bet · GE01KU21 · 1991-04-25 00:00:00 — Ett sådant sätt kan enligt motionärerna varaatt ålägga den som sänder via satellit till att ha enansvarig utgivare, programkanalansvarig, här i landet som kanställas till svars för yttrandefrihetsbrott, förseelse motreklamregel eller förseelse mot annan programregel. En sådanperson skulle också enligt motionärerna kunna åläggas att svaraför skatter och andra avgifter. Motionärerna menar att det ärosäkert om den föreslagna yttrandefrihetsgrundlagen medger dennatyp av ansvarighet och i vilken omfattning den får görasgällande i fråga om utländska satellitsändningar. Motionärernaföreslår därför att yttrandefrihetsgrundlagen kompletteras meden föreskrift av innebörd att det i lag får föreskrivas att densom via satellit sänder radioprogram som är avsedda att helteller delvis tas emot av publik i är skyldig att ha enfysisk person eller att registrera en person,programkanalansvarig, som kan svara inför svensk domstol ellermyndighet för innehållet i sändningarna eller som kan åläggasatt svara för skatter och andra allmänna avgifter.Utskottets bedömningPropositionens förslag om ansvarighetsregler tillgodosermotionerna K414 yrkande 2 och K409 yrkande 2. Utskottettillstyrker propositionen i denna del. Någon åtgärd frånriksdagens sida med anledning av motionerna är inte nödvändig.Utskottet avstyrker därför motionerna.Ansvarighetsreglerna är tillämpliga på radio- och TV-programsom förmedlas genom satellitsändningar som utgår från Sverigemen ej på program som förmedlas genom satellitsändningar sominte utgår från . Det är enligt utskottets mening hellerinte möjligt att införa en ordning varigenom den som frånutlandet sänder via satellit till åläggs att ha enansvarig utgivare som här kan ställas till svars för innehålleti sändningarna. Utskottet erinrar om att innehållet igränsöverskridande satellitsändningar som vänder sig tillallmänheten är föremål för regleringen i konventionom gränsöverskridande television. Med det anförda avstyrkerutskottet motion K29 yrkande 2.Frågan om en parallellinstruktionI 1 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen finns en bestämmelse omdet förhållningssätt som domstolen skall inta vid tillämpningenav tryckfrihetsförordningen, den s.k. instruktionen. Enligtbestämmelsens ordalydelse bör envar, vilken blivit förtrott attdöma över missbruk av tryckfriheten eller eljest vaka överförordningens efterlevnad, därvid städse hava i åtanke atttryckfriheten utgör grundval för ett fritt samhällsskick, alltidfästa sin uppmärksamhet mera på ämnets och tankens än påuttryckets lagstridighet, på syftet än på framställningssättet,samt i tvivelsmål hellre fria än fälla.Utanför tryckfrihetsförordningen finns ingen uttrycklig allmänlagregel om rätt och skyldighet att beakta yttrandefrihets-och informationsfrihetsintressena, om de kolliderar mednågot annat intresse som skyddas av rättsordningen. Som exempelpå sådana situationer kan nämnas mål om intrång i upphovsrättoch mål som rör anskaffandet av uppgifter för publicering.Yttrandefrihetsutredningen ansåg att det var en brist attlagstiftningen inte gav något formellt stöd för beaktande avyttrande- och informationsfrihetsintressen som kan finnas ocksåi vanliga brottmål. Utredningen ansåg att bristen bordeavhjälpas genom en kompletterande bestämmelse itryckfrihetsförordningen och i den av utredningen föreslagnayttrandefrihetsgrundlagen. Bestämmelsen skulle innebära attsamma förhållningssätt som den gällande instruktionen geranvisning om skall iakttas i vanliga brottmål där det framgåratt gärningsmannen har handlat i syfte att tillgodose dessagrundlagars ändamål. Avsikten med en sådan bestämmelse varenligt utredningen att ge ett utryckligt stöd för att i sådanamål beakta yttrandefrihets- och informationsintressena. Dettavar enligt utredningen betydelsefullt inte minst när det gälldedemonstrationer och sammankomster, liksom i fråga omteaterföreställningar