bet · GE01KU30 · 1991-05-21 00:00:00 — Som en följd av detta finns inte heller något formelltkrav (jfr bl.a. departementsförordningen 1982:1177) på gemensamberedning mellan olika delar av . Däremot äravfattningen och överlämnandet av brevet en fråga i vilken,enligt 10 kap. 8 § regeringsformen, utrikesministern skallhållas underrättad. Så får också anses ha varit fallet.Avfattandet och överlämnandet av brevet måste enligtutskottets mening ses mot bakgrund av att det rörde sig ominsatser från svensk sida för att få gisslan fri. Det finnsanledning erinra sig den utbredda och befogade oro som förelågför alla dem vilka hölls som gisslan i , inte bara defemtiotalet kvarvarande svenskarna. Andra länder hade ocksågjort olika insatser, däribland besök i , för att utverkafrigivande av sina medborgare. Statsministern ochutrikesministern har erinrat om de svåra bedömningar som behövdegöras, bl.a. om den lämpliga tidpunkten för att överlämna brevetnär andra åtgärder hade visat sig resultatlösa.I 10 kap. 6 § regeringsformen föreskrivs att regeringenfortlöpande skall hålla utrikesnämnden underrättad om deutrikespolitiska förhållanden, som kan få betydelse för riket,och överlägga med nämnden om dessa så ofta det erfordras. I allautrikesärenden av större vikt skall vidare regeringen föreavgörandet överlägga med utrikesnämnden, om det kan ske.En jämförelse mellan frågesvaret och brevet ger vid handen attdet finns vissa skillnader i formuleringar samt att i brevetlämnas uppgifter utöver dem som finns i frågesvaret. Det gälldeemellertid i första hand frågan om en konferens om MellerstaÖstern. har inte anledning utgå frånannat än att brevet redovisar tidigare intagnautrikespolitiska ståndpunkt i Mellanösternfrågorna. mening hade det varit en fördel om frågan om brevetanmälts för utrikesnämnden. Mot bakgrund av de utomordentligtspeciella förhållanden som rådde när det gällde gisslanssituation m.m., anser emellertid utskottet att någon kritik motregeringen inte är befogad.I övrigt har granskningen i denna del inte gett anledning tillnågot uttalande.14. Utlänningsärenden m.m.Utskottet har granskat regeringenshandläggning av utlänningsärenden. Granskningen har bl.a. rörtregeringens praxis i asylärenden och handläggningstiderna iärendena. Vid förra årets granskning kunde utskottet konstateraatt handläggningstiderna i nästan halveratstill . Utskottet fann detta tillfredsställande även omdet uppsatta målet då ännu inte uppnåtts. Utskottet underströkatt en förkortning av handläggningstiderna inte får ske påbekostnad av rättssäkerheten. Vidare framhölls det angelägna iatt det fanns en beredskap att förhindra atthandläggningstiderna förlängs till tidigare nivåer även omärendemängden ökar kraftigt. Granskningen avsåg ocksådet regeringsbeslut som innebar enförändrad asylpraxis. Utskottet fann inte anledning ifrågasättaregeringens bedömning att det förelåg förutsättningar atttillämpa den bestämmelse om särskilda skäl som finnns i 3kap.4§ andra stycket 2 utlänningslagen (1989:529).Vid årets granskning har en uppföljning gjorts beträffandehandläggningstiderna. Detsamma har också gjorts när de gäller des.k. decemberbesluten liksom regeringens praxis i övrigt iasylärenden samt vissa handläggningsfrågor. Regeringens åtgärderbeträffande ensamma asylsökande barns situation har tagits upp,liksom frågan om förvar av barn. Direktavvisningar till Polenoch tillämpningen av terroristbestämmelserna har vidare varitföremål för granskning. Slutligen har utskottet i dettasammanhang studerat praxis när det gäller befrielse frånutländskt medborgarskap.Till grund för granskningsarbetet har legat bl.a. promemoriorfrån . Av dessa bifogas tvåpromemorior i de delar de bedömts inte vara föremål försekretess (bilagorna A18.1--A18.2). En utfrågning harägt rum med invandrarministern , åtföljd avexpeditionschefen (bilaga B6).a) HandläggningstidernaInvandringen av utländska medborgare till 1990uppskattas preliminärt till 54000 personer mot 58000personer 1989. Av dessa var