpas även inom den organisation som finns förnärvarande, nämligen på de rättspsykiatriska klinkerna och på des.k. riksenheterna för särskilt vårdkrävande patienter.En arbetsgrupp inom , den s.k. ASV-gruppen,utarbetade ett planeringsunderlag -- Förslag tillrättspsykiatrisk regionvård -- som överlämnades tillsocialdepartementet. I rapporten föreslogs att ansvaret förrättspsykiatriska undersökningar skulle samordnas medvårdansvaret för motsvarande patienter inom allmänpsykiatrin.Arbetsgruppen föreslog införandet av begreppet rättspsykiatriskregionsjukvård. Enligt förslaget skulle en regional organisationha ett integrerat ansvar för rättspsykiatriska undersökningaroch psykiatrisk vård i vissa fall samt inordnas i denallmänpsykiatriska vårdstrukturen. Verksamheten skulle innefattai huvudsak rättspsykiatriska undersökningar, rättspsykiatriskservice i övrigt, psykiatrisk vård beträffande vissa patienter,psykiatriska konsultinsatser inom kriminalvården samtundervisning och forskning. Den psykiatriska vården inom denregionala organisationen skulle omfatta bl.a. patienter som hargenomgått rättspsykiatrisk undersökning eller som är intagna ikriminalvårdsanstalt.Regeringen gav statens förhandlingsnämnd i uppdragatt träffa avtal med berörda landstingskommuner och Göteborgskommun om att till dem överföra den rättspsykiatriskaundersökningsverksamheten. beslutade dockden att avbryta förhandlingarna.Landstingsförbundet anförde i en skrivelse till regeringen ansåg parternas ståndpunkter i förhandlingarna så oförenligaatt förutsättningar för fortsatta förhandlingar inte längreförelåg. Förbundet anförde dock att man inte uteslöt attenskilda huvudmän inom ramen för nuvarande ansvarsförhållandenskulle kunna åta sig att för statens räkning utföra ett visstantal undersökningar.Regeringen uppdrog åt en särskildförhandlingsman (departementsrådet ) att träffaavtal om att överföra driften av den rättspsykiatriskaundersökningsverksamheten till sjukvårdshuvudmännen. Resultatetav förhandlingarna har redovisats för i proposition1990/91:120 (se nedan).Frågan om huvudmannaskapet för rättspsykiatrin harbehandlats av utskottet vid flera tillfällen tidigare.Huvudmannaskapsfrågan behandlades sålunda av utskottet i sambandmed omorganisation av . I betänkandetSoU 1979/80:45 anförde utskottet bl.a. följande (s. 22 f):Med utgångspunkt i att bör ges möjlighet att iframtiden koncentrera sin verksamhet på centrala uppgifter harutskottet inte något att erinra mot att avlastasuppgiften att vara chefsmyndighet för den rättspsykiatriskaorganisationen. Först när klarhet vunnits om denrättspsykiatriska organisationen skall ha i huvudsaknuvarande uppgifter eller tillföras ökade vårduppgifter bör dockenligt utskottets mening slutlig ställning tas i frågorna om ochi vilken omfattning staten fortsatt bör ha ett ansvar för denrättspsykiatriska organisationen samt vilken myndighet ettstatligt ansvar bör åvila. Det ankommer dock närmast påregeringen att avgöra formen för beredning av dessa frågor.Huvudmannaskapsfrågan behandlades också i betänkandet SoU1986/87:16. Utskottet hänvisade till de tidigare uttalandenai SoU 1979/80:45 och anförde vidare (s. 25):Det är således ännu en öppen fråga om och i vad mån staten böröverlåta sitt ansvar för det rättspsykiatriskaundersökningsväsendet på sjukvårdshuvudmännen. Skäl kan anförassåväl för som emot ett ändrat huvudmannaskap. Utskottetförutsätter därför att dessa frågeställningar penetrerasingående i beredningsarbetet innan förslag framläggs förriksdagen.Vad utskottet anförde om huvudmannaskapet för denrättspsykiatriska verksamheten beslutade som sinmening ge regeringen till känna (rskr. 1986/87:137).Vid sin senaste behandling av frågan om huvudmannaskapet förden rättspsykiatriska verksamheten, i betänkandet1988/89:SoU16, anförde utskottet följande (s. 18 f.):Utskottet anser det vara beklagligt att de förhandlingar somunder förts mellan staten och berördasjukvårdshuvudmän om rättspsykiatrin inte lett till