bet · GE01SoU13 · 1991-05-16 00:00:00 — Information av detta slag omfattas iprincip inte av hälso- och sjukvårdssekretessen [7 kap. 2 §sekretesslagen (1980:100)] eftersom undantag görs för bl.a.beslut av utskrivningsnämnden och psykiatriska nämnden.Föredraganden säger sig ha för avsikt att återkomma med förslagtill följdändringar i sekretesslagen, som innebär att sådaninformation inte heller skall omfattas av sekretess efter dennya lagens ikraftträdande. Skyldigheten för chefsöverläkaren attlämna information bör däremot inte omfatta de situationer dåpatienten har avvikit från vårdinrättningen utan medgivandeeller uteblivit från en permission, anförs det i propositionen.De kontakter med målsäganden som kan behövas i sådanasituationer bör i stället ske genom polisen, som enligtförslaget också fortsättningsvis på begäran skall hjälpa tillatt återföra patienter i dessa fall. Det får enligtföredraganden förutsättas att det sker ett sådant samarbetemellan vårdinrättningen och polisen att målsägandens säkerhetinte äventyras. Uppgiftslämnandet från polisen till målsägandenkan ske utan hinder av sekretess (1 kap. 5 § sekretesslagen). Omdet är fråga om en överhängande risk för att patienten kommeratt utöva våld mot målsäganden, kan det naturligtvis varanödvändigt att man från vårdinrättningens sida också försöker fåkontakt med målsäganden så snart som det över huvud taget ärmöjligt, anförs det i specialmotiveringen. Uppgiftslämnandet kani sådana fall ske straffritt mot bakgrund av brottsbalkensbestämmelser om nöd (24 kap. 4 § BrB), anförs det vidare.Justitieutskottet har yttrat sig till socialutskottet äveni fråga om underrättelse till målsäganden. Justitieutskottetanför att överväganden om olika sekretessfrågor ligger bakomförslaget i propositionen. Efter en redogörelse av gällandebestämmelser på området (se justitieutskottets yttrande, bil. 4)konstaterar justitieutskottet att det ligger mer i linje medregleringen i sekretesslagen att underrättelse om rymning skergenom polismyndigheten än genom chefsöverläkaren. Medutgångspunkt i den nuvarande regleringen bör sålunda den lösningsom förordas i propositionen väljas, menar justitieutskottet.Utskottet tillägger emellertid att den föreslagna ordningenleder till tidsutdräkt som med en annan reglering inte skulleuppstå. är det i hög grad önskvärt att målsägandensnabbt underrättas om en rymning. erinrarvidare om att, såsom regleringen byggts upp, en förutsättningför underrättelseskyldighet är att det föreligger ett beslut omsärskild utskrivningsprövning, som bara får meddelas vid riskför återfall i allvarlig brottslighet. Att, som görs ipropositionen, för särskilt brådskande fall hänvisa tillbrottsbalkens bestämmelser om nöd kan enligt justitieutskottetinte anses tillfredsställande. Utskottet förutsätter därför försin del att denna fråga får en lösning i samband med den översynav sekretesslagen som blir en följd av ett bifall till förslageni propositionen. förutsätter därvid också etttillägg till 28 § lagen om rättspsykiatrisk vård.Socialutskottets bedömningUtskottet finner att önskemålen i motion 1989/90:So539 (c)yrkande 4 huvudsakligen är tillgodosedda genom propositionensförslag. Motionsyrkandet avstyrks.Utskottet delar inställningen i motion So42 (c) yrkande 14 attdet är önskvärt att målsäganden i vissa fall snabbt kanunderrättas om att en patient, som genomgår rättspsykiatriskvård med särskild utskrivningsprövning, har avvikit frånsjukvårdsinrättningen. Utskottet förutsätter, i likhet medpropositionen, att det i sådana fall sker ett samarbete mellanvårdinrättningen och polisen så att målsägandens säkerhet inteäventyras. Härutöver ger bestämmelserna om nöd en viss möjlighetför sjukvårdsinrättningen att underrätta målsäganden om enrymning.De möjligheter och skyldigheter att ge målsäganden informationsom gäller enligt propositionen kan dock enligt utskottetsmening i vissa fall framstå som otillräckliga för att tillgodoseskyddet för målsäganden. I likhet med