bet · GE01AU17 · 1991-04-18 00:00:00 — Detligger i sakens natur att ju större skillnaderna är mellan tvåarbeten, desto strängare krav måste ställas på arbetstagaren attkunna bevisa att de jämförda arbetena är likvärdiga medhänvisning till vad som förekommer på arbetsmarknaden i form avpraxis, genomförd arbetsvärdering e.d. Är det fråga om arbetensom visserligen inte är lika enligt vad som sagts men ändåuppvisar likheter bör kraven i detta hänseende inte ställashögre än vad som gäller i fråga om vad som är att betraktasom lika arbete.Utskottet vill understryka att de arbetsvärderandenormer som jämförelsen refererar till självfallet inte får varakönsdiskriminerande i sig eller ge effekter som leder tillindirekt diskriminering, något som framhållits på flera ställeni propositionen. Det är således endast om det finns en fråndiskrimineringssynpunkt godtagbar arbetsvärdering som dennaskall vara utgångspunkt för prövningen. I andra fall får fråganavgöras på grundval av omständigheter som kommer fram genomvittnes- och sakkunnigförhör om hur de olika arbetsuppgifternaförhåller sig till varandra.Med hemställan om att godkänner vad utskottet anförtavstyrks de nu behandlade motionerna A25 och A26 i berördadelar.Vänsterpartiet yrkar i den nyssnämnda motionen A26 att detockså införs en bestämmelse mot kollektivlönediskriminering. Partiet anser att eftersom den faktiskalönediskrimineringen av kvinnor huvudsakligen sker genom attkvinnodominerade yrken betalas sämre än motsvarande yrkesgrupperdär män dominerar, är det nödvändigt med regler som möjliggöratt hela kollektiv uppvärderas. Lagstiftning av detta slag i USAhar enligt motionen visat sig vara av stort värde somhjälpmedel. I motionen krävs också att arbetsgivare åläggsskyldighet att verka för utjämnande av löneskillnader mellan mänoch kvinnor, som utför arbete som är lika eller av lika värde.Den gällande lagens ståndpunkt -- som vidhålls i det nubehandlade regeringsförslaget -- är att man bör avstå från attgöra diskrimineringsförbudet tillämpligt på situationer i vilkaen arbetsgivare betalar lägre löner eller tillämpar sämreanställningsvillkor i övrigt än andra arbetsgivare inom sammabransch eller verksamhetsområde. En sådan ordning skulle ledatill stor osäkerhet i bedömningen. Frågor kring den lönenivå somallmänt tillämpas av ett företag eller en annan arbetsgivare börbehandlas med fackliga medel, dvs. genom förhandlingar ochkollektivavtal (prop. 1978/79:75 s. 74 f.). Jämförelsenbegränsas sålunda till att avse arbete hos en och sammaarbetsgivare. Att jämföra hela yrkesgrupper skulle enligt den nubehandlade propositionen (s. 88) gå utanfördiskrimineringsförbudets syfte att utgöra ett skydd i detenskilda fallet.Utskottet ansluter sig till regeringens ståndpunkt i nuangivet hänseende.Den utomordentligt viktiga frågan om hur man bör komma tillrätta med löneskillnader mellan kvinnor och män som utför likaeller likvärdigt arbete har framhävts i lagförslaget, dock påett annat sätt än som begärs i motionen. Genom den tidigareberörda samverkansregeln i 2§ åläggs nämligen parterna attsärskilt verka för att utjämna och förhindra skillnader i löneroch andra anställningsvillkor. Härigenom betonas attarbetsmarknadens parter, inom ramen för den friaförhandlingsrätten, har ett gemensamt ansvar för att utjämna ochförhindra skillnader i löner och andra anställningsvillkor förarbeten som är lika eller som är att betrakta som likvärdiga.Att regeln utformats som en samverkansregel och inte som ettåliggande för arbetsgivaren hänger samman med just detförhållandet att lönerna i allmänhet bestäms gemensamt avparterna. På förslag av lagrådet har den i lagrådsremissenföreslagna hänvisningen till förhållandena på arbetsmarknadenutgått. En sådan hänvisning kunde enligt lagrådet vara ägnad attkonservera bestående skillnader också när det gäller värderingarav vilka arbeten som skall anses lika eller likvärdiga.Utskottet anser att regeringen valt en lämplig ordning för attpåskynda arbetet med att