och utställningar. Utredningen anfördevidare att det borde övervägas om den utvidgade instruktionen,för att få genomslagskraft, behövde förses med en motsvarighet ibrottsbalken (SOU 1983:70 s. 196).Förslaget mottogs relativt positivt av remissinstanserna ochtillstyrktes av de flesta som tog upp frågan. Några varnegativa, däribland riksåklagaren. Han menade att det här rörsig om ett relativt ingripande förslag vars konsekvenser ärsvåra att överblicka.Regeringen avstod från att förelägga ett förslagtill yttrandefrihetsgrundlag men lade ändå fram förslag tillvissa ändringar i tryckfrihetsförordningen (prop. 1986/87:151).Med anledning av propositionen väcktes en motion (fp) i vilkendet begärdes att instruktionen i tryckfrihetsförordningen skullekompletteras med en parallell instruktion av samma innehåll somden som föreslogs av yttrandefrihetsutredningen. pekade motionärerna på de intressekonflikter som kanuppstå i mål om intrång i upphovsrätt.I ett yttrande till avstyrktelagutskottet motionsyrkandet. Enligt lagutskottets mening fickupphovrättslagen anses innefatta en lämplig avvägning mellanupphovsmännens intresse och intresset av en friopinionsbildning. Att införa en ordning enligt vilken i mål omupphovsrättsintrång informationsfriheten skulle ges företrädeföre upphovsmännens intressen skulle enligt lagutskottetinnebära en kraftig urholkning av det privaträttsliga skydd somupphovsmännen åtnjuter.I en avvikande mening ställde sig ledamöterna från folkpartietbakom motionsyrkandet.I sin bedömning anförde attförhållandet mellan yttrandefriheten och upphovsrätten övervägtsingående och att dessa överväganden visatatt upphovsmannens förfoganderätt till sina verk inte innefattarnågon begränsning av yttrandefriheten i grundlagens mening.Konstitutionsutskottet anslöt sig i allt väsentligt tilllagutskottets bedömning och kunde inte tillstyrka motionärernasförslag om en utvidgning av tillämpningsområdet förinstruktionen i tryckfrihetsförordningen såvitt gäller mål omupphovsrättsintrång. Enligt mening bordemotionärernas förslag inte heller genomföras inom andra områden.Konstitutionsutskottet avstyrkte således motionsyrkandet (KU1987/88:36).I en reservation erinrade ledamöterna från om attenighet förelåg inom yttrandefrihetsutredningen om dess förslagatt utvidga tillämpningsområdet för instruktionen till vanligabrottmål och att förslaget upptogs positivt av fleraremissinstanser. Dessa ledamöter ansåg att de skäl somlagutskottet anfört mot att göra en sådan bestämmelse tillämpligpå mål om upphovsrättsintrång inte hade bärkraft. De ansågsåledes att motionsyrkandet borde bifallas.I överensstämmelse med lagrådsremiss föreslås i dennu aktuella propositionen att det i yttrandefrihetsgrundlagentas in en bestämmelse av samma innebörd som instruktionen i 1kap. Något förslag om att utvidgatillämpningsområdet för instruktionen till att gälla utanförgrundlagarna läggs dock inte fram.I motion K30 yrkande 1 av m.fl. (fp) pekarmotionärerna på att yttrandefrihetsutredningen har föreslagitatt samma förhållningssätt som instruktionen ger anvisning omborde iakttas även i vanliga brottmål där gärningsmannen harhandlat i syfte att tillgodose tryckfrihetsförordningens elleryttrandefrihetsgrundlagens ändamål. De konstaterar attregeringen utan någon egentlig diskussion har avstått från attföreslå en sådan parallell instruktion. Enligt motionärernaskulle en parallellinstruktion ha sin betydelse även i andrabrottmål där ett yttrandefrihets- eller ett informationsintresseär inbegripet. Det kan t.ex. gälla sättet för anskaffning avuppgifter för publicering. Om den utvidgas till att gälla intebara vid brottmål kan den tjäna ett vidare syfte. Den kan dåenligt motionärerna ge ett uttalat stöd för rättstillämpningenockså vid en sådan arbetsrättslig prövning som avser ett påståttåsidosättande av en avtalad tystnadsplikt.Motionärerna föreslår att instruktionerna itryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagenkompletteras med en föreskrift av följande lydelse: "Den som iövrigt i domstol eller annan myndighet skall bedöma, om någon isitt handlande har brutit mot lag, förordning eller avtal, skalliaktta samma förhållningssätt, om det framgår att den handlandehar haft till syfte att främja meningsutbyte, upplysning ellerkonstnärligt skapande. "Även i motion K23 yrkande 2 av m.fl. (v)förespråkas en parallellinstruktion. I den motionen anförs atten parallellinstruktion skulle stärka detyttrandefrihetsrättsliga skyddet för teaterföreställningar,utställningar, demonstrationer m.m. För att få genomslagskraftbör parallellinstruktionen enligt motionärerna inte bara förasin i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen utanockså i brottsbalken.Motionärerna yrkar att beslutar att det itryckfrihetsförordningen, förslaget till yttrandefrihetsgrundlagoch införs bestämmelser av innebörd att den s.k.instruktionen i 1 kap. 4 § första styckettryckfrihetsförordningen och 1 kap. 5 §yttrandefrihetsgrundlagen skall iakttas i vanliga brottmål därgärningsmannen har handlat i syfte att tillgodose intresset avyttrande- och informationsfriheten.Utskottets bedömningInstruktionen har sitt ursprung i brottskatalogen i 3§ i1810 och tryckfrihetsförordningar. Den paragrafenupptog en rad brott och innebar långtgående begränsningar avrätten att yttra sig i politiska och religiösa frågor. I våradagar har yttrandefriheten fått en helt annan ställning, meninstruktionen har kvar sitt värde som ett uttryck förtryckfrihetens särskilda betydelse. Det är därför naturligt attden efter varsamma språkliga ändringar också får en plats iyttrandefrihetsgrundlagen.Den fråga som har väckts genom motionerna är om instruktionenskall göras tillämplig även utanför det område som regleras itryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen.Det förslag om en sådan utvidgning av instruktionenstillämpningsområde som lades fram av yttrandefrihetsutredningenoch som förs fram i motion K23 gäller bara brottmål. Förslaget imotion K30 går längre eftersom det innebär att instruktioneninte bara skall vara tillämplig i brottmål utan även i övrigt omnågon har brutit mot lag, förordning eler avtal. I motionenanförs att instruktionen då kan ge ett uttalat stöd förrättstillämpningen också vid en sådan arbetsrättslig prövningsom avser ett påstått åsidosättande av en avtalad tystnadsplikt.Förslaget gäller emellertid inte bara arbetsrätten utan ävencivilrätten i övrigt. Instruktionen skall enligt motionen vidaretillämpas inte bara av domstolar utan också avförvaltningsmyndigheter. Detta innebär att instruktionen ocksåkan bli tillämplig i förvaltningsärenden.Utskottet finner att en sådan allmän tillämpning avinstruktionen på tvistemål och förvaltningsärenden kan fåkonsekvenser som inte är möjliga att nu överblicka. Utskottetanser därför att frågan om en utvidgning av instruktionenstillämpningsområde i detta sammanhang bör begränsas till attgälla brottmål.Om instruktionen utvidgas till att avse brottmål i allmänhet,kan den uppfattas både som en straffrihetsregel och som enstraffmätningsregel. När det gäller dess betydelse förstraffmätningen erinrar utskottet om den lagstiftning sombeslutats efter det att yttrandefrihetsutredningen lämnade sittförslag. infördes i brottbalken en rad bestämmelser somanvisar vilka förhållanden som skall beaktas vid straffmätningoch påföljdsval.Av de nya bestämmelserna är 1 § andra stycket i 29 kap. avintresse i detta sammanhang. Stycket innehåller en uppräkning avomständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen avstraffvärdet. Förutom den skada, kränkning eller fara somgärningen inneburit och vad gärningsmannen insett eller borde hainsett om detta, framhålls särskilt de avsikter eller motiv somgärningsmannen haft. Denna bestämmelse ger således uttryck förprincipen att domstolen vid straffmätningen skall beakta