bet · GE01KU32 · 1991-04-25 00:00:00 — Utskottetkonstaterade då som tidigare att frågan tagits upp avfolkstyrelsekommittén, men att dess majoritet motsatt sig någonutvidgning med motiveringen att ett ökat inslag avfolkomröstningar skulle försvaga det parlamentariskastyrelseskicket och motverka strävandena att stärka riksdagensställning.Utskottet gör samma bedömning nu och avstyrker motionerna1989/90:K206 yrkande 3, 1989/90:K215 yrkande 3, 1989/90:K230yrkande 1 såvitt nu är i fråga, 1990/91:K205 yrkande 4 och1990/91:K216 yrkande 4.Utskottet vill med anledning av motion 1990/91:K205 yrkande 5om beslutande folkomröstning rörande grundlagsförslag erinra omatt sådan enligt bestämmelserna i 8 kap. 15 § regeringsformenskall anordnas om det begärs av minst en tiondel av riksdagensledamöter och minst en tredjedel av ledamöterna röstar förbifall till yrkandet.Rättighetsskyddsutredningen på vars förslag detta institutinrättades diskuterade (SOU 1978:34 s.152) huruvida det bordeutgöra ett obligatoriskt inslag i grundlagsstiftningsprocedureneller om man skulle ge en riksdagsminoritet av viss storlek rättatt få till stånd en folkomröstning.Beträffande valet mellan dessa båda alternativ anfördeutredningen följande:Av dessa alternativ kan det första från rent principiellautgångspunkter te sig mest tilltalande. Man måste emellertidbeakta att många grundlagsändringar är av ganska detaljbetonad,teknisk karaktär och utan större betydelse för folkstyrelsen somsådan. De betydelsefulla grundlagsändringar som har gjorts underde är undantagsföreteelser snarare än normalfall.Grundsatsen att folket bör ha möjlighet att delta i beslut somär av grundläggande betydelse för det demokratiskastyrelseskicket eller för medborgarnas fri- och rättigheterkräver således inte att folkomröstningar äger rum i samband medvarje grundlagsändring. Man kan tvärtom befara att institutetskulle forlora i värde om det kom till användning alltför ofta.Utredningens slutsats blev att folkomröstningar av detta slagborde komma till stånd först efter särskilt beslut men att ettsådant beslut skulle kunna fattas redan av en minoritet avriksdagens ledamöter. Det antal som genomgående föreslagits --en tredjedel av ledamöter -- utgjorde enligtutredningen en lämplig avvägning i frågan.Enligt utskottets mening innehåller den nuvarande ordningenett tillfredsställande minoritetsskydd. Utskottet finner därförinte anledning att i enlighet med vad som förordas i motion1990/91:K205 yrkande 5 föreslå en förändring av möjligheternaatt få till stånd beslutande folkomröstning i grundlagsfråga.Yrkandet avstyrks.4. Rösträttsregler m.m.MotionernaGrundlagsreglering av svenska medborgares rösträtt föreslås imotionerna 1989/90:K206 yrkande 4 och 1990/91:K216 yrkande 5 avCarl Bildt m.fl. (m), 1989/90:K210 och 1990/91:K217 av BertilFiskesjö m.fl. (c) samt 1989/90:K215 yrkande 4 och 1990/91:K205yrkande 6 av m.fl. (fp). Förslaget innebär attden särbestämmelse som finns i 3 kap. 2§ regeringsformenoch som möjliggör förändring av utlandssvenskarnas rösträttgenom vallagen utgår.I motionerna 1989/90:K223 och 1990/91:K710 av . (mp) yrkas att beslutar att utlänningar skallges rösträtt till riksdagsval vistelse i Sverigeoavsett svenskt medborgarskap. Förslag om rösträtt förinvandrare, oavsett medborgarskap, begärs också i motion1990/91:K245 av m.fl. (v). I motionen påpekas attinvandringen för del inneburit att befolkningen intelängre är lika enhetlig som . Det finns flera hundratusen invandrare och invandrarättlingar som saknar rösträtt iriksdagsval. En sådan rätt bör införas och i princip utformasefter samma regler som gäller för rösträtt vid kommunalval.En sänkning av rösträttsåldern från 18 till förordas imotionerna 1989/90:K233 och 1990/91:K256 av m.fl.