utjämna löneskillnaderna mellan kvinnoroch män och kan följaktligen inte ställa sig bakom en regel avdet slag som förordar.Med det anförda avstyrks motion A26 i berörda hänseenden.Den särskilda frågan om lönestatistik och arbetsvärderingbehandlas i tre motioner.Vänsterpartiet kräver i motion A26 att jämställdhetsplanernaskall innehålla könsbaserad lönestatistik för grupper avanställda med likvärdigt arbete. Sådan statistik skulle kunnavara ett viktigt instrument för att vidareutveckla diskussionenom hur kvinno- och mansdominerade arbetsuppgifter värderas.Partiet betonar också nödvändigheten av att utarbetaarbetsvärderingssystem som gör det möjligt att jämföra olikaslags arbeten med varandra.Maggi () anser i motion A804 från den allmännamotionstiden att könsneutrala arbetsvärderingssystem måsteinföras på hela arbetsmarknaden.Charlotte m.fl. (m) framför i motion A809synpunkter på vilka kriterier som bör tillämpas vidarbetsvärdering; förutom prestation per tidsenhet bör sådant sombuller och arbetsmiljö beaktas. Motionärerna betonar att kravenmåste analyseras noggrant.Med anledning av dessa motionsyrkanden vill utskottet till enbörjan hänvisa till vad som sagts tidigare i detta betänkande ombehovet av en könsuppdelad lönestatistik och en utveckling avstatistiken så att den ger en bra information om kvinnors resp.mäns löner. Utskottet kan emellertid inte ställa sig bakomkravet i v-motionen om könsbaserad lönestatistik ijämställdhetsplanerna. Det skulle enligt utskottets mening föraför långt att uppställa ett generellt sådant krav. Vad som kankrävas i fråga om jämställdhetsplanerna är ju nämligen beroendeav förhållandena hos den enskilde arbetsgivaren. En könsbaseradlönestatistik kan dock självfallet vara ett viktigtled i en strategi för en mer jämställd lönepolitik.Vad gäller frågan om arbetsvärdering är, som också sägs ipropositionen, en klar och tydlig lönepolitik som bygger påkönsneutrala värderingar av största betydelse för att motverkaatt osakliga skillnader uppkommer i löner och andraanställningsvillkor för kvinnor och män som utför arbete som ärlika eller är likvärdigt (prop. s. 67). En lagstiftning påområdet kan, såsom påpekas i anslutning tilllönediskrimineringsförbudet, vara ägnad att påskynda parternassträvanden att enas om metoder och system för arbetsvärderingar.Synpunkterna i motion A809 rörande kriterier vidarbetsvärdering föranleder utskottet att återigen understrykaden principiella utgångspunkten att det ärarbetsmarknadsparternas uppgift att värdera olikaarbetsuppgifter och normer i övrigt för lönesättningen, underden självklara förutsättningen att normerna inte i sig själva ärkönsdiskriminerande.Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet de nubehandlade motionerna A26 (v), A804 (v) och A809 (m) i berördadelar.JämOs roll i lönefrågor tas upp i två motioner, nämligenav i kommittémotionen A31 av m.fl. ochav i motion A26. anser att aktivainsatser bör göras för att nå målet om lika lön för lika arbeteoch anvisar som ett sätt att arbetsmarknadens parter åläggs attårligen till JämO redovisa vilka åtgärder som vidtagits för attnå målet. Enligt bör JämO få till särskilduppgift att föra ut frågan om arbetsvärdering till en bredsamhällelig diskussion varvid den könsbaserade statistikenkommer att vara ett värdefullt underlag. JämO bör enligt sin nyainstruktion ha ansvar för att aktivt övervaka lönediskrimineringpå hela arbetsmarknaden samt att vidareutveckla diskussionen omett nytt arbetsvärderingssystem.Den berörda samverkansregeln ger uttryck förarbetsmarknadsparternas gemensamma och särskilda ansvar förlönefrågorna. En regel med årlig redovisning till JämO av detslag som begärs av skulle -- förutom att den kunde blimycket administrativt betungande -- knappast stå i samklang meddenna princip. Utskottet kan därför inte ställa sig bakommotionskravet. Att ansvaret ligger på parterna uteslutersjälvfallet inte att JämO i sin opinionsbildande roll initieraroch deltar i diskussioner om behovet av