någotresultat. Utskottet anser det angeläget att förhandlingarnaåterupptas och fullföljs i en positiv anda. Förhoppningsvis kanförutsättningarna härför förbättras genom den rapport somstatskontoret avlämnar inom kort.En förklaring till de problem som uppstått är naturligtvis attden statliga rättspsykiatriska undersökningsorganisationen är enförhållandevis liten organisation utan närmare anknytning tillvården av de psykiskt störda lagöverträdarna som bedrivs av enannan huvudman. Ett närmande mellan det rättspsykiatriskaundersökningsväsendet och vårdorganisationen skulle i dettaavseende innebära fördelar. Utskottet erinrar om vad utskottettidigare anfört om att skälen för och emot ett ändrathuvudmannaskap ingående bör prövas i det lagstiftningsarbete påområdet som pågår i regeringskansliet.Utskottet föreslog ett tillkännagivande till regeringen ienlighet med vad utskottet anfört.Utskottets fp-, c- och mp-ledamöter reserverade sig i fråga ominnehållet i tillkännagivandet och föreslog i stället etttillkännagivande till regeringen med följande innehåll:I fråga om huvudmannaskapet för den rättspsykiatriskaverksamheten har utskottet tidigare ansett att det är en öppenfråga om och i vad mån staten bör överlåta sitt ansvar för deträttspsykiatriska undersökningsväsendet på sjukvårdshuvudmännenoch att skäl kan anföras såväl för som emot ett ändrathuvudmannaskap. Utskottet har därför framhållit att regeringennoga bör penetrera dessa frågeställningar i det pågåendeberedningsarbetet. Utskottet vidhåller denna uppfattning.Samtidigt vill utskottet framhålla att det är angeläget attproblemen kring rättspsykiatrin bringas till en snar lösning.Även utskottets m-ledamöter reserverade sig och föreslog atttillkännagivandet i stället skulle ha följande innehåll:Vad gäller huvudmannaskapet för den rättspsykiatriskaundersökningsverksamheten konstaterar utskottet att regeringenredan år 1981 fick ett förslag om att rättspsykiatrin skulleöverföras till landstingen. har inte lett till något resultat. Undertiden har problemen inom rättspsykiatrin förvärrats.Enligt utskottet måste tankarna om att landstingen skall taöver den rättspsykiatriska verksamheten överges. Utskottet anseratt denna verksamhet bör förbli ett statligt åtagande. Det börövervägas om den kan läggas under annat statligt huvudmannaskap.Vad utskottets majoritet anfört beslutade sedermeraatt som sin mening ge regeringen till känna (rskr. 1988/89:214).Utskottet har återkommande behandlat de långaundersökningstiderna för rättspsykiatriska undersökningar. Ibetänkandet SoU 1986/87:15 riktade utskottet skarp kritikmot väntetiderna. Sålunda konstaterade utskottet att densituation som råder står i uppenbar strid med gällande lag ochuttalade att allvarliga ansträngningar måste göras för att kommatill rätta med de rådande missförhållandena. Utskottet ansåg --i likhet med justitieutskottet i ett yttrande tillsocialutskottet -- att de av då beslutadeåtgärderna inte var tillräckliga. Enligt utskottets mening måsteockså övervägas att ställa mera resurser till förfogande för denrättspsykiatriska undersökningsverksamheten så att den kö somfinns kan arbetas av. Utskottet erinrade vidare om det arbetesom pågick inom med att reformera denpsykiatriska tvångsvården. Utskottet ansåg emellertid attförhållandena på de rättspsykiatriska klinikerna inte kundeanstå i avvaktan på en större och mer tidskrävande reform.Utskottet uttalade därför att regeringen omgående måste vidtaåtgärder för att avhjälpa de rådande missförhållandena. sålunda uttalat beslutade sedermera geregeringen till känna (rskr. 1986/87:109).Vid behandlingen av budgetpropositionen 1986/87:100 ochanslaget till de rättspsykiatriska stationerna och klinikernaåterkom utskottet till frågan om de långa väntetiderna.Utskottet erinrade om sina uttalanden menkonstaterade att de av socialministern i budgetpropositionenanvisade åtgärderna inte var tillräckliga. Utskottet (SoU1986/87:16) vidhöll sitt tidigare ställningstagande att detmåste