ca 29000 asylsökande båda åren.Vid årsskiftet 1990-1991 var totalt 30400 personer inskrivnavid s.k. utredningsslussar och förläggningar. Ca 3000 fall varoutredda av polisen. I ca 25000 fall avvaktades beslut avinvandrarverket eller regeringen. Under /90beviljades sammanlagt 17849 asylsökande uppehållstillstånd somkonventionsflyktingar () och krigsvägrare (0,), defacto-flyktingar (28,) eller av humanitära skäl (48,).Den 1 juli 1989 fick invandrarverket en ny decentraliseradorganisation med delvis ändrade rutiner. Den nya ordningensyftade bl.a. till att uppnå kortare handläggningstider. Somriktmärke gäller att polisen skall utredaasylansökningarna och invandrarverket därefterskall fatta beslut från det att polisensutredning slutförts. I ärenden som överklagas hos regeringenskall, enligt riktlinjerna, beslut normalt kunna fattas inom sexmånader från det att asylutredningen påbörjades hos polisen.I november 1990 hade målet att polisens asylutredningar skallvara klara i huvudsak uppnåtts. Detta har fåtttill följd att balansen hos invandrarverket ökat ytterligare. Iseptember 1990 tog ett asylärende i första instans . För att invandrarverkets handläggningstider skallkunna förkortas har beslutat om enkraftig förstärkning av verkets resurser för detta ändamål.Dessa resursförstärkningar beräknas få effekt . Mednuvarande nivå på antalet asylsökande räknar man inomregeringskansliet med att de uppsatta målen förhandläggningstiderna kommer att uppnås först under nästabudgetår (prop. 1990/91:100, bil. )Praktiskt taget alla asylsökande som får avslag avinvandrarverket på sina ansökningar överklagar besluten. /90 avgjordes huvuddelen av de ärenden som förtsvidare till regeringen . Enligt regeringensskrivelse /91:77 om invandrar- och flyktingpolitiken kommerdet att ske en successiv uppbyggnad av resurserna inomregeringskansliet för att möta den ökade ärendemängd som följerav avarbetningen i tidigare led i handläggningsprocessen. Dengenomsnittliga handläggningstiden för s.k. avlägsnandeärendenuppgick ; således en ökning med 37dagar . Invandrarministern har införutskottet framhållit att hon räknar med att handläggningstidernaskall förkortas ordentligt under första delen av underförutsättning att det inte inträffar en dramatisk ökning avantalet asylsökande.Utskottet får anföra följande. Den förlängning av dengenomsnittliga handläggningstiden som skett under det senasteåret framstår självfallet inte som tillfredsställande, särskiltsom den ökande ärendetillströmningen inte varit oväntad.Handläggningstiderna måste således ses mot bakgrund av den storatillströmning av asylsökande som ansträngdemottagningsresurserna och därigenom föranledde de förutnämndadecemberbesluten. Antalet s.k. avlägsnandeärenden iregeringskansliet ökade således från 388 inkomna ärenden i mars1990 till 665 . Handläggningstiderna skulle dockuppenbarligen har varit ännu längre om inte särskilda insatsergjorts . Som exempel kan nämnas att antalet avgjordas.k. avlägsnandeärenden varitomkring 280 medan 430 resp. 602 ärenden avgjordes ochnovember 1990. För att förkorta handläggningstiderna iutlänningsärendena har för nästabudgetår tillfälligt tillförts 4,6 milj.kr., vilket i huvudsakmotsvarar kostnaderna för 16 tjänster. Genom dennaresursförstärkning borde, som invandrarministern framhållit, enklar förkortning av handläggningstiderna i asylärenden kunnauppnås. Som utskottet framhöll vid förra årets granskning är detdock självfallet nödvändigt att en förkortning avhandläggningstiderna inte sker på bekostnad av rättssäkerheten.Av intresse i detta sammanhang är också den proposition omsammanhållen flykting- och immigrationspolitik som avses läggasfram under innevarande . Till grund för propositionenligger bl.a. asylprövningskommitténs betänkande (SOU 1990:79), vari föreslagits att en särskild nämndinrättas, i princip för att överta den överprövning enligtutlänningslagstiftningen som ligger hos regeringen.Särskilt viktiga eller känsliga ärenden skall dock liksom nuöverlämnas