arbetsvärderingssystem.Det bör ankomma på regeringen att avgöra om någon särskildreglering i instruktionen för JämO är påkallad i dettahänseende. När det gäller ansvaret att övervakalönediskriminering i individuella fall hänvisas till denutvidgning av JämOs rätt att föra talan i diskrimineringstvistersom föreslås i propositionen och till vilken utskottetåterkommer i det följande.Med hänvisning till det anförda avstyrks motionerna A26 (v)och A31 (c) i de nu behandlade delarna.Diskriminering vid arbetsledningI den nu gällande lagen liksom i förslaget skall det anses somotillåten könsdiskriminering när en arbetsgivare leder ochfördelar arbetet på ett sådant sätt att en arbetstagare bliruppenbart oförmånligt behandlad i jämförelse med en arbetstagareav motsatt kön. Liksom vid de andra diskrimineringsförbuden somär uppbyggda som presumtionsregler har arbetsgivaren möjlighetatt bryta presumtionen.Folkpartiet yrkar i sin motion A25 att det nu angivnauppenbarhetskriteriet i förslaget till 19§jämställdhetslagen tas bort. Partiet menar att kravet på attbehandlingen skall vara uppenbart oförmånlig innebär att det ide allra flesta fall är svårt att komma åt könsdiskriminering iarbetsledningen. Det borde enligt motionen vara tillräckligt attarbetstagaren kan styrka att hon eller han behandlatsoförmånligt jämfört med arbetskamrater av motsatt kön.Av förarbetena till den gällande lagen (prop. 1978/79:175 s.129) -- till vilka hänvisas i den nu behandlade propositionen --framgår att formuleringen "uppenbart oförmånlig behandling"valts för att inte alltför obetydliga händelser ellerförfaranden görs till föremål för rättegång. Lagen skall skyddamot könsdiskriminering genom orättvis behandling påarbetsplatsen, men det bör å andra sidan inte finnas utrymme förtrakasserier i form av klagomål rörande bagateller. Det börenligt propositionen kunna krävas att en arbetsgivares handlandeantingen är av uppenbar betydelse i det enskilda fallet elleratt det får betydelse som ett led i ett systematiskt ellervanemässigt förfarande.Utskottet ansluter sig till den motivering som ligger bakomden valda formuleringen och kan således inte ställa sig bakommotionskravet att det skall vara tillräckligt att arbetstagarenbehandlats oförmånligt. För att bättre svara mot det ipropositionen angivna syftet bör emellertid enligt utskottetsmening lagtexten ange att det skall vara fråga om "påtagligtoförmånlig behandling". Utskottet hemställer således attriksdagen antar förslaget till lydelse av 19 § med den ändringenatt ordet "uppenbart" utbyts mot "påtagligt".Förbud mot trakasserierEnligt utredningar som JämO har gjort förekommer i arbetslivetsåväl sexuella trakasserier som trakasserier på grund av att enarbetstagare har gjort en anmälan om könsdiskriminering. Även omdet finns olika uppfattningar om i vilken omfattning sådanatrakasserier förekommer, sägs det i propositionen, kan man intekomma ifrån att de förekommer och att de utgör allvarligaproblem för dem som blir utsatta för dem. Trakasserier av dettaslag kan enligt propositionen självfallet inte godtas.I det föregående har utskottet kortfattat berört förslaget omatt reglerna om aktiva åtgärder byggs ut med en bestämmelse somålägger arbetsgivaren att motverka förekomsten av sexuellatrakasserier m.m. på arbetsplatsen. Förslaget i den deleninnebär att arbetsgivaren skall motverka sexuella trakasserierbåde arbetstagare emellan och mellan arbetsgivaren och enarbetstagare.Regeringen föreslår också en skadeståndssanktioneradförbudsregel avseende trakasserier som är av renrepressaliekaraktär och som har sin grund i antingen en anmälanom könsdiskriminering eller i avvisade sexuella närmanden.Förbudet bör enligt propositionen omfatta sådana situationer därden trakasserades villkor eller förhållanden faktiskt försämrasi förhållande till vad som annars skulle ha varit fallet. Detkan röra sig om försämrade arbetsuppgifter, en störrearbetsbelastning, onormala krav på övertid, uteblivna förmåneroch liknande men också