bet · GF01SoU5 · 1991-11-14 00:00:00 — 333).Forskningscentrum i reproduktionsepidemiologiMotionI motion 1990/91:So406 av () begärsett tillkännagivande av vad som anförs i motionen om att det börinrättas ett centrum för missbildningsstudier. Ett sådantcentrum skulle enligt motionären möjliggöra en effektivareanvändning av data i missbildningsregister ochandra register och bredda intresset för att studera medföddaskador hos barn.Tidigare behandlingUtskottet behandlade en liknande motion i betänkandet1990/91:SoU4 (s. 51 f). Utskottet instämde då i grundtankeni motionen att det är angeläget att den medicinska forskningentillgodogör sig data ur missbildningsregisteroch att intresset för att studera medfödda skador hos barn kanbehöva breddas. Det ankom dock enligt utskottet i första hand påuniversiteten att ta initiativet till bildandet av ett centrumför forskning. borde därför inte överväga någotinitiativ i enlighet med den aktuella motionen. )Dödshjälp m.m.MotionerI motion 1990/91:So434 av m.fl. (c) begärsett tillkännagivande till regeringen om vad som anförs imotionen om aktiv dödshjälp vid samtycke. att samhället måste ställas inför det moraliska kravet attdet skall göra allt för att ingjuta livsmod och underlätta vägentillbaka till livskvalitet.I motion 1990/91:So522 av i och WiggoKomstedt (båda m) hemställs att begär att regeringenskall utreda på vilket sätt en läkare skall vara bunden av enpatients dokumenterade viljeyttring, s.k. livstestamente, attavstå från livsuppehållande insatser. I motion 1990/91:So486av samma motionärer hemställs att begär en utredninggällande möjliga villkor för eutanasi inom sjukvården.BakgrundSocialstyrelsen kom med förslag tillallmänna råd om "Att avstå från eller avbryta livsuppehållandebehandling". Förslaget har remissbehandlats . utgav också riktlinjer i frågan,benämnda När får läkare avstå från behandling?Tidigare behandlingUtskottet har behandlat frågan omskriftliga deklarationer med förbud mot livsförlängandebehandling. Här kan nämnas betänkandena SoU 1986/87:25,1988/89:SoU4 och 1990/91:SoU4. I betänkandet 1989/90:SoU1återgavs utskottets ställningstaganden i de tidigarebetänkandena. Där redovisades också att Landstingsförbundetunder slutet av låtit utföra en opinionsundersökning omvårdetiska frågor, där en av frågorna avsåg aktiv dödshjälp.Enkätresultaten diskuterades på kongress1989 varvid kongressen slog fast att hälso- och sjukvården intekan medverka i aktiv dödshjälp. Kongressen ansåg att statensmedicinsk-etiska råd skall ges i uppdrag att behandla frågan omaktiv dödshjälp och arbeta fram ett kunskapsunderlag som en deli en bred informationsinsats till allmänheten.I det nämnda betänkandet erinrade utskottet om att det vid ettflertal tillfällen, och (1988/89:SoU4),behandlat och avstyrkt motionsförslag om införande av rättsligtbindande viljeförklaringar om att slippa livsuppehållandebehandling. Utskottet hänvisade till sin principiellauppfattning att en skriftlig viljeförklaring inte generelltskall ges avgörande betydelse för bedömningen av vilkenbehandling som skall ges en patient, utan att detta får avgörasmed hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet.Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning i frågan ochavstyrkte på nytt motionskrav om bindande livstestamenten. (Res.av en fp-ledamot. )I betänkandet behandlades också motioner om aktiv dödshjälp.Utskottet erinrade om att utskottet tidigare uttalat att aktiveutanasi måste vara förbjuden och att det i stället är genom enförbättrad vård av döende -- inrymmande god smärtlindring ochpsykologiskt stöd -- som hälso- och sjukvården skall försökabistå den döende. Utskottet fann inte heller anledning attfrångå sitt tidigare principiella ställningstagande att såvälskriftliga deklarationer med begäran om aktiv dödshjälp sommuntligt uttryckta önskemål därom skall avvisas. Utskottetnoterade särskilt att socialministern i ett interpellationssvarklart tagit avstånd från alla tankar på aktiv dödshjälp och