övervägas att ställa mera resurser till förfogande för denrättspsykiatriska undersökningsverksamheten, så att denbefintliga kön kan arbetas av. Utskottet uttalade att regeringenborde återkomma till i denna del. Vad utskottet anförtom resurserna för rättspsykiatriska undersökningar beslutaderiksdagen som sin mening ge regeringen till känna (rskr.1986/87:90).Utskottet återkom till de långa väntetiderna i betänkandetSoU 1987/88:22. Utskottet erinrade om de tidigareuttalandena. Enligt utskottet ingav läget alltjämt stor oro. Deav regeringen vidtagna åtgärderna ansågs intetillfredsställande. Utskottet förutsatte att storaansträngningar skulle göras för att man skall kunna komma tillrätta med problemen. Med hänvisning till att en lagrådsremiss dåaviserats om den psykiatriska tvångsvården och rättspsykiatrinsorganisation ansåg utskottet det inte påkallat med någotytterligare initiativ från sida.Proposition 1990/91:58Regeringen föreslår i proposition 1990/91:58 en nylagreglering av de rättspsykiatriska undersökningarna.Lagförslagen grundas delvis på socialutredningens betänkande ochremissbehandlingen av detta.Ett viktigt syfte med förslaget till ny reglering av detmedicinska utredningsförfarandet vid straffrättsliga åtgärdermot psykiskt störda lagöverträdare är enligt propositionen attbegränsa behovet av rättspsykiatriska undersökningar.Regleringen av undersökningsförfarandet stramas upp i olikaavseenden, som möjligheterna för domstolarna attanvända sig av andra former av medicinsk utredning utvidgas.Förslaget beträffande de rättspsykiatriska undersökningarnainnebär i huvudsak följande.När det gäller syftet med en rättspsykiatrisk undersökningföreslås i propositionen att en domstol kan besluta om en sådanundersökning för att det skall kunna utrönas om den misstänktehar begått gärningen under påverkan av en allvarlig psykiskstörning eller om det finns medicinska förutsättningar för attge denne rättspsykiatrisk vård, med eller utan särskildutskrivningsprövning, som brottspåföljd.Liksom enligt gällande ordning skall det för att en domstolskall få besluta om rättspsykiatrisk undersökning krävas att denmisstänkte erkänt gärningen eller att det har förebragtsövertygande bevisning att han har begått den. I motsats till vadsom nu gäller skall det emellertid enligt förslaget inte i någotfall få beslutas om en sådan undersökning vid bötesbrott.För att en lagöverträdare skall få överlämnas tillrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövningskall det enligt förslaget normalt krävas att enrättspsykiatrisk undersökning har genomförts i målet. Undantagfrån detta kan göras då den misstänkte på grund av tidigarebrottslighet redan är föremål för rättspsykiatrisk vård medsärskild utskrivningsprövning och det enligt utlåtande frånvederbörande chefsöverläkare finns medicinska förutsättningarför att ge den misstänkte fortsatt vård.För att lagöverträdare skall få överlämnas tillrättspsykiatrisk vård, som inte är förenad med särskildutskrivningsprövning, skall det enligt förslaget i propositionenräcka med att det i målet har inhämtats ett läkarintyg enligt 7§ lagen (1984:542) om personundersökning i brottmål, ett s.k.§ 7-intyg. Ett sådant intyg skall innehålla uttalande om demedicinska förutsättningarna för sådan vård och avges av enrättspsykiater eller någon annan läkare med likvärdig kompetens.Är den misstänkte redan föremål för psykiatrisk tvångsvård,föreslås det dock tillräckligt med ett utlåtande av vederbörandechefsöverläkare i stället för som ett utlåtande avsocialstyrelsen.I propositionen föreslås att rättspsykiatriska undersökningar,efter överenskommelser mellan staten och sjukvårdshuvudmännen,skall kunna utföras även inom den landstingskommunala hälso- ochsjukvården. Sådana undersökningar föreslås därför ifortsättningen kunna ske vid undersökningsenheter som drivs avstaten eller av en sjukvårdshuvudman. Regeringen skall meddelaföreskrifter om vid vilken enhet en undersökning skall ske i detsärskilda fallet.