bet · GE01SoU14 · 1991-04-18 00:00:00 — Det är ett utmärkande drag förområdet att snabba förändringar har skett och sker, delsbeträffande de ungdomar och de missbrukare som är i behov av denvård som ges, dels beträffande vårdmetoder och vårdinnehåll.Detta kräver bl.a. en effektiv personalutveckling. Även ommycket av det erforderliga utvecklingsarbetet bör ske inom resp.institution är det angeläget att få till stånd en regionalsamverkan även på detta område. Föredraganden pekar på attsocialstyrelsen i samverkan med de båda kommunförbunden bedriverett arbete för att utveckla fortbildningen av personal inominstitutionsvården m.m. Arbetet bedrivs med stöd avutvecklingsbidrag inom ramen för det nuvarandestatsbidragssystemet. Det är vidare av stor betydelse attvårdinnehåll och behandlingsmetoder blir föremål för enfortlöpande och systematisk uppföljning och utvärdering, anförsdet. Föredraganden betonar också vikten av ett starkt sambandmellan förebyggande arbete, den öppna vården, olikamellanvårdsformer och den institutionella vården. En samladplanering av olika resurser måste kunna skeeffektivt.Föredraganden anger vissa principer som bör vara styrande förett nytt system, nämligenett sammanhållet ansvar för vård, behandling, resurser ochekonomien differentiering av vårdresurserna ochen regional samordningFöredraganden är inte beredd att ta ställning till hur en nyorganisation skall utformas. Ytterligare överväganden behövssåväl om organisationsformer som beträffande behovet aveventuella regelförändringar, sägs det avslutningsvis ipropositionen.MotionernaEtt antal motioner tar sikte på de riktlinjer sompropositionen anger för arbetet med att åstadkomma en förändradorganisation av institutionsvården. Frågan om ett förändrathuvudmannaskap för de särskilda ungdomshemmen behandlas i fleramotioner. En motion har väckts om den föreslagna tillfälligaomläggningen av statsbidraget.I motion 1990/91:So43 av m.fl. (m) hemställsom tillkännagivanden dels om förändringar av 18 §socialtjänstförordningen (yrkande 1), dels omtilläggsdirektiv till beredningsgruppen för översyn avmissbrukarvård och ungdomsvård vad avser huvudmannaskapet förvård och behandling på institution (yrkande 2) och vad avserförändringar av 21 och 26 §§ socialtjänstförordningen (yrkande3). Motionärerna anser det förvånansvärt att det ipropositionen inte föreslås någon ändring av den bestämmelse sommöjliggör för föreståndaren för institutionen att neka attskriva in en person. Detta möjliggörs enligt motionärerna genomatt det inte finns en enhetlig kontroll av de olika hemmen.Motionärerna anser vidare att regeringens direktiv tillberedningsgruppen är alltför vida och otydliga. De menar atthuvudmannaskapet för de särskilda ungdomshemmen bör återgå tillstaten. Det bör inrättas hem som har hela riket somupptagningsområde. Resurserna bör koncentreras till små hem medolika inriktningar där kompetensen kan utnyttjas på bästa sätt.Ytterligare ett skäl för en huvudmannaskapsförändring är enligtmotionärerna att kommunerna enligt nuvarande ordning tvingasvända sig till flera olika hem för att få tag på en plats.Beredningen bör således enligt motionärerna få i uppdrag attundersöka förutsättningarna för att ansvaret förinstitutionsvården övertas av staten. Beredningsgruppen borde fåi uppdrag att även se över det förhållandet att ungdomar kan"straffa ut sig" från den behandling de är föremål för. Detborde vidare vara möjligt att placera en intagen ungdom på enlåsbar enhet i princip så länge detta anses nödvändigt.I motion 1990/91:So287 av m.fl. (m) yrkasatt hos regeringen begär förslag till lagstiftningdels om statligt huvudmannaskap för särskilda ungdomshem(yrkande 1), dels om vidgade möjligheter till vistelse pålåsbar enhet på särskilda ungdomshem (yrkande 2) samt attriksdagen beslutar att avskaffa nuvarande möjlighet försärskilda ungdomshem att skriva ut intagna ungdomar på grund avatt dessa omöjliggör eller allvarligt försvårar meningsfullavård- eller hjälpinsatser för