omgärningsmannen i sitt handlande har styrts av angelägnamotstående intressen.Vidare finns föreskrifter i 3 § i samma kapitel om vilkaförmildrande omständigheter som skall beaktas vid bedömningen avstraffvärdet vid sidan av vad som särskilt är föreskrivet. Därnämns bl.a. de fallen att brottet har föranletts av någon annansgrovt kränkande beteende eller att det har föranletts av starkmänsklig medkänsla. Vidare sägs att lindrigare straff än som ärföreskrivet för brottet får ådömas, om det är uppenbart påkallatmed hänsyn till brottets straffvärde.När det gäller instruktionens betydelse som straffrihetsregel,om dess tillämpningsområde utvidgas till att avse vanligabrottmål, kan följande anföras.Enligt instruktionen bör domstolen betänka att tryckfrihetenoch yttrandefriheten är grundvalar för ett fritt samhällsskick.Utskottet anser att man kan utgå från att domstolarna ärmedvetna härom även när de dömer i mål som gäller andra brott äntryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott. Den i instruktionenangivna grundsatsen att vid tveksamma fall hellre fria än fällagäller sedan gammalt all straffrättsskipning i vårt land.Av större vikt i detta sammanhang är emellertid att domstolenenligt instruktionen alltid bör uppmärksamma syftet mera änframställningssättet. En utvidgning av tillämpningsområdet förinstruktionen får därför betydelse när det gäller brott sominnefattar någon form av framställning. Vad som främst kommer iblickfånget är teaterföreställningar och andraframställningsformer som faller utanför regleringen iyttrandefrihetsgrundlagen.Ett brott som här är av intresse är förtalsbrottet. I sambandmed utställningar, teaterföreställningar och andra sammankomsterkan någon utpekas som klandervärd eller uppgifter lämnas som ärägnade att utsätta denne för andras missaktning. I sådana fallkan intresset av yttrandefriheten komma i konflikt med denenskildes intresse av att värna sitt goda namn och rykte. Densom utpekar någon såsom brottslig eller klandervärd i sittlevnadssätt eller eljest lämnar uppgift som är ägnad att utsättadenne för andras missaktning, kan enligt 5 kap. 1§ förstastycket dömas till böter. Detta brottsområdeinskränks väsentligt genom en regel i andra stycket omyttrandefrihet vid intressekollisioner och andra privilegieradesituationer. Den som har lämnat en kränkande uppgift är nämligenfri från ansvar, om han var skyldig att uttala sig eller om deteljest med hänsyn till omständigheterna var försvarligt attlämna uppgift i saken. I båda fallen gäller dock att han måstevisa att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund förden.Vid bedömningen av om någon har gjort sig skyldig till förtalframgår således direkt av straffbestämmelsen i vilkenutsträckning som domstolen skall uppmärksamma syftet mera änframställningssättet.I förarbetena till bestämmelsen om förtal anfördes (1958) attkriminaliseringar i syfte att skydda den enskilde mot obehörigaangrepp medför inskränkningar i yttrandefriheten. Det var därförofrånkomligt att åstadkomma en avvägning, som tillgodoser kravetpå yttrandefrihet inom olika samhällsområden. Det anfördesvidare att en vidsträckt yttrandefrihet i den offentligadiskussionen i vårt land upprätthålls såväl i tal som i skriftoch att denna yttrandefrihet är grundvalen för ett frittsamhällsskick. Det måste enligt förarbetena finnas utrymme förden politiska debatten. Där sägs också att det är nödvändigt attandra samhälleliga, kulturella och vetenskapliga frågordiskuteras, även om därigenom enskilda personer skulle i vissmån angripas.