till regeringen för avgörande. Kommittén förordar entreårig försöksverksamhet med efterföljande utvärdering. Det ärenligt utskottets mening angeläget att frågan omhandläggningstiderna i utlänningsärenden beaktas ireformarbetet.b) Regeringens praxis i asylärendenDen svenska flyktinglagstiftningen har utarbetats iöverenstämmelse med Genèvekonvention och 1967 årsprotokoll om flyktingars rättsliga ställning. I 3 kap.utlänningslagen finns de särskilda reglerna om asyl samlade.Kapitlets 2 § innehåller en definition och skyddsbestämmelserörande flyktingar som överensstämmer med Genèvekonventionens.Utlänningslagen ger därutöver skydd åt krigsvägrare (3 kap.1§2), de facto-flyktingar, dvs. den som utan att varaflykting inte vill återvända till sitt hemland på grund av depolitiska förhållandena där och kan åberopa tungt vägandeomständigheter till stöd för detta (3 kap. 1§3) samt åt demsom av humanitära skäl anses vara i behov av skydd här (2 kap.4§ första stycket2).Konventionsflyktingar skall enligt 3 kap. 4 § ges asyl om intesynnerliga skäl -- t.ex. grövre kriminalitet och terrorism --talar däremot (andra stycket 1). Krigsvägrare och defacto-flyktingar skall ges asyl om inte särskilda skäl talardäremot (3 kap. 4§ andra stycket2). Till särskilda skälräknas att det är förenat med stora svårigheter för det svenskasamhället att på ett adekvat sätt ta hand om dessa grupper.Bestämmelsen om särskilda skäl är tillämplig i varje enskiltasylärende. En motsvarande bestämmelse fanns i den tidigareutlänningslagstiftningen och tillämpades november1976--juni 1982.I förarbetena till utlänningslagen (prop. 1988/89:86 s.156)hänvisas till uttalanden i den proposition som låg till grundför bestämmelsens införande i den tidigare utlänningslagen(prop. 1975/76:18). Där sägs att till särskilda skäl räknas attförhållandena är sådana att det bedömts vara nödvändigt för attreglera invandringen. Det förutsattes inte att det skulle varahelt omöjligt att ta emot dessa utlänningar i ; för attskydd skulle vägras skulle det dock vara fråga om så mångapersoner att det skulle medföra stora påfrestningar för detsvenska samhället och den svenska flyktingmottagningen att taemot dem i . Beträffande de facto-flyktingar uttaladesockså att tyngden av de omständigheter utlänningen åberoparmåste tillmätas betydelse vid avgörandet av frågan om särskildaskäl föreligger.I december 1989 bedömde regeringen i ett par beslut att detsvenska flyktingmottagandet utsatts för sådana storapåfrestningar att bestämmelsen om särskilda skäl var tillämplig.Efter regeringens beslut ges uppehållstillstånd endast tillkonventionsflyktingar och till sådana personer som har ettsärskilt starkt behov av skydd.I regeringens skrivelse 1990/91:77 ges en redogörelse försynen på aylsökande med särskilt starkt skyddsbehov. Om detskulle vara uppenbart stridande mot humanitetens krav attåtersända en sådan person till hemlandet så får den asylsökandetillstånd att stanna här oavsett om han eller hon är att hänföratill gruppen de facto-flyktingar och krigsvägrare eller skullekunna omfattas av den praxis som utvecklas vid tillämpning avhumanitära skäl. Skyddsbehovet uppkommer på grundav flera sammanhängande omständigheter vilka var för sig intealltid kan anses motivera asyl, t.ex. svåra materiellaförhållanden, inbördes stridigheter i hemlandet, viss politiskverksamhet och osäkerhet om hemlandets skydd vid en återkomst.I detta sammanhang kan nämnas att professor riktat viss kritik mot den juridiska formregeringen valt för att introducera en skärpt praxis iasylärenden. Enligt kan den valda formen med ettpraxisskapande beslut inte anses fullt tillfredsställande urrättssäkerhetssynpunkt. Om nya principer lanseras genom ettavgörande i enskilt fall i stället för genom lag ellerförordning, blir ändringen av praxis åtminstone iinledningsskedet svårförutsebar, kanske rent av överrumplande.En efterföljande publicitet genom tillkännagivanden i riksdagenoch i presskommunikéer är knappast likvärdig med