attsjukvårdshuvudmännen vid sin kongress klargjort att hälso- ochsjukvården inte kan medverka till aktiv dödshjälp. Medhänvisning till det anförda avstyrkte utskottet ett motionskravom att villkoren för eutanasi inom sjukvården skulle utredas. (Reservation av en fp-ledamot beträffande motiveringen föravslag. )I betänkandet 1990/91:SoU4 anförde utskottet att det vidflera tillfällen tidigare tagit avstånd från alla tankar påaktiv dödshjälp och vidhöll även den inställningen.Motioner med innehåll som de nu aktuella avstyrktes.Utskottets bedömningDen nya regeringen har i regeringsförklaringen anfört att densnabba utvecklingen inom den medicinska och biologiskaforskningen reser ständigt nya och svåra etiska problem. Dennautveckling ställer krav på en sammanhållen och etiskt förankradpolitik. Enligt regeringsförklaringen skall utgångspunktenalltid vara den syn på människan och på människolivets helgd somhar sin förankring i den kristna etiken och den västerländskahumanismen. Alla människor har samma värde och den grundläggandemänskliga rättigheten är rätten till liv. Iregeringsförklaringen sägs vidare att förslag utarbetas tilletiska och miljömässiga regler för biotekniken. Regler läggsfast för ansvarsfull hantering av genteknik på människor bl.a.Utskottet anser att inte bör föregripa behandlingenav regeringens kommande förslag på detta område.Utskottet avstyrker därför motionerna So406 (fp), So226 (mp)yrkande 10, So421 (m) yrkandena 1--3, So428 (fp) yrkandena 2 och4, So433 (c), So434 (c), So435 (c), So451 (m) yrkandena 1, 2, 4och 5, So486 (m), So487 (fp), So522 (m) och So529 (c) yrkandena1 och 2.Lex m.m.MotionerI motion 1990/91:So528 av och i (båda c) begärs ett tillkännagivandetill regeringen om vad i motionen anförts om en prövning av attanmälningsskyldigheten till uppfylls (yrkande1). är samhällets kontrollmyndighet försjukvården. Det åligger respektive sjukvårdsenhets chefsläkareatt tillse att alla de fall där felbehandling kan misstänkasanmäls till . Motionärerna pekar på att detförekommit uppgifter i massmedia att det finns anledning attpröva att denna anmälningsskyldighet efterföljs.I motion 528 (c) framhålls att många felbehandlademänniskor upplever att samhället sviker dem när det gäller attpåvisa att en uppkommen skada är hänförlig till brister ivården. Misstankar att genomgången behandling inte utförts påett accepterat sätt medför ofta att förtroendet för vården igrunden sviktar, och det är nödvändigt att den som misstänkersig vara felbehandlad får möjligheter att konsultera andramedicinska specialister än dem som utfört behandlingen. Demerkostnader som ett sådant läkarval kan föra med sig belastarden enskilde, vilket inte är acceptabelt enligt motionärerna.Motionärerna hemställer därför att som sin mening gerregeringen till känna vad i motionen anförts om fritt läkarvalsamt ansvar för de merkostnader detta kan medföra (yrkande2).Samma motionärer begär också ett tillkännagivande tillregeringen om vad i motionen anförts om rehabiliterande insatserför de behandlingsskadade (yrkande 3). Motionärerna anföratt behandlingsskadade ofta har behov av rehabilitering. Sådanaresurser är emellertid begränsade. Det är enligt motionärernaviktigt att alla tillgängliga resurser kan utnyttjas för dennagrupp av människor. De bör inte enbart vara hänvisade till devårdmöjligheter som sjukvårdshuvudmannen förfogar över utanockså fristående behandlingshem och andra resurser.BakgrundEnligt 2 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m.fl. står hälso- och sjukvårdspersonaleni yrkesutövningen under tillsyn av . Iförordningen (1982:772) om skyldighet för landstingskommuner attanmäla till vissa skador och sjukdomar sominträffat i hälso- och sjukvården (lex ) sägs att anmälanomedelbart görs till styrelsen om en patient drabbats ellerutsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom.Genom anmälningarna får styrelsen kännedom om brister ochriskmoment i hälso- och sjukvården och får därmed möjligheteratt vidta åtgärder mot sådana