bet · GF01LU12 · 1991-11-21 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet förslag från regeringen(prop. 1991/92:31) om att dels skall godkänna ettprotokoll rörande tillämpningen av två internationellaöverenskommelser på atomansvarsområdet, nämligenWienkonventionen och , dels skall anta ettförslag till ändring i den svenska atomansvarighetslagen.Lagförslaget innebär att det högsta skadeståndsbelopp för vilketinnehavaren av en kärnkraftsanläggning svarar höjs från 800milj.kr. till 1200 milj.kr. Vidare behandlas två motioner (cresp. v) som väckts med anledning av propositionen och variframförs önskemål om höjning av gränsen för skadeståndsansvaret.Utskottet tillstyrker bifall till regeringens förslag ochavstyrker bifall till motionerna. Till betänkandet har fogatsmeningsyttring från v-suppleanten i utskottet. I proposition 1991/92:31 föreslår regeringen() att antar i propositionenframlagda förslag till1. att godkänner det gemensamma protokollet rörandetillämpningen av och ,2. att antar det i propositionen framlagda förslagettill lag om ändring i atomansvarighetslagen (1968:45). 1991/92:L3 av m.fl. (v) vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna attatomansvarighetslagen skall ändras så att obegränsatskadeståndsansvar inträder för reaktorinnehav,2. att -- vid avslag på yrkande 1 -- beslutar attsvenska staten vid ett eventuellt reaktorhaveri i tar påsig det fulla skadeståndsansvaret enligt vad som sägs imotionen.1991/92:L4 av och () variyrkas att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om det önskvärda i en höjning avreaktorägarnas ekonomiska ansvar. Internationella bestämmelser om ansvarighet för skador somorsakats av atomolyckor finns 1960 i avslutadkonvention om skadeståndsansvar på atomenergins område(). Konventionen jämte 1963 avslutattilläggsprotokoll trädde 1968. idess lydelse enligt tilläggsprotokollet har ratificerats avSverige jämte 13 andra västeuropeiska stater.Enligt är innehavaren av en atomanläggningansvarig för skador som uppkommer i samband med driften avanläggningen oberoende av vållande, dvs. på objektiv grund.Ansvaret skall vara begränsat till visst belopp för varje olyckaoch vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti.År 1963 avslutades i en konvention om supplerandestatsansvar. Konventionen, som i det följande benämnstilläggskonventionen, är ett komplement tillPariskonventionen. Tilläggskonventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde 1974 och har numeratillträtts av elva av stater.Tilläggskonventionen syftar till en civilrättslig reglering avfrågan om ersättning av statsmedel vid stora olyckor. Enligttilläggskonventionen utgår supplerande ersättning av statsmedeli den mån ansvarsbeloppet enligt inte förslårtill full ersättning åt de skadelidande. Ersättningssystemetverkar i flera steg. Anläggningsinnehavarens ansvar utgör detförsta steget. Eftersom ansvaret kan variera i de olikakonventionsstaterna, skall i ett andra steg den stat därinnehavarens anläggning är belägen bidra till att täcka skadornamed upp till 70 miljoner särskilda dragningsrätter (en avInternationella valutafonden använd beräkningsenhet) elleromkring . Till det tredje steget, somomfattar intervallet 70--120 miljoner särskilda dragningsrätter,skall de stater som är anslutna till tilläggskonventionengemensamt betala efter särskilt angiven beräkningsgrund.År 1982 antog ett tilläggsprotokoll tillPariskonventionen och ett tilläggsprotokoll tilltilläggskonventionen. Protokollen innebär bl.a. den ändringenatt den maximala ersättning som kan utgå av statsmedel höjts ochatt samtliga beloppsgränser numera uttrycks i särskildadragningsrätter. Tilläggsprotokollen har tillträtts av (prop. 1981/82:163, LU 1982/83:15). Protokollen har helt nyligenträtt i kraft.De beloppsgränser som gäller enligt de två konventionernajämte de båda tilläggsprotokollen är följande. Den stat vari denskadevållande anläggningen är belägen ansvarar enligtersättningssystemets andra steg sammanlagt med ett belopp avhögst 175 miljoner särskilda dragningsrätter (ca ). Ersättning enligt tredje steget utgår medsammanlagt högst 300 miljoner särskilda dragningsrätter (ca 2,4miljarder kronor).Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk del iatomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen liggerPariskonventionen och tilläggskonventionen jämtetilläggsprotokollen. De bestämmelser i atomansvarighetslagen somgrundar sig tilläggsprotokoll har dock inte satts ikraft i avvaktan på protokollens ikraftträdande. Sedan 1982 årstilläggsprotokoll numera trätt i kraft avser regeringen enligtuppgift i propositionen att också sätta de angivnabestämmelserna i atomansvarighetslagen i kraft.Reglerna i atomansvarighetslagen innebär attatomanläggningsinnehavaren -- efter en ändring som trädde ikraft -- svarar med ett belopp på 800milj.kr. för varje olycka. gällde en gräns på 500miljoner kronor. Ansvaret skall vara täckt av en obligatoriskförsäkring, som skall motsvara av ansvarsbeloppet, ellerav någon annan ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagdaersättning som utgår enligt lagen (första--tredjesteget) är i enlighet med tilläggskonventionsbestämmelsernabegränsad till 120 miljoner dragningsrätter eller ca 960miljoner kronor per olycka. Gränsen mellan andra och tredjesteget har inte tagits in i atomansvarighetslagen eftersomgränsdragningen har betydelse endast för det inbördesförhållandet mellan konventionsstaterna.Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglerna ombetalningsansvar har i atomansvarighetslagen förts in ett fjärdesteg som innebär ett civilrättsligt ansvar för svenska staten.Gränsen för statsansvaret är satt så att det sammanlagdabeloppet som står till förfogande för dem som lider skada pågrund av driften av en atomanläggning uppgår till 3miljarderkronor per olycka. För ansvaret enligt detta fjärde steg gällervissa i atomansvarighetslagen närmare angivna inskränkningar. Av33§ atomansvarighetslagen följer vidare att i de fallersättningsbeloppen enligt lagen inte räcker till för attuppkomna skador skall kunna ersättas fullt ut kan ytterligaregottgörelse utgå av statsmedel. Grunderna för sådan särskildgottgörelse skall fastställas genom särskild lagstiftning.Pariskonventionen jämte de olika tilläggen syftar till enregional reglering i av atomansvarighetsfrågorna. Ettmera världsomfattande syfte har den atomansvarighetskonventionsom antogs vid en konferens i och som utarbetatsinom (). Wienkonventionenhar tillträtts av 14 stater, varav endast treeuropeiska, nämligen , och . LiksomPariskonventionen föreskriver ett striktskadeståndsansvar för anläggningshavaren. De båda konventionernaöverensstämmer i många avseenden men det finns också åtskilligaskillnader mellan dem. har inte tillträttWienkonventionen av främst den anledningen att ett tillträdetill både den och skulle medföra rättstekniskaproblem som inte vägdes upp av intresse att tillträdaWienkonventionen (se prop. 1968:25 med förslag tillatomansvarighetslag m.m. s. 58 f.).År 1988 tillkom i ett protokoll som länkar samman Wien-och Pariskonventionerna. Protokollet har undertecknatsav ett tjugotal stater, däribland av , , ochSverige. Genom protokollet utvidgas tillämpningsområdet för debåda konventionerna på så sätt att ansvaret enligt den enakonventionen gäller också till förmån för de skadelidande istater som är anslutna till det andra konventionssystemet. Iprotokollet har intagits en lagvalsregel som anger vilken avkonventionerna som skall tillämpas vid varje särskilt skadefall.Inom påbörjades ett arbete med en revision avWienkonventionen. Arbetet bedrivs av IAEAsständiga utskott för civilrättsligt ansvar vidkärnkraftsolyckor. Avsikten är att en konferens om revision avWienkonventionen skall äga rum /93.