justitieutskottet ansersocialutskottet därför att det finns anledning att överväga enskyldighet för chefsöverläkaren att i vissa fall underrättamålsäganden även i samband med en rymning. Sådana övervägandenbör enligt utskottets mening lämpligen göras i samband med denöversyn av sekretesslagen som skall äga rum. Vad utskottet nuanfört bör som sin mening ge regeringen till känna medanledning av proposition 1990/91:58 och motion 1990/91:So42 (c)yrkande 14.Bestämmelser om frigångI motion 1990/91:So42 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om skärpta bestämmelser vid "frigång" inomsjukhusområdet (yrkande 15). Motionärerna anför att mångaavvikelser från psykiatrisk tvångsvård sker när patienten vistasutanför en sluten vårdavdelning men inom sjukvårdsinrättningensområde. Beslut om sådan vistelse skall enligt propositionen fåfattas av chefsöverläkaren och skall inte kunna överklagas avåklagaren. För att förbättra allmänskyddet måste bestämmelsernaom s.k. frigångar inom sjukhusområdet skärpas, menarmotionärerna.Patientens möjligheter att vistas utanför vårdavdelningeneller vårdinrättningen bestäms av hans tillstånd och rutinernavid inrättningen, anförs det i propositionen. Frågan ompatientens rörelsefrihet avgörs i sista hand avchefsöverläkaren. Om patienten genomgår rättspsykiatrisk vårdefter beslut om särskild utskrivningsprövning, och det gällervistelse på egen hand utanför vårdinrättningens område, krävsdock särskilt tillstånd av länsrätten. I dessa fall är detenligt propositionen särskilt angeläget att det sker en noggrannprövning av i vilken utsträckning patienten kan ges möjlighetatt på egen hand vistas utanför sin vårdavdelning. Det är vidareangeläget att patienter, som genomgår rättspsykiatrisk vårdefter beslut om särskild utskrivningsprövning, är intagna vidsjukvårdsinrättningar, som har tillräckliga säkerhetsmässigaförutsättningar för sådan vård, så att t.ex. rymningsförsök avpatienter kan förhindras vid s.k. frigång.Justitieutskottet som yttrat sig i frågan anser bl.a. attdet faller sig naturligt att vistelser utanför vårdavdelningenmen inom sjukhusområdet betraktas som ett inslag i vården somchefsöverläkaren bestämmer om.Socialutskottets bedömningUtskottet anser att frågan om patientens rätt att vistasutanför vårdavdelningen bör bestämmas utifrån hans tillstånd ochrutinerna vid inrättningen. Utskottet förutsätter att det skeren noggrann prövning innan en patient, som genomgårrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, fårlämna vårdavdelningen på egen hand. Avgöranden av detta slag bördock enligt utskottet utan något tillstånd av länsrätten kunnafattas av chefsöverläkaren. Utskottet avstyrker sålunda bifalltill motion 1990/91:So42 (c) yrkande 15.Vårdens upphörandeI motion 1990/91:So41 av m.fl. (fp) yrkasatt beslutar att reglerna om förutsättningar förutskrivning i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vårdersätts med de nu gällande reglerna om utskrivningsprövning iLSPV (yrkande 2). Tills vidare bör den terminologi som finnsi LSPV behållas, anser motionärerna. Vid utskrivningsprövningskall förvaltningsdomstolen således vid sin bedömning utgå frångeneral- och specialindikationerna i LSPV.Enligt LSPV åligger det överläkaren att kontinuerligtpröva om det fortfarande finns förutsättningar för tvångsmässigvård. Patienten skall skrivas ut, om dennes tillståndeller förutsättningarna i något annat avseende ändras, så attpatienten kan beredas vård med stöd av lagen.Fortsatt vård enligt LSPV kan ges patienten på en annanspecialindikation än den som utgjorde grund förintagningsbeslutet. Behovet av samhällsskydd -- som det kommertill uttryck i vårdförutsättningarna -- skall beaktas vid varjeutskrivningsprövning. Nuvarande ordning innebär vidare att detär utskrivningsnämnden som har att besluta om utskrivning avolika kategorier av patienter, som har begått brott. Prövningenomfattar bl.a. alla patienter -- oavsett brottets karaktär --som av domstol har överlämnats till sluten