(mp). I motionerna erinras om att skolplikten upphör och att den obligatoriska skolan bl.a. har till uppgiftatt informera om hur samhället, inkl. det politiska systemet,fungerar. En 16-åring skall alltså ha fått den information somstaten anser behövs för att kunna aktivt delta i samhällslivet.Enligt motionärerna finns det därför ingen anledning att behövavänta med att få rösträtt ända till ålder.I motion 1990/91:K222 av Per () föreslås enutredning om ökat politiskt inflytande för barn och ungdom under18 år. En möjlighet som nämns är sänkt rösträttsålder. En annanär en politisk "barnkammare", dvs. en beslutsförsamling somutses i allmänna val med riksdagsvalen av allaungdomar och barn över en viss minimiålder. Vilken den åldernskall vara anges inte i motionen. Enligt motionären skall"barnkammaren" antingen kunna vara remissinstans för olikasorters frågor eller fungera som ett sorts "överhus" med rättatt behandla alla frågor som behandlas i , men medbegränsad rätt att påverka beslut.Utskottets bedömningUtskottet behandlade yrkanden omgrundlagsreglering av utlandssvenskarnas rösträtt. Utskotteterinrade om att sambandet mellan rösträtt och medborgarskapbehandlats i medborgarskapskommittén. Enligt utskottet borde denfortsatta beredningen av kommitténs förslag avvaktas innanställning togs till frågan om grundlagsreglering avutlandssvenskarnas rösträtt. Motionsyrkandena avstyrktes därför.Utskottet gör samma bedömning . Motionerna 1989/90:K206yrkande 4, 1989/90:K210, 1989/90:K215 yrkande 4, 1990/91:K205yrkande 6 och 1990/91:K216 yrkande 5 avstyrks.Utskottet avstyrkte även motioner om rösträtt iriksdagsvalen för invandrare. Även i det fallet skedde det medhänvisning till den fortsatta beredningen avmedborgarskapskommitténs förslag.Inte heller på denna punkt finner utskottet anledning frångåsitt tidigare ställningstagande. Motionerna 1989/90:K223,1990/91:K245 och 1990/91:K710 avstyrks.Utskottet fann det 1989 heller inte befogat med någotriksdagsinitiativ i fråga om rösträttsåldern. Utskottet erinradeom att grundlagberedningen när den föreslog den nuvaranderösträttsåldern hänvisade bl.a. till den omfattandecivilrättsliga handlingsförmåga som var knuten till 18-årsåldernsamt att värnpliktsåldern och rätt att ingå äktenskap inträddevid samma ålder.Utskottet gör samma bedömning . Utskottet finner det hellerinte befogat med en utredning om inrättande av enbeslutsförsamling för barn och med begränsad rätt att påverkariksdagens beslut av det slag som föreslås i motion1990/91:K222. Det är i första hand en fråga för de politiskaorganisationerna att finna former för att de ungdomar som inteuppnått rösträttsåldern ändå skall kunna delta i politiskverksamhet. Motionerna 1989/90:K233, 1990/91:K222 och1990/91:K256 avstyrks.5. Mandatperiodens längd och den gemensamma valdagenMotionernaEn förlängning av mandatperioden vid de allmänna valen iförening med en övergång till skilda valdagar för riksdags-resp. kommunal- och landstingsvalen förordas i motionerna1989/90:K206 yrkande 5 samt 1990/91:K216 yrkande 6 båda av CarlBildt m.fl. (m), 1989/90:K215 yrkande 2 samt 1990/91:K205yrkandena 2 och 3 båda av m.fl. (fp),1989/90:K219 av (), 1989/90:K230 yrkande 1 avBertil Fiskesjö m.fl. (c), 1989/90:K245 av m.fl.(mp) samt 1990/91:K229 av Hans Leghammar m.fl. (mp). Fråganberörs också i motion 1989/90:K624 av m.fl. (c).Den senare motionen behandlas i betänkande 1990/91:KU3.Motiveringarna i motionerna för en förlängning avmandatperioden är att med en sådan skulle förutsättningar skapasför . Med skilda valdagar skulle,enligt motionärerna, risken för att kommunalvalen kommer iskymundan för riksdagsvalen försvinna.BakgrundOrdningen med treåriga mandatperioder och gemensam valdag förriksdags-, landstings- och kommunalvalen infördes genom denpartiella grundlagsreformen som beslöts av 1968--1969.Den nya regeringsformen som antogs av 1973--1974medförde inga förändringar av valsystemet i denna del. Efterantagandet av den nya regeringsformen kom dock utredningsarbetetpå författningsområdet att fortsätta. Utredningsarbetet avsågsåväl frågorna om förstärkning av grundlagsskyddet för demedborgerliga fri- och rättigheterna som de grundläggandefrågorna kring valsystemet, mandatperiodens längd, dengemensamma valdagen m.m.1980 tillsatte regeringen