Även inom upphovsrätten har avvägningen mellanyttrandefrihetsintresset och andra intressen kommit till uttrycki lagstiftningen.De nu berörda fallen är exempel där yttrandefrihetensställning i förhållande till motstående intressen blivit föremålför reglering. I rättstillämpningen kan också förekomma fall därsådana avvägningar görs utan stöd av särskilda bestämmelser.Enligt utskottets mening finns det skäl som talar för att detdärutöver bör finnas ett allmänt formellt stöd för beaktande avde yttrandefrihetsintressen som kan finnas i vanliga brottmål.En bestämmelse om detta med samma innebörd som intruktionensskulle emellertid komma att gälla utanförtryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagenstillämpningsområden. Det är därför mera förenligt medprinciperna för lagstiftningen att en sådan reglering tas in iden allmänna strafflagstiftningen. I betänkandet (SOU 1988:7)Frihet från ansvar har fängelsestraffkommittén behandlat deallmänna reglerna om ansvarsfrihet, däribland vad som skallgälla vid intressekollisioner vid olika brott. Betänkandet harremissbehandlats och bereds nu i . mening bör i det sammanhanget övervägas att införabestämmelser i som kan ge stöd åtyttrandefrihetsintressena vid kollision med andra intressen.På grund av det anförda tillstyrker utskottet propositionen idenna del. Vad utskottet har anfört om bestämmelser ibrottsbalken till stöd för yttrandefrihetsintressena i vanligabrottmål bör med anledning av motionerna K23 yrkande 2och K30 yrkande 1 som sin mening ge regeringen till känna.Undantag från tystnadspliktEnligt 3 kap. 3 § tryckfrihetsförordningen råder ett förbudför vissa personer att röja vad de erfarit om vem som ärförfattare eller har lämnat meddelanden för publicering i entryckt skrift eller är utgivare till en skrift som inte ärperiodisk. De personer som avses är sådana som har tagitbefattning med tillkomsten eller utgivningen av tryckta skriftereller med framställningar som varit avsedda att införas i trycktskrift och sådana som varit verksamma inom företag för utgivningav tryckta skrifter eller för yrkesmässig förmedling av nyhetereller andra meddelanden till periodiska skrifter.Tystnadsplikten gäller inte i alla situationer, utanparagrafen innehåller under fem olika punkter undantag fråntystnadsplikten. I detta sammanhang är främst punkterna 4 och 5av intresse.I punkt 4 regleras vissa fall då tystnadsplikten får vika vidmisstanke om brott av personer som lämnat uppgifter föroffentliggörande eller av andra som medverkat till enframställning. Det rör sig i denna punkt om mål angående en delbrott som en sådan "meddelare" eller någon annan som medverkattill framställningen kan fällas till ansvar för, nämligenuppsåtligt utlämnande av hemlig handling eller uppsåtligöverträdelse av kvalificerad tystnadsplikt. I dessa fall rör detsig således inte om ansvar för tryckfrihetsbrott utan omstraffrättsligt ansvar för brott mot tystnadsplikt. Vidareomfattar punkt 4 mål angående brott som avses i 7 kap. 2 §tryckfrihetsförordningen, dvs. publicerat annonsmeddelande ellerliknande som är straffbart på grund av omständighet som inteomedelbart framgår av dess innehåll, s.k. svårbegripligapubliceringsmeddelanden.Tystnadsplikten enligt tryckfrihetsförordningen fåråsidosättas med stöd av punkt 4 endast vid förhandling infördomstol, efter det att rätten fattat beslut därom. Vidare gälleratt den som har tystnadsplikt bara får uttala sig om huruvida enviss utpekad person är identisk med meddelaren eller inte. Hanfår således inte upplysa om vem som i annat fall är meddelare.Den som är utpekad skall vara antingen tilltalad eller skäligenmisstänkt under förundersökningen.I punkt 5 finns en bestämmelse som reglerar vilka avvikelserfrån tystnadsplikten som får göras i andra mål än sådana somfaller under tryckfrihetsförordningen. Det är således fråga omsådana mål som som handläggs vid t.ex. allmän domstol ellerförvaltningsdomstol och i vilka det åberopas förhör med någonperson som har tystnadsplikt enligt tryckfrihetsförordningen.Målen behöver inte ha någon annan tryckfrihetsrättslig aspekt änjust denna tystnadsplikt. Det kan röra sig om ett vanligttvistemål eller om ett brottmål.Någon fast regel om när vittnesplikten får vika föranonymitetsskyddet uppställs inte. För att anonymiteten skall