psykiatrisk vårdenligt LSPV som brottspåföljd. Överläkaren skall, när han anseratt vården skall upphöra i dessa fall, genast anmäla detta hosnämnden.Beträffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd utan särskild utskrivningsprövning skall enligtpropositionens förslag motsvarande förfarande gälla i frågaom vårdens upphörande som enligt den föreslagna allmännaregleringen av psykiatrisk tvångsvård. Denna innebär atttvångsvård efter beslut av länsrätten första gången får pågåunder högst för beslutet om intagningoch att länsrätten därefter får lämna medgivande för tvångsvårdför högst åt gången. Vården skall upphöra, ompatienten inte längre lider av en allvarlig psykisk störningeller det inte längre, med hänsyn till hans psykiska tillståndoch personliga förhållanden i övrigt, är påkallat att han ärintagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som ärförenad med frihetsberövande och annat tvång. Chefsöverläkarenfår fatta beslut om utskrivning.Om vården har förenats med särskild utskrivningsprövningföreslås gälla att vården skall upphöra, så snart det intelängre, till följd av den psykiska störning hos patienten somföranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning, finns riskför att denne återfaller i brottslighet, som är av allvarligtslag, och det inte heller annars, med hänsyn till hans psykiskatillstånd och personliga förhållanden i övrigt, är påkallat atthan är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård,som är förenad med frihetsberövande och annat tvång.Föredraganden anser att det därvid sker en tillfredsställandeavvägning mellan de rent medicinska förutsättningarna för att gepsykiatrisk tvångsvård och de starka skyddsintressen som kangöra sig gällande i dessa fall.Förutsättningarna för en särskild utskrivningsprövning är somtidigare nämnts, utöver övriga kriterier för psykiatrisktvångsvård som brottspåföljd, att brottet har begåtts underpåverkan av en allvarlig psykisk störning och att det till följdav den psykiska störningen finns risk för att lagöverträdarenåterfaller i brottslighet, som är av allvarligt slag. Frågan omutskrivning prövas av länsrätten efter anmälan avchefsöverläkaren senast och därefter inom varsjätte månad. Om det behövs skall länsrätten höra en lämpligsakkunnig muntligen och, om det inte är uppenbart obehövligt, geåklagare tillfälle att yttra sig. Åklagaren ges befogenhet attöverklaga ett beslut om att rättspsykiatrisk vård, som ärförenad med särskild utskrivningsprövning, skall upphöra.Beträffande vissa patienter gör sig skyddsintresset starktgällande, anförs det i propositionen. Prövningen av frågan omnär vården skall upphöra bör i sådana fall ske i former, som gersärskilda garantier för att beslutsunderlaget blir så allsidigtsom möjligt och att det sker en enhetlig tillämpning, anförföredraganden. Vad som är avgörande vid utskrivningsprövningen idessa fall är således om patienten fortfarande lider av denpsykiska störning som föranlett beslutet om utskrivningsprövningoch att det till följd av denna finns en risk för återfall ibrottslighet, som är av allvarligt slag. Något uttryckligt kravpå att störningen fortfarande skall bedömas som allvarlig hardäremot inte föreskrivits. I praktiken torde emellertid denpsykiska störningen regelmässigt vara att anse som allvarlig, omdet till följd av denna föreligger en sådan återfallsrisk somförutsätts för fortsatt vård, anges det i propositionensspecialmotivering. Även om det inte föreligger en sådanåterfallsrisk kan det anses vara påkallat att patientenfortfarande skall vara intagen på en sjukvårdsinrättning förpsykiatrisk tvångsvård. Inte heller här gäller något uttryckligtkrav att vården skall upphöra, om patienten inte längre lider aven allvarlig psykisk störning.Beträffande den som är häktad eller på annat sätt är berövadfriheten med anledning av brott skall vården upphöra när detinte längre finns förutsättningar för att ge rättspsykiatriskvård. Vården skall upphöra senast när patienten