sig själva eller de andra somvistas i hemmet (yrkande 3). Det krävs speciella insatserför yngre personer som visat kriminellt eller asocialt beteende,menar motionärerna. Det bör vara statens ansvar atttillhandahålla de särskilda vårdresurser som behandlingen avdenna typ av ungdomar kräver. Eftersom det är fråga omförhållandevis få personer som är i behov av sådan kvalificeradvård är det enligt motionärerna lämpligt att koncentreraresurserna och ha ett centralt intagningsförfarande. Den ungesvistelse på låsbar enhet måste kunna vara längre än två månaderför att garantera att ungdomarna inte avviker innan man hunnitmotivera dem till en mera ordnad livsföring, anförs det imotionen. Vidare är det oacceptabelt att de unga redan efternågon dag kan bli utskrivna från hemmet därför att de ärsvårhanterliga. Möjligheten till utskrivning av sådana ungdomarbör upphävas, anser motionärerna. (Motiveringen återfinns imotion 1990/91:Ju827. )I motion 1990/91:So44 av m.fl. (fp)hemställs om tillkännagivanden om att huvudmannaskapet för densärskilda ungdomsvården bör återgå till staten (yrkande 1),att de särskilda ungdomshemmen bör ombildas tillungdomsvårdsskolor (yrkande 2) samt att förberedelser fördenna övergång bör inledas (yrkande 3).Propositionsförslaget är otillräckligt, anser motionärerna. Deföreslår en återgång till statligt huvudmannaskap såvitt avsertvångsvården enligt LVU samt ett återinförande avungdomsvårdsskolorna. Motionärerna uppställer två krav på densärskilda ungdomsvården, nämligen att det skapas ettdifferentierat utbud av olika vårdmöjligheter samt att allaungdomar som bedöms vara i behov av tvångsvård skall kunna tasemot. En centralisering bör eftersträvas. Alternativen är enregional organisation eller en rikstäckande centralorganisation. Motionärerna förordar att organisationen i vartfall placeras hos staten snarare än hos kommunalförbund ellerregionvis sammanslutna landsting. De omedelbara insatser sombehövs är att överväga de terapeutisk-pedagogiska frågorna, deekonomiska och organisatoriska frågorna samt frågan hur detframtida stödet till missbrukarvården skall utformas. Det ärenligt motionärerna angeläget att förberedelser inleds så snartsom möjligt. En övergång till det nya systemet bör kunnagenomföras under år 1992.I motion 1990/91:So222 av m.fl. (fp)yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om institutionsvård av ungdomar (yrkande10). Snabba insatser behövs för att ett differentieratvårdutbud skall kunna erbjudas inte bara till utagerandekriminella ungdomar. Framför allt tonårsflickor i kris, som oftaär drogberoende, och vissa invandrarungdomar är i stort behov avett differentierat vårdutbud med förstärkt personalkompetens.Lärarna vid de särskilda ungdomshemmen bör ha hög kompetens ochstor erfarenhet. Sedan hemmen övergick till kommunalthuvudmannaskap har dock två tredjedelar av den undervisandepersonalen lämnat sina tjänster. Vidare har omstruktureringen avpsykiatrin medfört att platser för sluten vård ofta saknas närungdomar, som befinner sig i gränsskiktet mellan socialtjänstenoch psykiatrin, behöver sluten psykiatrisk vård. Barn- ochungdomspsykiatrins ansvar behöver klargöras, ochsamarbetsrutiner måste utarbetas, anförs det i motionen.Motionärerna är även beredda att pröva frågan om ett statligthuvudmannaskap för vissa institutioner. De understryker vidarevikten av målbeskrivning, behandlingsplan och utvärdering vidalla former av samhällsvård.I motion 1990/91:So279 av m.fl. (fp)hemställs om ett tillkännagivande om hur organisationen föromhändertagande av unga skall vara utformad (yrkande 2).Motionärerna anför att det måste bedrivas ett bättreförebyggande arbete för att hjälpa ungdomar, som håller på attkomma på glid. Det krävs mer reaktioner från samhället även vidlindriga förseelser. Vidare anförs att fortbildningen av denpersonal som är verksam vid olika typer av hem måste ses över,för att utröna om den behöver förstärkas. För att häva bristenpå särskilda ungdomshem krävs