om en hotfull eller allmänt kränkandebehandling. Förbudet riktas mot arbetsgivaren eller den som harrätt att i arbetsgivarens ställe besluta om arbetstagarensarbetsförhållanden.Enligt propositionen utgör trakasserier av dessa slag inte ettmissgynnande på grund av kön enligt lagens definition. Regeln iden föreslagna 22 § jämställdhetslagen har därför inteutformats som ett förbud mot diskriminering, utan i stället somett rent trakasseriförbud.I flera motioner begärs en annan reglering av förbudet mottrakasserier.Folkpartiet anser i motion A25 att det bör tas in enbestämmelse i lagen som innebär att förbjuden könsdiskrimineringföreligger om arbetsgivaren utsätter en arbetstagare försexuella trakasserier eller för trakasserier på grund av anmälanom könsdiskriminering, detta under förutsättning atttrakasserierna direkt eller på ett påtagligt sätt påverkaranställningsförhållandena. anser i sin kommittémotionA31 av m.fl. att lagen bör förbjuda sexuellatrakasserier oavsett om dessa påverkar anställningsvillkoreneller ej. Själva förekomsten av sexuella trakasserier måstekunna leda till att den som trakasserar ställs till ansvarenligt motionen. vill enligt motion A26 att lagenskall förbjuda ovälkomna krav på eller förslag om sexuellttillmötesgående som är förenade med hot eller löften.Miljöpartiet anser enligt kommittémotionen A30 att förbudet börutvidgas till att avse alla situationer där en arbetstagareeller arbetssökande blir utsatt för sexuella trakasserier.Slutligen anförs i en enskild motion A32 av attarbetsgivaren bör göras ansvarig för anställdas trakasserier.Mot bakgrund bl.a. av att det både i jämställdhetslagen och iannan lagstiftning -- och arbetsmiljölagen -- finnsregler som kan användas mot trakasserier av olika slag övervägdejämställdhetsutredningen tämligen ingående frågan om behovet aven särskild regel med förbud mot trakasserier. Utredningenstannade för att föreslå en regel av innebörd att det skulleanses som könsdiskriminering om en arbetsgivare utsätter enarbetstagare eller arbetssökande för sexuella trakasserier ellerför trakasserier på grund av en anmälan om könsdiskriminering omdetta på ett påtagligt sätt påverkade den trakasseradesarbetsförhållanden. Förslaget innebar således även när detgäller sexuella trakasserier att det skulle finnas en kopplingmellan den ifrågasatta handlingen och den trakasserades arbete.Situationer som nämndes av utredningen var där krav på ellerförslag om sexuellt tillmötesgående är förenat med hot omnackdelar eller löfte om fördelar. Dessutom nämndes fall därarbetstagaren faktiskt får kännas vid försämringar av sinaarbetsvillkor till följd av en anmälan om könsdiskrimineringeller därför att arbetstagaren avvisat sexuella närmanden. Ibåda fallen av trakasserier utformades regeln som ettdiskrimineringsförbud. Utredningens uppfattning var härvidlagatt trakasserier av de ifrågavarande slagen är klart relateradetill jämställdhet i arbetslivet och ger tydligt uttryck för enkönsdiskriminerande inställning.Utredningen ville alltså ha ett förbud i jämställdhetslagenmot trakasserier som sådana, förutsatt att de på visst sättpåverkade arbetet. Några av motionsyrkandena överensstämmer meddetta förslag, andra går längre och avser förbud mottrakasserier i arbetet oavsett om de påverkararbetsförhållandena.Propositionens ståndpunkt är att sådana situationer som nämnsförst av utredningen, dvs. ovälkomna krav på eller förslag omsexuellt tillmötesgående som är förenade med hot eller löften, iallmänhet torde kunna sanktioneras såväl straffrättsligt somskadeståndsrättsligt och att något förbud mot sådanatrakasserier därför inte bör tas in i lagen.Utskottet gör följande överväganden.Sexuella trakasserier eller andra trakasserier, vare sig frånarbetsgivarens sida eller arbetskamrater emellan, är självfalletnågot som inte skall behöva tålas på en arbetsplats. Utskottetvill understryka att det är framför allt genom den nya regeln i6§ som denna viktiga princip kommer till uttryck. Bestämmelsenålägger