enförfattningspublicering som föregår de nya principernastillämpning.1Förvaltningsrättslig tidskrift 1/90Det är enligt regeringsskrivelsen om invandrar- ochflyktingpolitiken svårt att mäta i vilken mån decemberbeslutenvarit orsak till att andelen avslagsbeslut hos invandrarverketökat från 27,till år 1990.Invandrarministern har vid utfrågningen inför utskottet hänvisattill en undersökning angående svensk praxis i flyktingärendensom utförts på regeringens uppdrag2. Undersökningenomfattade 339 akter hos invandrarverket och avsåg de beslutverket fattat under två femdagarsperioder resp.april 1990. Undersökningen gällde bl.a. decemberbeslutenspraxisskapande effekt. Slutsatsen blev att decemberbeslutenegentligen inte innebar någon anmärkningvärd praxisförändring iskärpande riktning. Att avslagen numera utgör en större andel avbesluten än tidigare kan i stället bl.a. bero på att antaletasylsökande från ökat. Enligt undersökningen har ettannat praxisskapande regeringsbeslut haft störrebetydelse. Det gäller ett beslut som innebäratt dokumentlöshet räknas som en nackdel för den sökande itillståndsprövningen, såvida han eller hon inte kan ge rimligaskäl härför. Här kan nämnas att av de asylsökande år 1989saknade dokument.Under större delen av 1989 och 1990 gällde en tillfälligtändrad asylpraxis för barnfamiljer. Den 31 maj 1989tillkännagavs således att familjer med barn under 17 och somefter ansökan om uppehållstillstånd vistats i mer än ettår fick stanna i landet om inte avgörande skäl i det enskildafallet talade däremot. beslöt regeringengenom beslut i ett enskilt ärende att barnfamiljspraxisskulle ändras. I beslutet framhölls att schablonregeln förbarnfamiljer i den uppkomna situationen resulterat i attmänniskor som kommer till och åberopar s.k.flyktingliknande skäl för att stanna här blir avvisade, underdet att barnfamiljer som åberopat mycket svaga skäl eller ensnågra asylskäl beviljas uppehållstillstånd. Vidare sägs att detförekommer att barnfamiljer som kommit och med så gottsom identiska skäl behandlas olika enbart beroende på lokalavariationer i fråga om utredningstidens längd. Eftersom enschablonregel av detta slag riskerar att bli djupt orättvis ochmedföra att en snabb handläggning som innebär att beslut sommeddelas från ansökningstidpunkten upplevs negativt,beslöt regeringen att schablonregeln skulle knytas tillinvandrarverkets beslut i det enskilda ärendet. I överklagadeärenden skall schablonregeln inte tillämpas. I stället beaktaslång väntetid liksom barnens individuella skäl.Invandrarministern har under utskottets utfrågning framhållitatt hon ser barnpraxis som en signal till inte minstinvandrarverket att prioritera barnfamiljerna och se till att deinte skall behöva vänta på sina beslut.r2 Docent , jur. kand. ,för mänskliga rättigheter ochhumanitär rättUtskottet får anföra följande. De s.k. decemberbesluten varföremål för utskottets uppmärksamhet i förra åretsgranskningsarbete (1989/90:KU30). Utskottet redovisade igranskningsbetänkandet gällande regler och uttalanden iförarbetena. Vidare gavs en redogörelse för läget när det gällerflyktingmottagandet vid tiden för besluten liksom de berördaasylsökandenas situation i hemlandet. Utskottets majoritet fanninte skäl ifrågasätta regeringens bedömning som kom till uttrycki decemberbesluten.Regeringsrätten har i ett beslut (689-1991)avslagit en ansökan om resning från en asylsökande som omfattatsav den praxis som gäller enligt de s.k. decemberbesluten. Iresningsansökan framfördes att tillämpningen av undantagsregelni 3 kap. 4 § andra stycket 2 utlänningslagen när det gällde ettbeslut av invandrarverket uppenbarligenvarit lagstridig. Efter har regeringen ochinvandrarverket enligt sökanden tillämpat undantagsregeln intesom ett undantag i varje enskilt ärende utan som en regel.Dessutom åberopades att antalet asylsökande mer änhalverats . Regeringsrätten fann inteavslagsbeslutet lagstridigt och hänvisade tillförarbetsuttalanden bl.a. om att tillämpningen avundantagsbestämmelsen