en kommitté som antog namnetgrundlagskommittén. De frågor som kommittén skulle behandla varfrämst den gemensamma valdagen, mandatperiodens längd,nyvalsinstitutet, regeringsbildningsproceduren och regeringensbeslutsformer. I det betänkande som kommittén lade fram 1981föreslog den borgerliga majoriteten att skilda valdagar förriksdagsval och kommunala val skulle införas och attmandatperioderna skulle förlängas till . Någon ändring imöjligheterna att anordna nyval föreslogs inte av majoriteten.De socialdemokratiska ledamöterna reserverade sig. De ansågatt kritiken mot den gemensamma valdagen var överdriven. Enligtderas mening krävdes ytterligare utredning innan tiden varmogen för ett definitivt ställningstagande. I avvaktan härpå varde socialdemokratiska ledamöterna dock beredda medverka till eneffektivisering av nyvalsinstitutet. Även vpk-ledamotenreserverade sig. Han förordade att ordningen med gemensam valdagoch treåriga mandatperioder skulle behållas.Sedan grundlagskommitténs betänkande remissbehandlats höllshösten 1981 överläggningar mellan riksdagspartierna för attdiskutera den fortsatta behandlingen av frågorna. Vidöverläggningarna enades man om att det arbete somgrundlagskommittén hade inlett skulle fortsätta med sikte på enreform som kunde ta ställning till i samband med 1985års val. Beredningen skulle ske i underledning av justitieministern och tillsammans med företrädare förde fem riksdagspartierna. De frågor som i första hand skulle tasupp var desamma som grundlagskommittén hade behandlat.Den arbetsgrupp som tillsattes kom under sitt arbete in på enrad andra författningsfrågor som hade samband med huvudfrågorna.Bland dessa kan nämnas ökade möjligheter att anordnafolkomröstningar, förstärkt skydd för en riksdagsminoritet,vitalisering av arbetsformer och avskaffande elleruppmjukning av fyraprocentsspärren vid riksdagsval.I början av 1984 stod det klart att det inte fannsförutsättningar för att uppnå enighet i huvudfrågorna föratt ett förslag till grundlagsändringar skulle kunna läggas framför riksdagsbehandling i samband med val. Arbetsgruppenvar emellertid enig om att de frågor som hade behandlats avgruppen borde utredas ytterligare med sikte på att enförfattningsreform skulle kunna beslutas i parlamentariskenighet. Det fortsatta arbetet borde enligt arbetsgruppenbedrivas i en parlamentarisk kommitté.Även framhöll i ett betänkande våren1984 att det var angeläget att utredningsarbetet påförfattningsområdet fortsatte på det sätt som arbetsgruppenföreslagit. uttalade vissa önskemål omvilka frågor som skulle tas upp i det kommandeutredningsarbetet. ställde sig bakom utskottet.I juni 1984 beslöt regeringen tillkalla den kommitté somarbetsgruppen och hade förordat. Kommittén skulle hatill huvuduppgift att överväga förutsättningarna för enförfattningsreform med syfte att förbättra folkstyrelsensvillkor. Bland kommitténs uppgifter ingick att utredaförutsättningarna för en förlängning av mandatperioden förriksdagen, landstingen och kommunfullmäktige från tre till fyraår liksom frågan om gemensamma eller skilda valdagar förriksdagsval, landstingsval och kommunalval. Kommittén antognamnet folkstyrelsekommittén. Dess slutbetänkande (SOU 1987:6)avgavs i januari 1987.I folkstyrelsekommittén enade sig de fyra största partierna omatt föreslå en förlängning av mandatperioden till fyra år.Däremot rådde det delade meningar i kommittén om huruvidariksdagsvalen och de kommunala valen skulle äga rum samtidigteller ej. Kommitténs majoritet bestående av desocialdemokratiska ledamöterna förordade att den gemensammavaldagen bevarades. Företrädarna för de borgerliga partiernaföreslog däremot att valen till och till de kommunalaförsamlingarna skulle hållas åtskilda med mellanrum.Vpk-ledamoten förespråkade ett bibehållande av detdittillsvarande systemet. Mot denna bakgrund avstod regeringenfrån att lägga fram förslag i denna fråga.Utskottet har därefter , (1989/90:KU12), behandlat motioner med förslag om en övergångtill fyraåriga mandatperioder