en arbetsgivare att verka för att inte någonarbetstagare utsätts för sexuella trakasserier eller förtrakasserier på grund av anmälan om könsdiskriminering. Som sägsi propositionen (s. 72) bör det ingå i arbetsgivarens allmännapersonalpolitik att göra tydligt att sexuella trakasseriermellan anställda inte kan tolereras och vilka följderna kan bliom trakasserier upptäcks. Även ett handlande varigenom enarbetsgivare själv trakasserar en arbetstagare står givetvis istrid med denna lagregel.Utskottet har inte övertygats om behovet eller nyttan av ensärskild förbudsreglering i jämställdhetslagen av det slag sommotionärerna begär. Ett skäl är att en sådan reglering skullekunna leda till problem i den praktiska tillämpningen bl.a.därigenom att ett och samma handlande i många fall skulle kunnavara förbjudet och skadeståndssanktionerat på flera olika håll ilagstiftningen.Utskottet ansluter sig således till regeringens förslag attförbudet i jämställdhetslagen mot trakasserier bör inskränka sigtill fall av ren repressaliekaraktär som har sin grund iantingen en anmälan om könsdiskriminering eller i avvisadesexuella närmanden. Detta innebär att de nu behandlademotionerna A25 (fp), A26 (v), A30 (mp), A31 (c) och A32 (s)avstyrks i motsvarande delar.Påföljder m.m.När man under förarbetena till den nuvarande lagen övervägdefrågan om vilken påföljd som bör vara knuten till överträdelseav diskrimineringsförbudet vid anställning kretsade det särskiltkring spörsmålet om den diskriminerade skall ha rätt tillersättning för den ekonomiska förlust som kan uppstå genom attnågon annan fick anställningen. Även frågan om den som blirdiskriminerad i samband med tillsättning av en tjänst skall harätt att få den sökta tjänsten var föremål för övervägande.Slutligen valdes linjen att allmänt skadestånd skall vara denenda rättsliga påföljden i dessa fall.Enligt regeringens nu framlagda förslag skall påföljden föröverträdelse av diskrimineringsförbuden också i fortsättningenvara skadestånd.Såväl som anser enligt sina resp.motioner A25 och A26 att den diskriminerade bör ha rätt atterhålla den sökta tjänsten. Om arbetsgivaren inte vill ta emotpersonen bör enligt arbetsgivaren kunna upplösaanställningsförhållandet enligt modellen i 39§anställningsskyddslagen. m.fl. (s) anserenligt motion A27 att frågan bör bli föremål för ytterligareutredning.I kommittémotion A31 av m.fl.förordas en möjlighet till ekonomiskt skadestånd somkompensation för utebliven lön och andra utlägg, detta eftersomdet enligt motionärerna är svårt att tänka sig en annan nivå pådet allmänna skadeståndet än i andra mål.Utskottet gör följande överväganden.Att tanken på ekonomiskt skadestånd vid diskriminerandeanställningsbeslut avvisades i samband med förarbetena till dennuvarande lagen berodde bl.a. på de komplikationer som kanuppstå om flera säger sig ha blivit diskriminerade genom attarbetsgivaren anställt någon av motsatt kön. Det kan inte kommai fråga att tillerkänna fler än en av dem som kan hadiskriminerats genom ett och samma anställningsbeslut ekonomisktskadestånd, och sådant skadestånd bör tillkomma bara den somverkligen har gått miste om anställningen (prop. 1978/79:175s.67 f.). Man skulle behöva fastställa vem av dessa som skulleha fått anställningen. I det rådande rättsläget med i principfri anställningsrätt på den privata sektorn skulle emellertidarbetsgivaren vara fri att efter eget gottfinnande välja mellanflera sökande av samma kön. En skadeståndsregel som innebar attden mest kvalificerade av flera arbetssökande av samma kön varberättigad till ekonomiskt skadestånd skulle inte ha någoträttsligt underlag. Man skulle därför få skriva in principen iskadeståndsregeln. Åtskilliga andra svårbemästrade problemskulle kvarstå. Mot bakgrund bl.a. härav stannade man för attendast allmänt skadestånd skulle komma i fråga.Liknande problem kunde uppkomma om den som diskrimineratsskulle ha rätt till den sökta tjänsten. Rimligen bör bara en avflera diskriminerade ha denna