var en invandringsbegränsande åtgärd avförhållandevis långsiktig natur. I domen redovisas även ettuttalande av föredragande statsrådet om att möjligheterna att taemot de aktuella asylsökandena i princip skall bedömas medutgångspunkt från landets samlade resurser (prop. 1983/84:144).Som utskottet tidigare konstaterat och som bekräftats genomregeringsrättens beslut är den praxis som bildats genom de s.k.13 december-besluten förenlig med gällande lagstiftning. Frågangäller då hur länge situationen när det gällerflyktingmottagandet kan berättiga en fortsatt tillämpning avbestämmelsen. Det kan erinras om att den tidigare period dåmotsvarande regel tillämpades varade bortåt sex år.Invandrarministern har under utskottets utfrågning framhållitatt vissa förutsättningar bör vara uppfyllda innan tillämpningenav undantagsbestämmelsen kan upphöra. Således måste väntetidernamera bestående förkortas. Dessutom måste antalet personer sombor på flyktingförläggningarna nedbringas. rördet sig enligt invandrarministern om ca 30000 personer. Avregeringsskrivelsen om invandrar- och flyktingpolitiken framgåratt motsvarande antal vid tiden för decemberbeslutet var ca26000, vilket i sin tur var ungefär dubbelt så många som etthalvår tidigare.Med hänsyn bl.a. till att antalet personer som tvingas bo påutredningslussar och förläggningar är högre än vidtidpunkten för decemberbesluten, har utskottet inte funnitanledning ifrågasätta invandrarministerns bedömning när detgäller förutsättningarna för fortsatt tillämpning avundantagsregeln. Utskottet utgår dock ifrån att en återgång tilltidigare ordning sker så snart situationen stabiliserats.I detta sammanhang skall erinras om att flykting- ochimmigrationsutredningen avlämnade sittbetänkande (SOU 1991:1) Flykting- och immigrationspolitiken. Ibetänkandet redovisas en förändrad syn på invandringspolitiken-- en sammanhållen flykting- och immigrationspolitik. förslag skall bestämmelsen i 3 kap. 4§ andrastycket 2 utlänningslagen upphöra att gälla somförutsättningarna för att bevilja uppehållstillstånd föreslåsändrade. Som tidigare redovisats avser regeringen att lägga framen principproposition om en sammanhållen flykting- ochimmigrationspolitik under innevarande . Propositionenbygger bl.a. på nämnda betänkande men kommer enligtinvandrarministern inte att innehålla lagförslag. Utskottetutgår från att tidigare nämnda synpunkter beträffandenormgivningen m.m. beaktas i det kommande lagstiftningsarbetet.c) De ensamma asylsökande barnens situationSverige har genom anslutning till om barnsrättigheter åtagit sig att låta barnets bästa komma i främstarummet vid alla åtgärder som rör barn, vare sig de vidtas avoffentliga eller privata sociala välfärdsinstitutioner,domstolar, administrativa myndigheter eller lagstiftande organ.Enligt konventionen skall staterna vidta lämpliga åtgärder föratt säkerställa att ett barn som söker flyktingstatus elleranses som flykting -- oberoende om det kommer ensamt eller ej --erhåller lämpligt skydd och humanitärt bistånd.Regeringen gav i uppdrag åt socialstyrelsenatt följa utvecklingen av flyktingbarnens ochflyktingungdomarnas situation. avlämnades endelrapport -- Barn, flykting och föräldrar i . Avrapporten framgår att det fanns ca 1300flyktingbarn utan vårdnadshavare i . kom drygt400 asylsökande ensamma barn till . I motsats tillförhållandet och , då de flesta barnenvar har under innevarande år även mycket småbarn kommit till utan vårdnadshavare och sökt asyl här.Drygt hälften av de 1300 flyktingbarnen 1988 och 1989 kommerfrån och ca en fjärdedel är eritreaner. Andelen somaliskabarn var men antalet har ökat kraftigt. Enmajoritet av barnen har kvar sina föräldrar i livet. I rapportensägs att om vi tar emot ensamstående flyktingbarn i börkonsekvensen också vara att deras föräldrar tas emot om dettablir aktuellt. Flera av föräldrarna till dessa barn och ungdomarhar enligt rapporten fått uppehållstillstånd och bor numeratillsammans med sina barn i Sverige.Drygt hälften