ärfrihetsberövad i annan ordning, t.ex. när ett beslut om häktninghävs. Om förutsättningarna för vård enligt den föreslagna nyalagen om psykiatrisk tvångsvård då är uppfyllda, kan detbeslutas att patienten i stället skall ges vård enligt denlagen, förutsatt att patienten befinner sig vid en enhet därsådan vård får ges.Justitieutskottet konstaterar i yttrande tillsocialutskottet att vid utskrivning av patienter, som genomgårrättspsykiatrisk vård som brottspåföljd med särskildutskrivningsprövning, måste en avvägning göras mellan de rentmedicinska förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård och destarka skyddsintressen som gör sig gällande. Utskottet anser försin del att förutsättningarna för upphörande av vård som ärförenad med särskild utskrivningsprövning jämte det särskildaförfarandet, där åklagaren ges en betydelsefull uppgift attbevaka skyddsintressena, utgör en lämplig avvägning.Socialutskottets bedömningUtskottet delar uppfattningen i propositionen att detbeträffande vissa patienter finns skäl att särskilt beaktaomgivningens behov av skydd. Detta gäller framför allt närpatienten har begått brott mot någon annans liv eller säkerhet.Vid bedömningen om en patient, som har dömts tillrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning, skallskrivas ut från en sjukvårdsinrättning måste det göras engrannlaga prövning. Denna prövning föreslås i propositionen ägarum hos allmän förvaltningsdomstol. anser attden avvägning som gjorts i propositionen mellan de medicinskaförutsättningarna för att ge psykiatrisk tvångsvård ochskyddsintressena är lämplig och ändamålsenlig. Justitieutskottethar gjort samma bedömning. Utskottet anser inte att riksdagenbör ta något initiativ med anledning av motion 1990/91:So41 (fp)yrkande 2. Motionsyrkandet avstyrks.Vissa frågor som är gemensamma för lagen om psykiatrisktvångsvård och lagen om rättspsykiatrisk vårdUtskottet har i ett inledande avsnitt behandlat vissa allmännafrågor av betydelse för psykiatrins framtida utveckling.Utskottet behandlar i detta avsnitt vissa frågor som merspecifikt rör lagarna om psykiatrisk tvångsvård ochrättspsykiatrisk vård.Vårdorganisationen för särskilt vårdkrävande patienterMotion 1990/91:So36 av i och LenaÖhrsvik (båda s) tar särskilt sikte på de särskiltvårdkrävande patienterna och behovet av en specialisering ochdifferentiering av vården för dessa. Motionärerna begär etttillkännagivande till regeringen om vad som anförs i motionen omfasta platser för psykiatrisk vård vid sjukhus.Motionärerna anser det angeläget att den s.k. fasta paviljongeni bibehålls, eftersom den tillgodoser ett vårdbehovför patientgrupper som landsting och kriminalvård anser sig intekunna klara på annat sätt. I finns både kvalificeradpersonal och lokaler. Motionärerna anser det angeläget att dessaresurser tillvaratas och utvecklas i den framtida organisationenför psykiatrisk vård.Även motion 1990/91:So506 av m.fl. (c, m, fp)tar upp den fasta paviljongen vid sjukhus.Motionärerna önskar ett tillkännagivande till regeringen om attfasta paviljongen vid bör kvarstå somsärskild riksenhet för högspecialiserad psykiatrisk vård(yrkande 2).Begreppet fast paviljong härrör från tiden då staten hade helaansvaret för mentalsjukvården. Vid tillkomsten av 1929 årssinnessjuklag, den lag som föregick LSPV, fanns inom denstatliga sinnessjukvårdens organisation 18 sinnessjukhus medegna upptagningsområden. Upptagningsområdena sammanföll endast ibegränsad utsträckning med läns- eller landstingsområdena. Vidfyra primärsjukhus hade inrättats specialavdelningar föromhändertagande av "särskilt opålitliga eller farligapatienter". Två av specialavdelningarna, vid Säters sjukhus ochvid dåvarande S:ta i , blev s.k. fastapaviljonger för särskilt farliga patienter. har gällt i fråga om förflyttningar till och frånfast paviljong. Den fasta paviljongen vid Säters sjukhus harsedan årsskiftet 1983-1984 ombildats till enspecialavdelning. Som framgår nedan har en av avdelningarnavid