och skilda valdagar. Utskottetbeklagade vid båda tillfällena att folkstyrelsekommittén intekunde enas om en lösning i denna fråga. Någon förnyadsakbehandling av frågan i utskottet eller i en ny kommitté fannutskottet inte meningsfull.Utskottets bedömningEnligt utskottet är det viktigt att debatten fortsätter idenna liksom i en rad andra författningsfrågor. Syftet bör varaatt nå lösningar vilka har stöd av en bred riksdagsmajoritet.Utskottet gör dock, liksom när frågan senast behandlades,bedömningen att förutsättningarna för en sådan lösning ännu inteföreligger och avvisar därför utredningskravet. Motionerna1989/90:K206 yrkande 5, 1989/90:K215 yrkande 2, 1989/90:K219,1989/90:K230 yrkande 1 såvitt nu är i fråga, 1989/90:K245,1990/91:K205 yrkandena 2 och 3, 1990/91:K216 yrkande 6 samt1990/91:K229 avstyrks.6. PersonvalMotionernaEn utredning om förbättrade möjligheter till personval begärsi fyra motioner. I motion 1989/90:K206 yrkande 1 av . (m) ges exempel från valsystemen i några västeuropeiskaländer som enligt motionärerna visar att det går att åstadkommavalsystem som bygger på proportionalitet och personval. Ett sättatt i åstadkomma ett påtagligt inslag av personval medbevarande av riksproportionaliteten är enligt motionen att gevarje väljare två röster. Den ena rösten skulle i ett sådantsystem användas vid majoritetsval i enmansvalkretsar och denandra vid proportionella val i regioner. Ett liknande yrkandefinns i motion 1990/91:K216 yrkande 1 av samma motionärer.Enligt den senare motionen bör frågan om ökade möjligheter tillpersonval utredas . Mot bakgrund av dess betydelse bördenna fråga utredas separat och inte tillsammans med övrigagrundlagsfrågor.Enligt motion 1989/90:K215 yrkande 1 av m.fl.(fp) var folkstyrelsekommitténs förslag för att åstadkomma ettökat personval ett steg framåt. Det innebar dock inte i någotväsentligt avseende någon förändring. Enligt motionärerna är detdärför angeläget att så fort som möjligt beredstillfälle att ta ställning till ett nytt förslag som innebär attden enskilde väljaren inom ramen för partivalet får ökademöjligheter till personval. Frågan behandlas också i motion1990/91:K205 yrkande 1 av samma motionärer. Enligt den senaremotionen behövs ett nytänkande på detta område. Engrundlagsutredning bör ges i uppdrag att utreda valsystem medkraftiga inslag av personval. I motionen hävdas att detvalsystem som tillämpas i är ett exempel på att högtställda krav på personval kan kombineras med högproportionalitet och traditionellt åsiktsval. Det finskavalsystemet bör enligt motionen ligga till grund för denfortsatta diskussionen i personvalsfrågan. Den föreslagnautredningen bör dock ta ställning till om det för svensk del börkompletteras med en möjlighet att rösta enbart på parti, utanangivande av personnamn.I motion 1989/90:K230 yrkande 1 av m.fl. (c)framhålls i denna del att det är viktigt att det proportionellavalsystemet, med en rättvis fördelning av mandaten mellan departier som passerat fyraprocentsspärren, behålls. Motionärernaavvisar därför de olika förslag som förts fram i den allmännadebatten om en övergång till majoritetsvalsystem.Motionärerna anser dock att det bör införas ett ökatinslag av personval inom det proportionella valsystemets ram. Imotionen förordas ett fakultativt personvalssystem, dvs. ettsystem där väljaren antingen kan rösta på person eller påkandidaterna i den ordning som partiet nominerat dem.Personrösterna skall sedan vid sammanräkningen vägas motpartirösterna. Motionärerna påpekar att olika varianter av dettasystem används i flera med vårt land jämförbara länder, t.ex. iDanmark och Belgien.Utskottets bedömningUtskottet har tidigare behandlat yrkanden om utredning avökade möjligheter till personval inom ramen för det svenskavalsystemet. Senast skedde det (1989/90:KU12).Utskottet konstaterade då som tidigare att två kommittéer, förstpersonvals- och valkretsutredningen (SOU 1977:94) och senarefolkstyrelsekommittén, hade lämnat förslag till förstärkning avpersonvalsinslaget. Båda