missförhållanden.I proposition 1981/82:97 Hälso- och sjukvårdslag m.m. (s. 92)förklarade föredragande statsrådet bl.a. att huvudsyftet medbestämmelserna i fråga "bör vara att få till stånd en objektivutredning om anledningen till det inträffade -- t.ex. teknisktfel på apparater, den mänskliga faktorn eller vårdslöshet ellerförsummelse från någon bland personalen. är det avstor betydelse för såväl personalen som patienten eller hansanhöriga att från sakkunnig instans få klarhet i varför skadaneller sjukdomen uppstått. Viktigast är dock att anmälan kan ledatill att utfärdar föreskrifter eller på annatsätt ingriper för att förebygga att liknande händelser inträffarframdeles." Anmälningsskyldigheten bör begränsas till allvarligaskador och sjukdomar som inte ligger inom ramen för vad somkunnat förutses eller utgör en normal risk.Kritik har ibland riktats mot det sätt på vilket de nuvarandebestämmelserna har tillämpats. I den allmänna debatten har manbl.a. pekat på den omständigheten att det huvudsakligen ärläkare som fullgör anmälningsskyldigheten och att man misstänktatt skyldigheten i många fall inte fullgjorts av hänsyn tillberörda kollegor. Det har framkommit att anmälningsfrekvensenvarierar från landsting till landsting. Antalet anmälningar frånvissa landsting är litet utan att detta ger anledning förantagandet att hälso- och sjukvården i dessa är av högrekvalitet och säkrare än i landsting med betydligt högreanmälningsfrekvens. har i sittdelbetänkande (SOU 1989:80) Förenklad handläggning hos m.m.ingående diskuterat lex (s. 106 ff.). Utredningen betonadedärvid bl.a. att handläggningen av lex Maria-anmälningarna isocialstyrelsen skulle göras i första hand med sikte på att fåklarhet i vad som orsakat det anmälda fallet och därefter vidtaåtgärder för att förebygga ett upprepande av det inträffade.Enligt utredningens mening borde strävandena sålunda merinriktas på dessa moment än sökandet efter "syndabockar".Bestämmelserna om denna anmälningsskyldighet gäller emellertidenbart för den landstingskommunala hälso- och sjukvården.I sitt slutbetänkande Tillsynen över hälso- och sjukvården(SOU 1991:63) föreslår tillsynsutredningen att socialstyrelsenges i uppdrag att utreda och analysera förutsättningarna för attutvidga lex till att gälla all den hälso- och sjukvårdöver vilken har tillsyn. Betänkandetremissbehandlas för närvarande.Inom pågår arbete med att utforma nyariktlinjer för tillämpningen av lex för att få till stånden fullständigare uppsortering till styrelsen av sådana skade-och sjukdomsfall som omfattas av anmälningsskyldigheten. Islutet av oktober har frågorna behandlats i socialstyrelsensstyrelse. En konferens skall hållas i december.Tidigare behandlingFrågan om ett friare läkarval har behandlats av utskottet vidett flertal tillfällen. I betänkandet 1990/91:SoU4 (s. 14)redovisades följande i anledning av motioner om ett frittläkarval (c).I betänkandet 1988/89:SoU15 (s. 11 ff.) t.ex. konstateradeutskottet att det för hälso- och sjukvården gäller en rad olikakrav, där både respekten för patientens självbestämmande ochkraven på kontinuitet är väsentliga krav. Utskottet betonade attinte något av dessa krav på hälso- och sjukvården får försummasoch att avvägningar måste göras när olika krav kommer i konfliktmed varandra. När det gällde frågor om självbestämmande ochsärskilt möjligheterna att välja läkare hänvisade utskottet tillden utveckling som pågår inom landstingen i riktning mot attlåta invånarna välja den vårdcentral och/eller sjukhus som deönskar. Utskottet framhöll att patienterna måste få kännedom omden möjlighet de har att välja t.ex. vårdcentral. Utskottetansåg det inte nödvändigt med någon åtgärd från sidavad gällde ett då aktuellt motionsyrkande (c) om fritt läkarval.