den fasta paviljongen i ombildats till enspecialavdelning, medan en andra avdelning alltjämt utgör enriksenhet av typ fast paviljong.Bestämmelser om på vilka institutioner vården av patienter somvårdas med stöd av LSPV skall ske finns i 2 § LSPV. Vården skallenligt 2 § LSPV ske på sjukhus som drivs av staten,landstingskommun eller kommun som ej tillhör landstingskommun.Regeringen kan dock medge att vård bereds på annanvårdinstitution än sjukhus. Det ankommer i övrigt påsjukvårdshuvudmännen att organisera vården.När det gäller den nuvarande vårdorganisationen för desärskilt vårdkrävande patienterna kan redovisas att denna vård i stor utsträckning är regionalt organiserad.Vårdplatsresurserna uppgår till totalt drygt 300 vårdplatser,varav 60 vid s.k. specialenheter och resten vidregionvårdsenheter. Regionvårdsenheter finns i med 66vårdplatser för patienter inom den södra regionen och vidKarsuddens sjukhus i med 96vårdplatser för patienter från Stockholms- ochGöteborgsregionerna. I och finns sammanlagt 25platser för den norra regionen och vid sjukhuset i 42vårdplaser för --behov. I finns20 vårdplatser för särskilt vårdkrävande. Vissasjukvårdshuvudmän, t.ex. , och , harsärskilda avdelningar för de särskilt vårdkrävande patienterna.Specialenheter finns i och . En av tvåtidigare avdelningar vid fasta paviljongen vid (numera)har omvandlats till en specialavdelning med10 platser. På den kvarvarande avdelningen inom den fastapaviljongen, där särskilda krav ställs på slutenheten i vården,vårdas patienter från hela riket. Avdelningen har 10vårdplatser.När det gäller frågan om var psykiatrisk tvångsvård skall gesinnehåller proposition 1990/91:58 och förslaget till lag ompsykiatrisk tvångsvård endast en bestämmelse om att vården skallges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun(15 § nämnda lagförslag). I propositionen hänvisas till denutveckling som skett när det gäller den psykiatriskatvångsvården. gavs nästan all psykiatrisk vård påmentalsjukhus och var där förenad med tvång. För närvarandeutgör endast en tiondel av alla intagningar till psykiatriskvård på sjukhus eller annan vårdinstitution tvångsvård. Depatienter som är intagna enligt LSPV vårdas i allmänhet på sammavårdenheter som frivilligt intagna patienter. I propositionenframhålls att inriktningen även för framtiden bör vara att degamla mentalsjukhusen avvecklas. Enligt propositionen börtvångsvård i första hand ges på sjukhus där den psykiatriskavården är samlokaliserad med somatisk vård, vilket ofta ärfallet vid länssjukhus och länsdelssjukhus. avvisar i propositionen tanken på att införa närmarebestämmelser i lagstiftningen om vilka vårdenheter som får taemot patienter för tvångsvård. I propositionen framhålls atttvångsvården numera endast utgör en liten del av all psykiatrisksjukhusvård, och strävan är att minska denna andel ytterligare.Mot den bakgrunden är det, anförs det i propositionen, intelämpligt att försöka styra utvecklingen av den institutionellapsykiatriska vården i stort genom föreskrifter itvångsvårdslagen. Omorganisationen av den psykiatriska vårdenpågår och kommer att leda vidare mot bl.a. avveckling avmentalsjukhusen oavsett särskilda lagregler i ämnet. Ipropositionen framhålls också att såväl lokala som regionalaförhållanden måste beaktas.För den rättspsykiatriska vården föreslås en motsvarandebestämmelse i 6 § förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård.Rättspsykiatrisk vård föreslås kunna ges på samma enheter somtvångsvård enligt förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård.Av detta följer i sin tur att sjukvårdshuvudmännen själva fåravgöra frågor om placering och förflyttningar av patienter somges rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen gör det även möjligt försjukvårdshuvudmännen att genom överenskommelser dem emellanbestämma att vården i ett visst fall skall ges av ett annatlandsting än det som normalt har skyldighet att ge vård. 6 §förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård föreslås dockkompletterad med en bestämmelse som inskränkersjukvårdshuvudmännens frihet i det aktuella avseendet.Regeringen föreslås avgöra vid vilka sjukvårdsinrättningarrättspsykiatrisk vård får ges till häktade, intagna ikriminalvårdsanstalt m.fl.Proposition 1990/91:58 innebär inte heller någon förändring ifråga om principerna för var och på vilken vårdnivå de särskiltvårdkrävande patienterna, inkl. de patienter som av domstolöverlämnas till vård, skall behandlas. Som framgått i detföregående vårdas patienter som är särskilt vårdkrävande ihuvudsak vid regionala enheter eller särskilda s.k. riksenheter,som utnyttjas av sjukvårdshuvudmännen enligt avtal mellan dem.I ett speciellt avseende innebär dock förslagen i proposition1990/91:58 en ändring. Enligt 12 § första stycket LSPV gälleratt, om någon har överlämnats till sluten psykiatrisk vård genomen lagakraftvunnen dom, skall föranstalta om atthan utan dröjsmål tas in på sjukhus för sådan vård. Det äralltså som avgör var vården skall inledas.Beslut om förflyttning av dömda patienter har dock i avsaknad påsärskilda regler härom i LSPV ansetts ankomma påsjukvårdshuvudmännen. Enligt proposition 1990/91:58 skall det iframtiden ankomma på resp. sjukvårdshuvudman att besluta både omvar vården skall ske inledningsvis och om förflyttning avpatienten. [Utskottet återkommer under avsnittet omrättspsykiatriska undersökningar (s. 80--103) till en fråga somsammanhänger med rätten att besluta om placeringen av patientersom av domstol överlämnas till rättspsykiatrisk vård. ]Utskottet har behandlat motionermed krav på bevarandet av den s.k. fasta paviljongen vidVästerviks sjukhus som en riksenhet för högspecialiseradpsykiatrisk vård. I betänkandet SoU 1986/87:16 finns enbeskrivning av vårdorganisationen för bl.a. psykiskt stördalagöverträdare och vissa utredningsförslag om den framtidavården av sådana patienter. Det nämnda betänkandet innehöllockså referat av utskottets tidigare uttalanden.I det nämnda betänkandet erinrade utskottet om att vården avpsykiskt sjuka och då även psykiskt störda lagöverträdare är enangelägenhet för sjukvårdshuvudmännen och attsjukvårdshuvudmännen således beslutar i frågor om ochlokalisering av vården m.m. Utskottet erinrade dock om att detankommer på riksdag och regering att bestämma om den allmännainriktningen av den psykiatriska vården lika väl som för annanhälso- och sjukvård (jfr SoU 1981/82:51 s. 29 samt prop.1984/85:181 s. 8). Utskottet hänvisade till att förslag till enny lagstiftning om den psykiatriska tvångsvården ochbehandlingen av psykiskt störda lagöverträdare bereddes iregeringskansliet. Utskottet redovisade att utskottet inhämtatatt även frågor om den framtida organisationen av vården avsärskilt vårdkrävande patienter kommer att behandlas i detsammanhanget. Utskottet utgick därför från att skullefå tillfälle att ta ställning till de framtida riktlinjerna förvården av de särskilt vårdkrävande patienterna och därmed äventill sådana frågor som antalet vårdnivåer och behovet avsärskilda riksenheter inkl. den fasta paviljongen i Västervik.Utskottet uttalade att självfallet borde inga åtgärder vidtassom är ägnade att föregripa beslut i dessa frågor.Utskottet avstyrkte därmed då aktuella motionsyrkanden.Riksdagen följde utskottet (rskr. 1986/87:137).Vid behandlingen av liknande motionsyrkanden i betänkandenaSoU 1987/88:22 och 1988/89:SoU16 vidhöll utskottet sin tidigareinställning.Utskottet gör nu följande överväganden.Utskottet vill inledningsvis framhålla att det inte är möjligtatt diagnostiskt eller på annat sätt ange de patienter somav säkerhetsskäl under längre eller kan behövavårdas i en organisation med särskilda säkerhetsmässigaförutsättningar. Särskilt vårdkrävande patienter finns såvälbland dem som av allmän domstol överlämnas till slutenpsykiatrisk vård som brottspåföljd som bland dem som blirföremål för tvångsvård enbart på grund av den psykiskastörningen efter beslut av förvaltningsdomstol.