förslagen hade fått ett svaltmottagande och kritiserats från både principiella och tekniskautgångspunkter. Detta uppfattade utskottet som ett uttryck föratt tillräckligt intresse för personvalsfrågan inte förelåg.Utskottet fann det därför inte meningsfulltmed ytterligare utredning av frågan.Utskottet gör samma bedömning . Motionerna 1989/90:K206yrkande 1, 1989/90:K215 yrkande 1 samt 1989/90:K230 yrkande 1såvitt nu är i fråga, 1990/91:K205 yrkande 1 samt 1990/91:K216yrkande 1 avstyrks.7. Fyraprocentsspärren m.m.MotionenI motionerna 1989/90:K248 av m.fl. (mp) och1990/91:K709 av Hans Leghammar m.fl. (mp) påpekas att det i daginte ges något partistöd till de partier som inte har nått över4% i riksdagsvalen. Enligt motionärernas mening måste detfinnas ett grundstöd för alla partier, om de har registrerat ettvisst antal namnunderskrifter. Vidare bör de partier som uppnått1% av rösterna i föregående val också garanteras ett visstgrundstöd.I motionerna föreslås också att den nuvarandefyraprocentsspärren sänks till i riksdagsvalet. En sådanspärr skulle underlätta för nya opinioner att få sin stämma hördi . skulle den vara en rimlig spärr fördagsländebetonade rörelser. I konsekvens med förslaget tillsänkning av fyraprocentsspärren föreslår motionärerna att dennuvarande spärren på av rösterna i en enskild valkretssänks till 6%.Utskottets bedömningUtskottet har vid ett stort antal tillfällen avstyrkt yrkandenom slopande eller sänkning av fyraprocentsspärren. Beträffande motiveringen hänvisas tillutskottets betänkande 1989/90:KU12. Utskottet gör sammabedömning . Motionerna 1989/90:K248 yrkande 2 och 1990/91:K709yrkande 2 avstyrks.Vid beredningen av förslaget till statligt partistöd i 1988/89års budgetproposition behandlade utskottet också ettmotionsyrkande från m.fl. (mp) om översyn avreglerna för partistödet. Utskottet fann inte att en sådanöversyn var påkallad. Utskottet gör sammabedömning . Motionerna 1989/90:K248 yrkande 1 och 1990/91:K709yrkande 1 avstyrks.8. Antalet ledamöter i m.m.MotionernaEn utredning om minskat antal riksdagsledamöter föreslås imotionerna 1989/90:K206 yrkande 2 samt 1990/91:K216 yrkande 2båda av m.fl. (m). Om antalet riksdagsledamöterminskade skulle det enligt motionärerna inte endast medverkatill att riksdagsmännen blev bättre kända av medborgarna. Detskulle också leda till en "arbetsdugligare" riksdag. 249ledamöter vore ur dessa aspekter ett lämpligt antal, dock kanenligt motionerna intresset för att alla delar av landet får engod representation tala för fler ledamöter.En halvering av antalet ledamöter i förening med att varjemandat besätts av två ledamöter föreslås i motion 1989/90:K323av . Den ene ledamoten skulle enligt förslagettjänstgöra under höstarna, den andre under vårarna.Utskottets bedömningVilket antal ledamöter i som ur olika aspekter ärlämpligt har behandlats av såväl författningsutredningen somgrundlagberedningen och folkstyrelsekommittén. För enredogörelse för frågans bakgrund hänvisas till utskottetsbetänkande /90:KU12.Folkstyrelsekommittén ansåg (SOU 1987:6 s. 89) bl.a. attantalet ledamöter i inte gärna kunde minskas om behålla en rimlig representation för de renaglesbygdsområdena. Utskottet instämde i dettauttalande. Motioner från allmänna motionstiden om minskatantal ledamöter i avstyrktes därför.Utskottet gör samma bedömning . Motionerna 1989/90:K206yrkande 2, 1989/90:K323 samt 1990/91:K216 yrkande 2 avstyrks.9. Mångsyssleriet i politikenMotionenMångsyssleriet i politiken behandlas i motion 1989/90:K307 avInger Schörling m.fl. (mp). Bl.a. påpekas i motionen attmångsyssleriet minskar möjligheterna för många att aktivt deltai politiskt arbete och försvårar särskilt för kvinnor att fåuppdrag. Vidare hävdas att det är påfrestande för mångsysslarenshälsa, familj och fritid och ofta innebär att ärendena intehinner att bli ordentligt förberedda. Motionärerna föreslårdärför att en utredning tillsätts för att arbeta fram ettlagförslag mot mångsyssleriet.I motionen sägs också att möjligheten