(Res. )beslutade om införandet av ett samlatledningsansvar inom hälso- och sjukvården (prop. 1989/90:81,SoU24, rskr. 313).Utskottet såg i betänkandet (s. 27 f) positivt på förslaget ipropositionen att det för varje patient skall utses en särskildpatientansvarig legitimerad läkare. Utskottet erinrade om hälso-och sjukvårdslagens bestämmelser om att hälso- och sjukvårdenskall främja goda kontakter mellan patienten och hälso- ochsjukvårdspersonalen. Utskottet erinrade också om att utskottet iolika sammanhang framhållit att kontinuiteten i vården måsteförstärkas. Förslaget om en patientansvarig läkare ansåg manfrämja kontinuiteten, och man ansåg det också kunna stärkapatienternas ställning i vården. Det ansågs kunna bli särskiltvärdefullt för patienter med långa vårdtider eller oftaåterkommande behov och för handikappade.-- -- --Res. av (c) beträffande fritt läkarval. av (m)beträffande motiveringen.Utskottets bedömningTillsynsutredningen har i sitt slutbetänkande, vilket förnärvarande remissbehandlas, föreslagit att förutsättningarna fören utvidgning av lex till att gälla all den hälso- ochsjukvård som har tillsyn över bör utredas ochanalyseras. Inom pågår arbete med att utformanya riktlinjer för tillämpningen av lex . Enligt utskottetsmening bör inte nu föregripa regeringens ochsocialstyrelsens kommande behandling av dessa frågor. MotionSo528 (c) yrkandena 1--3 avstyrks därför.Hiv/aidsKontaktspårningMotionerI motion 1990/91:So424 av m.fl. (c) begärs etttillkännagivande till regeringen om vad som anförs i motionen ombehovet av utvärdering av landstingens hiv- och aidsbekämpandeverksamhet (yrkande 2). Motionärerna anser att det vorevärdefullt för det fortsatta förebyggande arbetet i landstingenom en utvärdering av genomförda verksamheter kunde göras.I motion 1990/91:So448 av m.fl. (m) begärsett tillkännagivande till regeringen om vad som anförs imotionen om utvärdering av kontaktspårningen (yrkande 3).Motionärerna anför att kontaktspårningen är ett av de viktigastevapnen i smittskyddsarbetet och den måste bedrivas intensivt ochpå ett kompetent och förtroendegivande sätt.Tidigare behandlingI betänkandet 1990/91:SoU5 behandlade utskottet senastmotioner om kontaktspårning. På s. 10--12 i betänkandet lämnasen utförlig redogörelse för gällande bestämmelser, tidigarebehandling samt och Landstingsförbundetsuppföljningar.Bestämmelser om smittspårning finns i 18 § smittskyddslagen(1988:1472). Enligt dessa skall den behandlande läkarenbeträffande patienter som smittats av en samhällsfarlig sjukdomgenom att fråga den smittade försöka få veta av vad eller vemhan kan ha blivit smittad och vilka andra som kan ha blivitsmittade av samma smittkälla. Han skall också försöka få reda påtill vem den smittade kan ha fört smittan vidare.I proposition 1988/89:5 med förslaget till den nyasmittskyddslagen framhölls särskilt smittspårningens centralabetydelse när det gäller att förhindra utbredningen avsmittsamma sjukdomar. Ju snabbare och framgångsrikaresmittspridningen kan ske, desto bättre är förutsättningarna föratt förhindra vidare smittspridning. Det framhölls som naturligtatt de läkare som först kommer i kontakt med de smittade har ettprimärt ansvar för smittspårningen. Därför föreslogs också --till skillnad mot vad som gällt enligt den gamlasmittskyddslagen -- införandet av en särskild bestämmelse ilagen om skyldighet för läkare att bedriva smittspårning. Detframhölls vidare i propositionen att det bör ankomma påsocialstyrelsen att ge vägledande riktlinjer för hursmittspårning bör bedrivas. Beträffande de sexuellt överförbarainfektionerna hänvisade propositionen till den avsocialstyrelsen utarbetade skriften Kontaktspårning vid sexuelltöverförbara infektioner (redovisar 1987:13). Pådet regionala planet ansågs det vara en av smittskyddsläkarensviktigaste uppgifter att se till att sådana arbetsmetoderutarbetas och kommer till berörd personals kännedom.Socialstyrelsen har också givit ut föreskrifter och allmännaråd om tillämpningen av smittskyddslagen (SOSFS 1989:18),där ett avsnitt om smittspårning ingår.Utskottet behandlade i betänkandet SoU 1987/88:10motionsyrkanden om bl.a. kontakt- eller smittspårning. Utskottetframhöll att smittspårningen utgör ett viktigt led iaidsbekämpningen