möjlighet. En annan fråga som görsig gällande främst på den privata sektorn är vad som skall skemed den person som faktiskt fått tjänsten och kanske bådetillträtt och uppehållit den under hela den tid som processenpågått. Någon möjlighet att gå tillbaka till en tidigareanställning lär i de allra flesta fall inte finnas. En särskildreglering av dessa frågor skulle vara nödvändig.Arbetsmarknadsutskottet har med anledning av upprepademotioner från liberalerna och under1980-talet med yrkanden om att lagen skall ändras så att dendiskriminerade kan få den sökta tjänsten (se bl.a. AU 1986/87:5s. 7) hänvisat till de återgivna förarbetsuttalandenarörande ekonomiskt skadestånd liksom till de oönskade följdernaför tredje man. Utskottet har också påpekat att ett system därdomstolarna kan överpröva anställningsbeslut knappast kanfungera parallellt med den besvärsprocess som finns för statligaoch kommunala tillsättningsbeslut. Motionerna har alltsåavstyrkts.De nu anförda skälen har enligt utskottets mening alltjämtgiltighet. Något behov av ytterligare utredning i frågan kaninte anses föreligga. Även de nu behandlade motionerna A25 (fp),A26 (v), A27 (s) och A31 (c) bör alltså avslås i berörda delar.Folkpartiet liberalerna anser i sin motion A25 att regeln ilagförslagets 21§ om rätten för arbetssökande m.fl. attfå skriftlig uppgift av arbetsgivaren om arten ochomfattningen av utbildning m.m. hos den av motsatt kön som fickarbetet eller utbildningsplatsen bör vara förknippad med ensanktionsregel.Den nu ifrågavarande paragrafen motsvarar 5 a§ i dennuvarande lagen. Enligt motiven (prop. 1984/85:60 s. 7 f.) ärdet inte nödvändigt eller ens lämpligt att uppställa någonsärskild sanktionsregel för det fall att arbetsgivaren vägraratt lämna ut uppgifterna. Förutom att man inte bör kunna grundasjälvständiga rättsanspråk på en regel av denna karaktär ellerinleda ett särskilt rättegångsförfarande bör, sägs det ipropositionen, redan förekomsten av regeln i de allra flestafall vara tillräcklig för att arbetsgivaren skall tillmötesgå enönskan om att få ta del av uppgifter. En vägran skulle ju i sigofta utgöra ett tecken på att diskrimineringsförbudet hadeåsidosatts.Utskottet instämmer i detta och avstyrker följaktligen motionA25 i denna del.Skadeståndsnivåer m.m.I flera motioner framförs krav på höjda skadeståndsbelopp vidöverträdelser av diskrimineringsförbudet. Sådan begäranframställs i motion A25 av liberalerna, av ikommittémotionen A31, av i motion A26 och avmiljöpartiet i kommittémotionen A30.Moderaterna anser för sin del enligt motion A23 attskadeståndsfrågan bör övervägas av den arbetsrättsligautredningen.Propositionens ståndpunkt är -- regeringen ansluter sig härtill arbetsdomstolen -- att frågan om nivån på skadeståndenenligt jämställdhetslagen bör övervägas även mot bakgrund avvad som mera allmänt bör anses gälla i fråga om skadestånd pådet arbetsrättsliga fältet. Det framhålls att graden avkränkning vid en överträdelse kan variera från fall till fall.Domstolarna bör enligt regeringens mening även i fortsättningenha frihet att göra en bedömning i det enskilda fallet.Utskottet anser att det har klara fördelar att inte låsa vid något uttalande om nivån på de allmänna skadeståndenvid brott mot jämställdhetslagen. Därigenom ges derättstillämpande organen bättre möjligheter att se tillomständigheterna i det enskilda fallet liksom tillskadeståndsnivåerna i övrigt i arbetsrättsliga tvister.Utskottet kan mycket väl tänka sig fall där betydligt högreskadestånd än vad som förekommit ter sig motiverat,lika väl som fall där en mer måttlig nivå bör komma i fråga.Utskottet ansluter sig således till propositionens ståndpunktoch avstyrker därmed motionerna A25, A26, A30 och A31 i berördadelar.Utskottet vill tillägga att resultatet av den arbetsrättsligautredningen i detta hänseende givetvis kan komma att påverkabedömningen även av skadestånden i jämställdhetstvister men ärinte berett att förorda att frågan bör övervägas särskilt avutredningen.