fåbrytas krävs att det är av verklig betydelse i målet att uppgiftom meddelaren eller författaren lämnas. Dessutom krävs attbevisningen inte lämpligen kan föras på annat sätt. I lagtextenuttrycks detta så att det av hänsyn till allmänt eller enskiltintresse skall vara av synnerlig vikt att uppgift lämnas isaken. Tystnadsplikten enligt 3 kap. 3 §tryckfrihetsförordningen avser den skyddade personens identitet.Att uppgift i saken skall lämnas innebär således även i dettasammanhang att uppgift skall lämnas i fråga om identiteten.I tvistemål skall domstolen vid sin prövning enligt punkt 5beakta parternas intresse av målets utgång, såvitt denna kanpåverkas av den ifrågasatta bevisningen. I brottmål bör hänsyntas till hur allvarligt det brott är som åtalet avser. Under iövrigt likartade förhållanden bör det enligt förarbetena vidareligga närmare till hands att medge bevisning som bryteranonymiteten om bevisningen kan antas vara till en tilltaladsförmån än om motsatsen är fallet. Beslut om att hänsynen tillanonymiteten skall få vika får fattas endast om mycket starkaskäl kan åberopas.I propositionen anförs att tolkningen av reglerna i 3 kap.3§ tryckfrihetsförordningen om tystnadsplikt aktualiserades islutet av , då justitiekanslern begärde att under ed fåhöra en journalist vid en dagstidning om vem som lämnat vissauppgifter som publicerats i tidningen. I den debatt som uppstodefter detta gjordes gällande att de nuvarande föreskrifterna påområdet inte är lämpligt utformade. Från flera håll uttaladesönskemål om en översyn av föreskrifterna. Mot denna bakgrundfick meddelarskyddskommittén i uppdrag att undersöka i vad måndet är oklart vilka frågor som får ställas vid förhör enligt 3kap. 3§ 4 tryckfrihetsförordningen. skulle punkten 5i paragrafen uppmärksammas. Någon ny avvägning mellan de tvåsamhällsintressena -- intresset av att kunna beivra allvarligbrottslighet och intresset av att skydda massmediernas källor --som här står mot varandra skulle kommittén inte göra utan endastöverväga om det i klarhetens intresse fanns ett behov av attjustera de aktuella bestämmelserna.På grundval av förslag från meddelarskyddskommittén läggs ipropositionen fram vissa förslag till ändring i 3 kap. 3 §tryckfrihetsförordningen som syftar till att göra regleringenmer lättillgänglig. Några förändringar i sak är inte avsedda. Ipropositionen föreslås vidare att bestämmelser av samma innehålltas in i yttrandefrihetsgrundlagen.I motion K28 yrkandena 1 och 2 av ()föreslås vissa andra justeringar i de nu nämnda bestämmelserna itryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Deändringar han föreslår innebär ett minskat utrymme för beslut omundantag från tystnadsplikten. Beslut om undantag skall enligthans förslag endast kunna komma i fråga om domstolen finner detvara av synnerlig vikt.När det gäller tvistemål som inte faller undertryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen börenligt förslag vittnesplikten aldrig tillåtasinkräkta på anonymitetsskyddet. Även i motion K30 yrkande 6 avBirgit m.fl. (fp) menar motionärerna att bestämmelsenom undantag bör begränsas till att enbart avse brottmål.Jan-Erik anser i sin motion dessutom att undantagetendast bör gälla brottmål där åtalet gäller brott med ettminimistraff om fängelse eller längre tid.Utskottets bedömningBestämmelserna i tryckfrihetsförordningen om undantag fråntystnadsplikt utgör resultatet av en avvägning mellan intressetav att kunna beivra allvarlig brottslighet och intresset av attskydda massmediernas källor. Bestämmelserna är invecklade ochsvårtillgängliga, och de förslag som läggs fram i propositionenavser endast att göra dem mer lättillgängliga. Enligt utskottetsmening tillgodoser förslagen detta syfte, varför utskottettillstyrker propositionen i denna del.De förslag som förs fram i motionerna innebär däremot sakligaändringar, vars konsekvenser inte är utredda och därför nu intekan överblickas.