ökad regional samverkan, sägs detvidare. Ingen skall heller kunna "straffa ut sig" från LVU-vård.Motionärerna föreslår att vissa LVU-hem med särskilt högbevakningsgrad inrättas, eventuellt med staten som huvudman. (Motiveringen återfinns i motion 1990/91:Ju823. )I motion 1990/91:So45 av m.fl. (v) hemställsom tillkännagivanden dels om åtgärder inom tvångsvården av unga(yrkande 3), dels om ett överförande av tvångsvård av ungatill ett statligt huvudmannaskap (yrkande 5). Motionärernaanför bl.a. att det behövs en samlad forsknings- ochbehandlingsinsats för att finna alternativ och för att göra dendifferentiering som behövs. Motionärerna anser att denhuvudmannaskapsförändring som företogs 1983 har lett tillavgörande försämringar; dels har man fastnat i en stereotypvårdideologi, dels föreligger svårigheter att differentierabehandlingen. I ungdomsvårdsskoleorganisationen fanns trots alltmöjligheter till en mångfacetterad behandling. Motionärernaanser att staten skall överta ansvaret för socialtjänstenstvångsvård av unga.I motion 1990/91:So46 av m.fl. (s)hemställs om ett tillkännagivande om ytterligare insatser förmissbrukar- och ungdomsvården. Det är enligt motionärernaangeläget att regeringen återkommer med ytterligare förslag isyfte att främst utveckla vården för de unga. Det gäller frågorom platsdifferentiering, problem med utstraffning, samplaneringmellan regionerna och behandlingsinnehållet.I motion 1990/91:So252 av m.fl. (s)yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad somanförts om åtgärder och resurser för en väsentlig utökning avantalet vårdplatser på behandlingshem m.m. för svårt stördaungdomar (yrkande 1) samt att begär att regeringentillsätter en utredning om ansvarsfrågan för verksamheten(yrkande 2). Det är enligt motionärerna väsentligt att fåfram fler behandlingshem och andra behandlingsmöjligheter medden specialkompetens som behövs för att arbeta med svårt stördaungdomar. Vården måste förändras och differentieras. Man måstesatsa på personalutveckling, och organisationen av vården måsteses över. Man bör också satsa på projekt med mera individuellavårdformer. Staten bör ge öronmärkta anslag för verksamheten,och frågan om ansvaret för verksamheten på börsnabbt utredas.I motion 1990/91:So47 av m.fl. (c) yrkastillkännagivanden dels om ett ändrat huvudmannaskap för desärskilda ungdomshemmen (yrkande 1), dels om statsbidragenskonstruktion (yrkande 2), dels om en utredning om behovet avpersonalutveckling och utbildning till familjehemsföräldrar ochpersonal på elevhem (yrkande 3), dels om behovet av ökadeinsatser för flickor i riskzonen (yrkande 4), dels om eneffektivare utslussning av unga kriminella och missbrukare(yrkande 5) och dels om åtgärder för en aktiv drogpolitik(yrkande 6). För att kunna garantera de vårdplatser sombehövs för ungdomar måste enligt motionärerna ett statligthuvudmannaskap återinföras. Det behövs en vårdform där det finnsresurser och kompetens att ta hand omungdomar med särskilt svåra problem. En huvuduppgift förberedningsgruppen bör vara att se över vårdorganisationenutifrån kravet om en återgång till ett statligt huvudmannaskap.Som en följd av detta bör man se över statsbidraget,betalningsansvaret samt vårdinnehållet i en nyorganisationsform. Statsbidragen har enligt motionärerna intefungerat som styrinstrument när det gäller att stimulerautbyggnaden av en differentierad vård för utsatta ungdomar. Denföreslagna möjligheten att få anordningsbidrag torde inteheller vara tillräcklig för att behovet av nya platser skall blitillgodosett. Resultatet blir att bidraget till driftskostnaderminskar med 75 milj.kr. som dessa kostnader ökarbetydligt med regeringens förslag. När kommunbidraget sänks från727 milj.kr. till ca 500 milj.kr., drabbas den kommun somambitiöst har satsat på öppenvård. Motionärerna finner detvidare anmärkningsvärt att statsbidraget successivt harurholkats sedan ansvaret för institutionsvården överfördes frånstaten till landsting och kommuner. Motionärerna