att göra sittförtroendeuppdrag till "yrke" måste begränsas. Främst män hållersig länge kvar på politiska uppdrag; också detta gör det svårtför kvinnor att göra sig gällande. Motionärerna föreslår enbegränsning så att det inte skall vara möjligt att sitta mer äntre mandatperioder i sträck i samma beslutande församling.Utskottets bedömningUtskottet avstyrkte (1989/90:KU12) motionsyrkandenom förbud mot omval efter tre mandatperioder till riksdag,landsting eller kommunfullmäktige. Enligt utskottet stred deföreslagna begränsningarna i valbarheten mot den grundläggandeprincipen om den fria nomineringsrätten.Utskottet gör samma bedömning . Val av statsminister m.m.MotionernaI motionerna 1989/90:K203 och 1990/91:K201 båda av MartinOlsson (c) påpekas att någon skyldighet inte föreligger förstatsministern och regeringen att ställa sina platser tillförfogande efter ett riksdagsval, så att den nyvalda riksdagenfår pröva regeringsfrågan. Detta utgör ett undantag från vad somgäller praktiskt taget alla andra uppdrag som erhållits genombeslut av , landstingen eller kommunfullmäktige.Enligt motionärens mening talar starka skäl för attregeringsformen kompletteras med en regel innebärande att nyvaldriksdag alltid ges tillfälle att pröva statsministernsställning. Det viktigaste av dessa är att den nuvarandeordningen strider mot parlamentarismens princip.Den förtroendeomröstning som enligt nuvarande författningskall äga rum efter talmannens nominering av regeringschef kanenligt motionerna 1989/90:K304 och 1990/91:K212 båda av BengtSilfverstrand och (båda s) närmast betecknassom kuriös. Därutöver belastas talmansfunktionen enligtmotionärernas mening av en krånglig spärregel, avsedd attbegränsa talmannens möjligheter att i vissa situationerföranstalta om riksdagsupplösning och nyval. Även om enparlamentarisk situation av så allvarlig art skulle uppstå attalla sakskäl talar för extraval, kan ett sådant inte åstadkommasmed mindre än att talmannen fått fyra statsministerkandidaterförkastade av riksdagen.I motionerna framhålls den ordning som tillämpas iVästtyskland som ett alternativ värt att studera. Enligt denvästtyska författningen väljer förbundsdagen på förslag avpresidenten en förbundskansler som i sin tur utser regeringensövriga ledamöter. Om förbundskanslern väljs med absolutmajoritet i första omgången måste presidenten utnämna densålunda valde. I den händelse valet sker med relativ majoritet,är han inte bunden att bekräfta valet. Skulle presidenten anseatt den tilltänkte förbundskanslern har ett alltför bräckligtparlamentariskt underlag kan han upplösa förbundsdagen ochutlysa nyval.Misstroendevotum kan i den västtyska författningen endastriktas mot regeringschefen, som sålunda bär helaregeringsansvaret. Detta måste enligt motionärerna betecknas somett konstruktivt misstroendevotum som får effekt endast omförbundsdagen väljer en ny förbundskansler.I motionerna hävdas att de framtidsutmaningar som stårinför kräver både en stark parlamentarism och en stark ochbeslutsför regering. Detta förutsätter enligt motionärerna i sintur att talmannen ges en starkare ställning än vad som medgesenligt nuvarande författning.Rätten att utlysa extra val berörs också i motion 1989/90:K230yrkande 1 av m.fl. (c). I motionen erinras omatt talmannen, om han misslyckas fyra gånger med att fåmajoritet i för en statsministerkandidat, kan förordnaom nyval. Motionärerna anser inte att det därutöver över huvudtaget skall finnas någon rätt att anordna extra val. Om dennamöjlighet skall finnas kvar för mycket extraordinärasituationer, så skall beslutanderätten enligt motionärerna underalla omständigheter ligga hos . Motionärerna föreslåratt frågan om rätten att anordna extra val och upplösa riksdagenskall ingå i det uppdrag som ges till den parlamentariskagrundlagsutredning som de påyrkar. Yrkandet om en sådanutredning behandlas under punkt 14.BakgrundGrundlagberedningen (SOU 1967:26) diskuterade inför denpartiella författningsreformen förfarandet vidregeringsbildningen.