Även och tilläggskonvention ses förnärvarande över. Arbetet härmed bedrivs inom OECDs särskildaatomenergiorgan (). En fråga som därvidhar aktualiserats är gränsen för anläggningsinnehavarens ansvar.NEA har rekommenderat de stater som är anslutna tillPariskonventionen att sätta upp som mål att de i möjlig månskall höja det belopp med vilket anläggningsinnehavaren skallansvara till minst 150 miljoner särskilda dragningsrätter ellerca . har också rekommenderatstaterna att överväga ett förenklat system för att anpassaansvarsbeloppet för anläggningsinnehavaren till kapaciteten påförsäkringsmarknaden.I januari 1991 träffades en överenskommelse mellansocialdemokraterna, liberalerna och röranderiktlinjer för energipolitiken. I överenskommelsen, den s.k.Partiledaröverenskommelsen om energipolitiken, tas upp bl.a.frågan om kärnkraftsindustrins skadeståndsansvar vid eneventuell kärnkraftsolycka. Därvid framhålls att en höjning avansvarsbeloppet bör genomföras. konstateras att detför närvarande inte torde vara förenligt med Pariskonventionenatt ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar men attregeringen med hänsyn till frågans vikt aktivt bör driva fråganom ett vidgat ansvar i internationella sammanhang.I propositionen föreslås att nu skall godkänna detgemensamma protokollet rörande tillämpningen av Wienkoventionenoch . Mot bakgrund avpartiledaröverenskommelsen och NEAs rekommendation föreslåsvidare att atomansvarighetslagen ändras så att ansvarsbeloppetför innehavare av atomanläggningar höjs till 1200 miljonerkronor.I motion L3 av m.fl. (v) hävdas attkärnkraftsindustrin bör bära det fulla skadeståndsansvaret förkärnkraftsolyckor. Motionärerna är medvetna om att försäkringarinte kan tecknas för ett obegränsat skadeståndsansvar och anseratt i den situationen det endast finns två alternativ, nämligenatt staten antingen ikläder sig det fulla skadeståndsansvareteller ser till att verksamheten upphör. Motionärerna begär etttillkännagivande om sådan ändring i atomansvarighetslagen attreaktorinnehavare åläggs ett obegränsat skadeståndsansvar. Iandra hand yrkar motionärerna att skall besluta om attsvenska staten skall ta på sig det fulla skadeståndsansvaret vidett reaktorhaveri i Sverige.Även i motion L4 av och ()understryks det omotiverade i att kärnkraftsindustrin endast bärett begränsat ekonomiskt ansvar för eventuella skadeverkningar.Motionärerna hänvisar till att den nuvarande ansvarbegränsningenhar motiverats av dels hänsynen till våra internationellaförpliktelser, dels den bristande kapaciteten påförsäkringsmarknaden. Enligt motionärerna föreskriver dock intede internationella överenskommelserna att anläggningsinnehavarenmåste ha en ansvarsförsäkring. Också andra former av ekonomiskagarantier är godtagbara. Vidare påpekas att kapaciteten påförsäkringsmarknaden i och för sig medger attansvarsförsäkringar tecknas för betydligt högre belopp än denföreslagna beloppsgränsen för anläggningsinnehavaren. Huvuddelenav det tillgängliga försäkringsutrymmet tas emellertid i anspråkför försäkringar av anläggningsinnehavarnas egendom. I motionenbegärs ett tillkännagivande om det önskvärda i en höjning avreaktorinnehavarnas ekonomiska ansvar.Med anledning av motionerna vill utskottet understryka att detsjälvfallet är angeläget att skadeståndsreglerna påatomansvarighetsområdet är utformade så att de som drabbas av eneventuell olycka inom kärnkraftsindustrin får full ersättningför sina skador. De svenska bestämmelserna om skadeståndsansvarvid atomolyckor är också förhållandevis förmånliga för deskadelidande vid en jämförelse med vad som gäller i många andraländer som tillträtt . Vid varje olycka svarar,som nämnts ovan, svenska