och att den kunskap som den verksamheten gerbör tillvaratas och analyseras. betonade utskottet attett effektivt smittspårningsarbete kräver att patienten kännerförtroende för den personal som skall utförasmittspårningsarbetet. Utskottet anförde vidare attkontaktspårning ställer stora krav på utbildad och erfarenpersonal. Utskottet såg positivt på åtgärder som socialstyrelsenvidtagit för att förstärka kunskaperna om bl.a. smittspårning.och hänvisade till den ovan nämnda skriften från socialstyrelsenKontaktspårning vid sexuellt överförbara infektioner. Utskottetunderströk starkt vikten av att kontaktspårningen byggsut.I betänkandet 1988/89:SoU9, i vilket regeringens förslagtill ny smittskyddslag behandlades, hänvisade utskottet till deovan återgivna uttalandena i proposition 1988/89:5. Medanledning av ett motionsyrkande uttalade utskottet attsmittspårning måste ske med stor varsamhet och med hänsyn tillde berördas integritet.I betänkandet 1988/89:SoU21 behandlades på nytt ettmotionsyrkande om kontaktspårning. Utskottet erinrade om detidigare uttalandena om betydelsen av smittskyddsarbetet ochockså om behovet av kunnig personal för detta arbete. Utskottetkonstaterade att den nya smittskyddslagen innebär enförstärkning av smittskyddsorganisationen och ansåg det motdenna bakgrund inte nödvändigt med någon åtgärd från riksdagenssida med anledning av då aktuella motionsyrkanden.Utskottet instämde i betänkandet 1990/91:SoU5 i motionärernasuppfattning om betydelsen av smittspårning samt noterade attutvärdering pågick. Med hänsyn därtill behövdes enligt utskottetinte något initiativ från sida. )Pågående aktiviteterFör närvarande pågår utvärdering av landstingsprojekt förebygga aids samt kommuns projektGöteborg mot aids. Inom har drivitsett ungdomsprojekt med anknytning till sex- ochsamlevnadsundervisning samt ett invandrarprojekt. För de södralandstingen pågår en utvärdering av informationsinsatserna kringaids. Utvärdering görs inom sociologiska institutionen vid Lundsuniversitet.I februari 1991 presenterades en rapport, HIV finns inte barai , från besök i 21 landsting av Aids-delegationenoch . I slutomdömet i rapporten sägs bl.a.följande.I den välorganiserade och i ett internationellt perspektivkraftigt utbyggda offentliga hälso- och sjukvården har vi unikaförutsättningar att förebygga smittspridning av HIV. Inom hälso-och sjukvården finns en god beredskap att ge HIV-smittadepatienter ett gott medicinskt omhändertagande och ettkvalificerat psykosocialt stöd. Frivilligorganisationerna kan geett nödvändigt komplement till det psykosociala stödet och bidramed värdefulla informations- och utbildningsinsatser.Om smittspridningen av HIV fortsätter i samma låga takt somunder kommer den inte att ge upphov till någrakapacitetsproblem. Personalen inom hälso- och sjukvården är välutbildad för sin uppgift och kan ge HIV-smittade patienter engod vård.Det förebyggande arbetet i landstingen och primärkommunernainriktas i första hand på ungdomar och narkotikamissbrukare. Manhar svårare att nå ut till män som har sex med andra män.Personer med särskilda riskbeteenden fångas upp på ett effektivtsätt inom och ungdomsmottagningarna. Detförhållandevis stora antalet HIV-positiva asylsökande ochflyktingar gör att insatser på detta område blir särskiltangelägna i framtiden.I april 1991 hölls ett seminarium om hivepidemiologi. I enskriftlig sammanfattning nämns bl.a. att detkontaktspårningsprojekt som startade planerades pågåtill . En rapport är under utarbetande och skalldistribueras till Landstingen. Aids-delegationen planerar enfördjupad utbildning för personal som arbetar medkontaktspårning.Sjukvård för hivsmittadeMotionerI motion 1990/91:So420 av m.fl. (fp)begärs ett tillkännagivande till regeringen om hur sjukvårdenför de hivsmittade bör vara utformad (yrkande 9).Motionärerna anser att det kring varje hivsmittad bör finnas ettvårdteam. Utöver kontinuerlig kontakt med läkare måste desmittade även erbjudas psykosocialt stöd. I många fall