anser inte attförslaget om ändrade statsbidrag är ändamålsenligt. I ställetbör statsbidragen anpassas till ett statligt huvudmannaskap förde särskilda ungdomshemmen. Utbildningen om och förståelsen förbl.a. psykiskt störda ungdomar som begår brott och kriminellainvandrarungdomar måste intensifieras. Bl.a. mot bakgrund avdetta bör en utredning göras om behovet av personalutvecklingoch utbildning, anser motionärerna. I de starkt pojkdomineradebehandlingsgrupperna får flickorna ett alltför litet utrymme föratt bearbeta sina problem och få sina speciella vårdbehovtillgodosedda, anförs det vidare. Det krävs ökade insatser,bl.a. i form av särskilda behandlingshem för flickor.Återanpassningen till ett liv utan droger och kriminalitetkräver en väl utvecklad samverkan mellan socialtjänst,arbetsförmedling, skola och bostadsförmedling m.m. Särskildautslussningshem med akut- och utredningsplatser, öppen- ochslutenvård bör finnas i större skala, sägs det i motionen.Hemmen bör behålla ett formellt ansvar för den unge än vad som tillämpas . Motionärernabetonar vidare vikten av förebyggande insatser såsom kampanjermot drogmissbruk, bättre droginformation i skolor och påarbetsplatser, åtgärder mot langning m.m.I motion 1990/91:So276 av m.fl. (c) yrkasetttillkännagivande om en differentiering av ungdomshemmen,utbyggnad av verksamheten vid ungdomshemmen med öppenvård,vikten av utökning av hemmens nuvarande upptagningsområden ochom statens övergripande ansvar för verksamheten (yrkande13). Utvecklingen tyder enligt motionärerna på att staten böråterta ett övergripande ansvar för att LVU-hemmen byggs ut i ensådan omfattning att de kan erbjuda erforderlig vård för deungdomar som behöver sådan. (Motiveringen återfinns i motion1990/91:Ju821. )En motion, nämligen 1990/91:So45 av m.fl. (v),behandlar vissa frågor som rör missbrukarvården. I motionenhemställs om tillkännagivanden dels om behovet av mindreinstitutioner (yrkande 1), dels om särskilda hem för kvinnor(yrkande 2) och dels om tvångsvård av vuxna (yrkande 4).Även på LVM-hemmen har det enligt motionärerna blivit svårt attdifferentiera vården. Antalet platser på de olika hemmen harbetydelse för behandlingsresultatet, och därför måste statenbörja reglera platsantalet, anförs det. Om kvinnor och mänvårdas tillsammans är risken uppenbar att kvinnorna blir fast isin beroendesituation. Det bör därför finnas fler alternativahem för enbart kvinnor. Motionärerna är inte främmande för enåtergång till statligt huvudmannaskap, när det gäller tvångsvårdför vuxna missbrukare. Eftersom det råder platsbrist i helavårdkedjan, ifrågasätter dock motionärerna behovet av tvångsvårdöver huvud taget. Ett avskaffande av tvångsvård för dennakategori är tänkbar, menar motionärerna.I proposition 1987/88:147 om tvångsvård av vuxna missbrukarem.m. med förslag till ny LVM-lag ansåg departementschefenbeträffande frågan om tvång att situationen för de tungamissbrukarna var så allvarlig att den motiverade en utvidgadanvändning av tvångsvård, främst när det gäller missbrukare iåldrarna närmast . För en del av de unga missbrukarnaär tvångsvård det enda alternativet till total utslagning ochför tidig död, anfördes det.Socialutskottet (SoU 1987/88:25) uttalade bl.a. atttvångsvården skall syfta till att ge den enskilde motivationtill fortsatt behandling i frivilliga former. Utskottet anslötsig till vad som anfördes i propositionen om att tvångsvårdenskall ses som ett led i en längre tids behandling där huvuddelenav insatserna sker inom ramen för frivillig vård. Vidare anslötsig utskottet till propositionens förslag om en utvidgadanvändning av tvångsvård. Utvecklingen på missbrukarområdet ärså oroande att åtgärder måste vidtas för att rädda tungamissbrukare, som avvisar alla erbjudanden om vård, från att fåsitt liv helt förstört, ansåg utskottet (s. 6 f.) (res. vpk).I propositionen framhölls att ett statligt huvudmannaskap förLVM-hemmen från vissa synpunkter kan framstå som logiskt.Tvångsvårdens roll i missbrukarvården -- dess syfte, desituationer i vilka tvångsvård skall aktualiseras, vårdtidenslängd etc. -- fastställs av statsmakterna genom beslut iregering och riksdag. Villkoret för att lagen skall tillämpas iverkligheten är dock att de kommunala huvudmännen ställererforderliga vårdresurser till förfogande. Så har dock inteskett i tillräcklig omfattning, anfördes det. Det finnsemellertid, anfördes det vidare, vissa allvarliga invändningarmot en återgång till statligt huvudmannaskap för LVM-hemmen. Detär av central betydelse att utslussningen från hemmen ochuppföljningen av tvångsvården i andra vårdformer förbättras.Tvångsvården måste ses som ett inslag i ett långvarigtbehandlingsprogram, anfördes det. Om LVM-vården gavs statligthuvudmannaskap -- till skillnad från övriga vårdresurser --skulle den avskiljas från resten av vården, och den nödvändigasamordningen mellan tvångsvården och annan vård skulleytterligare försvåras, sades det vidare. LVM-hemmen bordesåledes, enligt departementschefens mening, även ifortsättningen ha landstingskommuner eller kommuner somhuvudmän. Utskottet ansåg att ansvarsfördelningen mellanstaten och kommuner och landsting i huvudsak tedde sigändamålsenlig (s. 21) (res. m).I årets budgetproposition (prop. 1990/91:100 bil. 7, s.166) anges att har lämnat stöd till stiftelsenKvinnoforum som initierat utvecklings- och utvärderingsinsatsernär det gäller vården av kvinnliga missbrukare. Socialstyrelsenhar också gett stöd för att utveckla behandlingshem förkvinnliga missbrukare. har ett drygttiotal sådana hem kommit i gång. Fortsatt uppmärksamhet bör gesåt problemet med missbruk av alkohol och narkotika blandkvinnor, anförs det. En del av anslaget för utvecklings- ochförsöksverksamhet bör enligt propositionen användas för dettaändamål. Initiativ bör tas för att fortsätta utvecklingen avvården för kvinnliga missbrukare. Särskilt bör gravidamissbrukares vårdbehov uppmärksammas. Av socialutskottetsbetänkande (1990/91:SoU12) framgår det att regeringen harför avsikt att uppdra åt att analysera behovetav särskilda stöd- och vårdinsatser för kvinnliga missbrukare.Utskottets bedömningKommunen har ansvaret för att barn och ungdom som befinner sigi riskzonen får skydd och stöd och -- om det behövs -- vård ochfostran utanför det egna hemmet. Behovet av hem för vård ellerboende inom varje landstingskommun skall enligtsocialtjänstlagen tillgodoses av landstingskommunen ochkommunerna i området. Detta gäller även de särskildaungdomshemmen, som stod under statligt huvudmannaskap.Landstingskommunen och kommunerna skall gemensamt upprätta enplan över behovet av hem för vård eller boende och fördelningenav ansvaret för att inrätta hemmen.Trots dessa skyldigheter för kommuner och landsting och trotsstatsbidragen till vården har de växande behoven hos de svåraststörda ungdomarna inte klarats. konstaterade JO attgällande regelsystem leder utvecklingen bort från den gruppungdomar som systemet är satt att skydda. JO konstaterade bl.a.att nuvarande regler om resurs- och planeringsansvar äventyrarsocialtjänstlagens målsättning att hemmen för särskilt noggranntillsyn, dvs. de särskilda ungdomshemmen, skall utgöra ensärskilt kvalificerad resurs för de mest utsatta ungdomarna. År1988 uttalade utskottet vid olika tillfällen sin oro för attstatsbidragssystemet kunde ha negativa effekter, framför alltför vården av de mest utsatta ungdomarna. Därefter har detframkommit att socialnämnderna under vid minst 500tillfällen förgäves ansökte om plats vid särskilda ungdomshemför ca 150 ungdomar. skedde trotsdetta en minskning av platsantalet med 85 platser. I början avår 1990 uttalade utskottet att man ansåg att situationen varhelt oacceptabel. Ungdomar som behöver kvalificerad vård får,konstaterade utskottet, över huvud taget ingen vård, eller vårdsom är helt otillfredsställande. Utskottet underströk isammanhanget bl.a. vikten av noggrann diagnostik, tillgång påplatser och en väl differentierad vård. Vidare påtaladesnödvändigheten