av barnen och ungdomarna bor eller har bott hossläktingar i . är placerade i familjehem och likamånga på grupphem eller institution. bor på folkhögskolaoch har egen bostad. Nästan hälften av de ensammaflyktingbarnen har inte någon god man som bevakar derasintressen och rättssäkerhet. Rapporten avslutas med enredovisning av bristerna i mottagandet av de ensamma barnen. av dessa brister härrör från det första mottagandet ilandet. För att komma till rätta med vissa av bristerna harinvandrarverket infört nya regler som innebär att offentligtbiträde skall förordnas redan då ett barn registreras sommottaget hos invandrarverket.Invandrarministern har under utfrågningen inför utskottetunderstrukit att avsikten med uppdraget till socialstyrelsennaturligtvis varit att kartlägga bristerna i mottagandet av deensamma barnen och därefter söka åtgärda bristerna. Det gällerockså för att ge anvisningar till kommunerna omhur de ensamma barnen skall behandlas och redovisa vilka socialaoch juridiska skyldigheter som åvilar kommunerna. Enligtinvandrarministern finns det fortfarande mycket som återstår attgöra när det gäller de ensamma barnens situationen. Självfalletskall från regeringens sida också forsättningsvis tas initiativi dessa frågor och resurser ställas till förfogande där detbehövs, men i första hand är det enligt deverkställande myndigheterna som måste samarbeta och ta ansvaretför barnen. En samordning mellan de sociala myndigheterna, derättsvårdande myndigheterna och invandrarverket är nödvändig.Utskottet får anföra följande. Det är enligt utskottets meningsjälvfallet en god utgångspunkt för det fortsatta arbetet medatt förbättra de ensamma barnens situation att en kartläggningav bristerna nu kommit till stånd. Från invandrarministerns sidahar också framhållits vikten av att ett fortsatt arbete bedrivsför att undanröja bristerna och för att åstadkomma en bättresamordning mellan olika myndigheter. Utskottet delar dennabedömning.d) Förvar av barnUtskottet har tidigare i sin granskning vid flera tillfällentagit upp frågan om förvar av barn. Utskottet uttalade i sambandmed granskning att största möjliga restriktivitet böriakttas i fråga om förvar av barn (1988/89:KU30). Utskottet harockså konstaterat att statistik över förvarstagande numera förs(1989/90:KU30). Det senaste statistiska materialet frånrikspolisstyrelsen visar att antalet förvarstagna barn i oktober1990 ökat till 47 från 19 och 1989. Andelenförvarstagna barn i förhållande till asylsökande barn var ioktober 1990 1,mot 2,1 resp. 1,ochoktober 1989. uppgifter visar också attandelen barn som tagits i förvar i samband medverkställighetsbeslut ökat från 10,resp. 8,i oktober1988 och 1989 till 15,. Enligtrikspolisstyrelsens bedömning kan en förklaring till dennaökning vara att avlägsnandebesluten istor utsträckning gällt Bulgarienturkar och Kosovoalbaner medbarnrika familjer.Invandrarministern har i svar på fråga i den 23april 1991 (prot. 1990/91:100) anfört att andelen barn blandBulgarienturkar var och bland Kosovoalbanerna71% medan för övriga grupper andelen barn var 23%.Invandrarministern har också framhållit att även om detta kanvara en förklaring till det ökade antalet förvarstagna barnstämmer siffrorna till eftertanke. Hon har också understrukitatt kontakter från departementet kommer att tas medrikspolisstyrelsen och invandrarverket för att följautvecklingen av myndigheternas praxis.Utskottet får anföra följande. I propositionen om nyutlänningslag m.m. (prop. 1988/89:86 s.99) framhöllsbeträffande förvar av barn att den föreslagna utformningen avlagtexten i förening med exemplifieringarna ispecialmotiveringen till bestämmelsen borde leda till attintentionerna bakom de dåvarande bestämmelserna uppfylls bättreoch att därigenom förvarstagande av barn skulle komma att vidtasi färre fall. Utskottet ser med oro på de redovisade högasiffrorna och delar invandrarministerns bedömning att de geranledning att noggrant följa utvecklingen och vidta de åtgärdersom kan behövas.