behövsrådgivning även för de anhöriga. För barn med hiv är det viktigtatt det skapas beredskap för att ta hand om dem och derasföräldrar, särskilt när deras föräldrar börjar bli sjuka.I motion 1990/91:So417 av () begärs etttillkännagivande till regeringen om utbildning för sjukvårds-och socialtjänstpersonal som kommer i kontakt med hiv(yrkande 2). Nämnda personalgrupper vilka kommer ikontakt med hiv måste få tillfälle att bearbeta sina tankar ochkunskaper eftersom hiv har laddats med mycket känsliga frågor.Dessa medför att kunskap om hur viruset fungerar inte räcker.Pågående arbeteInom pågår arbete med en rapport omhiv/aids i sjukvården. Denna rapport är en uppföljning avsocialstyrelsens rapport 1988:6 i samma ämne. Den nya rapportenberäknas utkomma och behandla bl.a. frågorom hiv/aids medicinska följder, vården av patienterna(personalfrågor, attitydfrågor, psykologiskt stöd) samvård medt.ex. infektions- och psykiatriska kliniker samt resurserna istort i sjukvården.Behandling hos privatpraktiserande läkareMotionI motion 1990/91:So448 av m.fl. (m)hemställs att beslutar om sådan ändring avsmittskyddslagen att såväl konsultation som behandling vidsamhällsfarlig sjukdom skall vara gratis för patienten oavsettom denne vänder sig till den offentliga sjukvården ellerförsäkringsansluten privatpraktiserande läkare (yrkande 4).Tidigare behandlingFrågan om kostnadsfri behandling hos privatpraktiserade läkarehar behandlats tidigare. I betänkandet 1990/91:SoU5 (s.12--13) anförde utskottet följande.I proposition 1988/89:5 med förslag till den nyasmittskyddslagen framhölls att det är av utomordentligt storbetydelse för smittskyddet att man i så stor utsträckning sommöjligt underlättar för den enskilde att ta kontakt med hälso-och sjukvården. Enligt propositionen borde därför allasjukvårdsbesök inom den landstingskommunala vården, som görs medanledning av en samhällsfarlig sjukdom, vara gratis för denenskilde. Detta bör, framhölls det i propositionen, gälla bådeden undersökning och utredning som görs för att fastställa om ensådan sjukdom föreligger och den efterföljande vård ochbehandling som sjukdomen kräver. Det förhållandet att vård ochbehandling skall vara gratis för patienten ansågs ipropositionen inte utgöra något hinder mot att görakostnadsavdrag på utgående sjukpenning vid sluten sjukhusvård.För den som väljer att vända sig till privatpraktiserande läkarevid misstanke om en samhällsfarlig sjukdom föreslogs ipropositionen att besök för att utreda om en samhällsfarligsjukdom föreligger skall vara gratis, medan patientavgift skallerläggas vid besök för vård eller behandling.Vid sin behandling av förslaget till ny smittskyddslagbehandlade utskottet ett liknande motionsyrkande som det nuaktuella. Utskottet hänvisade därvid (1988/89:SoU9 s.13--14) till uttalandena i propositionen. Utskottet deladeuppfattningen att det är av grundläggande betydelse för ettfungerande smittskydd att var och en som smittats av ensamhällsfarlig sjukdom söker läkare för undersökning, och attkontakterna med sjukvården därför måste underlättas så mycketsom möjligt. Att göra besöken inom den landstingskommunalasjukvården gratis för patienten ansågs utgöra en väg till dettamål. Det ansågs likaså värdefullt att besök hosprivatpraktiserande läkare för att utreda om en samhällsfarligsjukdom föreligger är gratis. När det gäller vård och behandlingdelade utskottet den uppfattning som framfördes i propositionenatt patientavgift bör erläggas om denna ges av enprivatpraktiserande läkare. Med det anförda avstyrkte utskottetdet då aktuella motionsyrkandet.Vid sin behandling av en liknande motion fannutskottet inte någon anledning att ändra sin inställning ifrågan. Motionen avstyrktes därför. )Rutinmässig testningMotionI motion 1990/91:So420 av m.fl. (fp)begärs ett tillkännagivande till regeringen om att hivtestning iökande utsträckning bör införas mer rutinmässigt i hälso- ochsjukvården dels för patienternas skull, dels med tanke på derisker personalen kan utsättas för.