staten och anläggningsinnehavarengemensamt för skadeståndsanspråk på tillhopa 3 miljarder kr.Atomansvarighetslagen medger dessutom att skadestånd i särskildafall utgår med belopp som överstiger de i lagen angivnagränserna. Grunderna för ersättningen skall då fastställas genomlagstiftning. I är enligt tillgängliga uppgifter detmaximala ersättningsbeloppet ca , iNederländerna ca 3,2 miljarder samt i 2,5 miljarderkronor. Beträffande svenska statens särskilda ansvar villutskottet erinra om att utskottet åtskilliga gånger tidigareuttalat sig till förmån för en höjning av beloppsgränsen ochutgått från att regeringen skulle ta upp frågan (se senast bet.1989/90:LU29). I den nu aktuella propositionen framhållerföredragande statsrådet att resultatet av den pågåenderevisionen av kan få betydelse för utformningenav den svenska statens ansvar och att det därför finns skäl attavvakta något innan förslag rörande statsansvaret föreläggsriksdagen. Utskottet har i och för sig intet att erinra mot detanförda men vill betona att det är angeläget att regeringen tarinitiativ till ändring av atomansvarighetslagen i förevarandehänseende så snart som det föreligger ett tillfredsställandebeslutsunderlag.Vad härefter angår den mera principiella frågan omskadeståndsansvaret för innehavare av kärnkraftsanläggningarvill utskottet -- i linje med vad som tidigare anförts vidbehandlingen av likartade motionsyrkanden -- som singrundinställning uttala att ansvaret för atomskador i förstahand bör bäras av kärnkraftsindustrin. Utskottet ser därför medtillfredsställelse att regeringen nu lagt fram förslag om enhöjning av beloppsgränsen för anläggningsinnehavarens ansvar.Förslaget innebär att ett större ekonomiskt ansvar lyfts över påkärnkraftsindustrin och ligger därmed väl i linje medtankegångarna i motionerna. Som utskottet tidigare framhållit --och som också påpekas i partiledaröverenskommelsen -- tordedet emellertid inte vara förenligt med attålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar. Att Sverigeskulle lämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i bör inte komma ifråga. Vi måste därför bibehålla en begränsning avansvarighetsbeloppet. Av väsentlig betydelse för frågan om vargränsen för anläggningshavarens ansvar skall dras blir därförmöjligheten att täcka ansvarigheten genom försäkringar ellerandra ekonomiska garantier. Av propositionen framgår attkapaciteten på försäkringsmarknaden medger attett belopp på . ansvarsförsäkras medbibehållande av egendomsskyddet för kärnkraftsindustrin. Detskall då också beaktas att försäkringen enligt 23 §atomansvarighetslagen som regel måste tecknas så att denmotsvarar av ansvarighetsbeloppet.På grund av det anförda tillstyrker utskottet att denföreslagna lagändringen genomförs. vill utskottetunderstryka vikten av att regeringen noga följer utvecklingen påområdet och efter hand som förhållandena medger ett ökatskadeståndsansvar för anläggningsinnehavaren återkommer medförslag till i saken. En fråga som enligt utskottetsmening därvid bör ägnas särskild uppmärksamhet är det i motionL4 upptagna spörsmålet om kärnkraftsindustrins egendomsskydd.Sett med allmänhetens ögon kan det te sig föga rimligt om -- sommotionärerna hävdar -- den helt övervägande delen avförsäkringskapaciteten tas i anspråk för försäkringar avsjälva kärnkraftsanläggningarna och endast en mindre del kandisponeras för ansvarsförsäkringar till de skadelidandes skydd.Mot denna bakgrund kan det finnas anledning för regeringen attta upp överläggningar med kärnkraftsindustrin i syfte attframtida kapacitetsökningar på försäkringsmarknaden främst skallställas till förfogande för höjningar av ansvarsförsäkringarnaoch därmed också möjliggöra en höjning av det belopp med vilketanläggningshavaren ansvarar. I sammanhanget vill utskottet ocksåframhålla det