av en samverkan på riksnivå. att garantier måste skapas för att en länsövergripandeplanering verkligen ledde till önskat resultat. Vad utskottetuttalade gav regeringen till känna. Vid denrikstäckande behovsinventering som genomfördesommaren framkom att det fanns behov av 150--200 nyaplatser vid de särskilda ungdomshemmen, utöver redan planeradutbyggnad. Styrelsen tydliggjorde att det, förutom kvantitativabrister, även saknas förmåga att tillgodose alla de skiftandevård- och behandlingsbehov som klienterna har.Hösten 1990 gjorde åter ett tillkännagivande tillregeringen om den otillfredsställande situation som råder, närdet gäller vård och behandling av svårt störda ungdomar.De bristfälliga institutionella vårdresurserna är således välkända hos ansvariga instanser. Trots detta har den nödvändigautbyggnaden och differentieringen av institutionsvården inte ägtrum. Vid en av utskottet anordnad utfrågning har såvälLandstingsförbundet som gjort klart attnuvarande regelsystem och organisation lägger hinder i vägen fören sådan utbyggnad.Under utskottsutfrågningen framförde de båda kommunförbundenkrav på en huvudmannaskapsförändring. Motiven var dels att merstatsbidrag behövs till vården, dels att staten är bättre lämpadatt sköta tvångsvården för de unga. I detta sammanhang framhöllsbehovet av nationell planering och differentiering av vården.Denna förändrade ståndpunkt från de båda kommunförbunden harbetydelse för utskottets ställningstagande. Det verkar svårt attuppnå flera -- och mer differentierade -- platser med ettkommunalt huvudmannaskap. Riksperspektivet får inte tillräckligtgenomslag i nuvarande organisation.Mot bakgrund av det anförda anser utskottet att staten är merlämpad som huvudman för tvångsvården i de särskildaungdomshemmen. Ett principbeslut härom bör nu fattas ochomedelbara åtgärder därefter vidtas för att förbereda en sådanöverföring.Det är framför allt två krav som måste uppställas. För detförsta måste alla ungdomar som behöver tvångsvård kunna beredasplats för sådan vård. För det andra måste det finnas ett väldifferentierat utbud av olika vårdmöjligheter. Även denminoritet av svårbehandlade och svagt motiverade ungdomar som imånga fall uppvisar ett avancerat lagstridigt beteende måstekunna få vård. Drogberoende tonårsflickor, invandrarungdomar medmultiproblembakgrund och psykiskt störda ungdomar behöver ettsärskilt anpassat vårdutbud med adekvat personalkompetens.Ett skäl för att överge det tidigare statliga huvudmannaskapetför ungdomsvårdsskolorna var att ett ändrat huvudmannaskapskulle göra det möjligt att utnyttja befintligainstitutionsresurser mera flexibelt. Så har emellertid inteblivit fallet. Uppdelningen på olika typer av ansvar --vårdansvar, kostnadsansvar, behandlingsansvar och resursansvar-- för de olika huvudmännen har kommit att försvåra etteffektivt utnyttjande av resurserna. Det delade ansvaret mellankommuner och landsting för att anordna platser samt för driftoch planering av institutionsvården har också visat sig ledatill oklarheter. Det står nu klart att det behövs ett samlatansvar för de särskilda ungdomshemmen. Det har också visat sigatt är ett för litet upptagningsområde. För attåstadkomma ett mer effektivt utnyttjande av resurserna och enbättre differentiering krävs en samordning för hela riket. Detär nödvändigt att inrätta hem som har hela landet somupptagningsområde. En central inskrivning och fördelning avvårdbehövande ungdomar på de särskilda ungdomshemmen behövs.Dessutom bör vissa hem med särskilt hög bevakningsgrad inrättasför att vård även skall kunna ges till de svårast stördaungdomarna.För att undvika ytterligare fördröjning av den nödvändigautbyggnaden bör en huvudmannaskapsförändring ske snarast.Utskottet anser sålunda att förändringen skall vara genomfördunder 1992. Regeringen bör utan dröjsmål i samråd med berördamyndigheter och organisationer utreda och förbereda erforderligaåtgärder. Bl.a. måste de ekonomiska och organisatoriska frågornaskyndsamt ses över.