angelägna i att regeringen även verkar på detinternationella planet och tar till vara de möjligheter somfinns till förbättringar av ansvarssystemet vid atomskador.Något särskilt tillkännagivande från sida medanledning av motionerna kan med hänsyn till vad som ovan anförtsinte anses nödvändigt. Utskottet avstyrker därför bifall tillmotionerna L3 och L4.Utskottet ställer sig bakom regeringens förslag om godkännandeav det gemensamma protokollet rörande tillämpningen avWienkonventionen och . Som påpekas ipropositionen innebär det fördelar för de skadelidande att debåda konventionssystemen länkas samman. beträffande atomansvarighetslagen m.m.att dels godkänner det gemensamma protokolletrörande tillämpningen av och ,dels antar regeringens förslag till lag om ändring iatomansvarighetslagen (1968:45),2. beträffande framtida höjning av beloppsgränsenatt avslår motionerna 1991/92:L3 och 1991/92:L4.men. (v)den 21 november 1991På lagutskottets vägnarMaj-Lis LööwI beslutet har deltagit: (), HolgerGustafsson (kds), Per Stenmarck (m), (), IngerHestvik (s), (), (), GunnarThollander (s), (nyd), (), StigRindborg (m), (), (),() och ().Från , som inte företräds av någon ordinarieledamot i utskottet, har suppleanten () närvaritvid den slutliga behandlingen av ärendet.Meningsyttring av suppleantMeningsyttring får avges av suppleant ,eftersom partiet inte företräds av ordinarie ledamot iutskottet.John () anför:Enligt min mening finns det inte någon anledning attbeträffande kärnkraftsindustrin göra några avsteg från vad somgäller för andra företag, nämligen att de själva skall stå föralla skador som verksamheten leder till. anslutningtill och därmed till kravet på försäkringinnebär dock vissa komplikationer när det gäller att åläggakärnkraftsindustrin ett obegränsat eller radikalt utökat ansvar.Samtidigt måste det emellertid beaktas att enorma skador kanuppstå vid en kärnkraftsolycka. Tjernobylkatastrofen beräknashittills ha kostat , ochkonsekvenserna för del enbart uppgår till 1 miljardkronor. har bedömt att skadeståndsansvaretvid kärnkraftsolyckor inte bör understiga 800 miljarder kronor.Med hänsyn till att skadorna sålunda vida kan överstiganuvarande beloppsgräns på och till detprincipiellt felaktiga i att kärnkraftsindustrin tillåts utgöraundantag från regeln att varje bransch inom näringslivet skallbära sina egna kostnader är det synnerligen viktigt att ingavägar som kan leda till uppnåendet av ett utökat ansvar lämnasoprövade. Det finns exempel på att det är faktisktmöjligt att belasta anläggningsinnehavare med ett högre ansvarän vad som gäller enligt den svenska lagstiftningen. I vissaandra länder har man nämligen, utan hinder av ,kunnat ålägga innehavarna att ansvara med ett mycket högrebelopp än vad som gäller för svenskt vidkommande. I motion L4har pekats på några andra vägar. En fråga som bör uppmärksammassärskilt är att kapaciteten på försäkringsmarknaden väl medgeratt ansvarsförsäkringar tecknas för väsentligt högreansvarsbelopp än . Huvuddelen avförsäkringsutrymmet tas dock i anspråk för försäkring avreaktorinnehavarnas egen egendom och endast en bråkdel blir överför ansvarsförsäkringar. Sett med allmänhetens ögon är dettainte rimligt, och en kraftig höjning av ansvarsförsäkringarnabör därför genomföras. Om emellertid kärnkraftsindustrin trotsallt inte kan åläggas ett obegränsat skadeståndsansvar finns detsom anförs i motion L3 bara två alternativ, nämligen att svenskastaten tar på sig det fulla ansvaret eller att verksamheten fårupphöra.Mot bakgrund av det anförda anser jag att utskottet under mom.2 borde ha hemställt:2. beträffande framtida höjning av beloppsgränsenatt med bifall till motion 1991/92:L3 och medanledning av motion 1991/92:L4 som sin mening ger regeringentill känna vad som ovan anförts.I proposition 1991/92:31 framlagt lagförslag