bet · GE01SoU20 · 1991-05-02 00:00:00 — Överföring av vissa uppgifter enligt smittskyddslagen m.m. I betänkandet behandlas regeringens proposition 1990/91:152 omöverföring av vissa uppgifter enligt smittskyddslagen m.m. jämtede motioner som väckts med anledning av propositionen samtmotionerna So448 (m) yrkande 6 och So461 (s) från den allmännamotionstiden.Utskottet tillstyrker propositionens förslag. En motion (s)anses tillgodosedd medan övriga motioner avstyrks.Till betänkandet har fogats tre reservationer. I propositionen (prop. 1990/91:152) hemställs att riksdagenantar förslagen till1. lag om ändring i smittskyddslagen (1988:1472),2. lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m.fl.Lagförslagen återfinns som bilaga till betänkandet. Motioner väckta med anledning av propositionen1990/91:So63 av och () vari yrkasatt avslår den föreslagna ändringen i lagen (1980:11)om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.1990/91:So64 av () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om HIV i smittskyddslagen,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om LVM, LSPV och brottsbalken.Motioner väckta under allmänna motionstiden 19911990/91:So448 av m.fl. (m) vari yrkas6. att hos regeringen begär en översyn avbrottsbalkens bestämmelser för att säkerställa att dessa kantillämpas när någon avsiktligt eller av grov oaktsamhet spridersmitta av samhällsfarlig sjukdom.1990/91:So461 av m.fl. (s) vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom en ändring av 21 § tillsynslagen. Propositionsförslaget i huvuddragSjukvårdshuvudmannen ges enligt förslaget möjlighet att vidtvångsisolering av den som för smitta av infektion av HIV(humant immunbristvirus) förordna någon annan befattningshavare,som är legitimerad inom hälso- och sjukvården och hartillräcklig kompetens och erfarenhet, att i en chefsöverläkaresställe fullgöra de uppgifter som enligt smittskyddslagen fr.o.m.den 1 juli 1991 skall ligga på chefsöverläkaren.Vidare föreslås i propositionen att tillsynslagen ändras såatt beslutförheten i hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, ,förtydligas. Enligt förslaget får ordföranden fatta beslut sominnebär att ett disciplinärende avgörs i sak, om beslutetinte gäller en fråga av principiell beskaffenhet och det finnsgrundad anledning att anta att ärendet inte kan leda till någondisciplinpåföljd.Ändringarna föreslås träda i kraft den 1 juli 1991.Överföring av vissa uppgifter enligt smittskyddslagenGällande reglerEnligt smittskyddslagen (1988:1472), SmL, är infektion avHIV en samhällsfarlig sjukdom. Enligt samma lag kan i vissa fallförekomma tvångsisolering av den som har en samhällsfarligsjukdom i ett smittsamt skede (t.ex. Enligt 38 § SmLbeslutar länsrätten om tvångsisolering efter ansökan avsmittskyddsläkaren om den smittade inte frivilligt medverkartill de åtgärder som behövs för att hindra smittspridning ellerom det finns grundad anledning anta att den smittade inte följermeddelade förhållningsregler och denna underlåtenhet innebär enuppenbar risk för smittspridning. Tvångsisoleringen skall ske påett landstingskommunalt sjukhus. Den får pågå högst ,men kan förlängas med högst åt gången (40 och 41 §§SmL). Om beslut av länsrätten inte kan avvaktas utan fara, skallsmittskyddsläkaren besluta om tvångsisolering och genastunderställa länsrätten detta beslut (39 § SmL).Enligt 43 § SmL skall den som är tvångsisolerad tas väl omhand. Han skall få det stöd och den hjälp som behövs ochmotiveras att ändra sin inställning och livsföring så, atttvångsisoleringen kan upphöra. Fram till haröverläkaren enligt 14 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763),HSL, det medicinska ledningsansvaret för den sjukhusenhet därden smittade är intagen och tvångsisolerad. Överläkaren har ismittskyddslagen getts befogenheter att vidta vissa åtgärder sominnebär ingrepp i den isolerades rörelsefrihet och personligaintegritet i övrigt. De uppgifter som enligt smittskyddslagenligger på överläkaren kan inte genom beslut läggas på någonannan.Riksdagen har beslutat om vissa ändringar av 14 § HSL (prop.1989/90:81, SoU24, SFS 1990:601), vilka träder i kraft den 1juli 1991. Enligt den nya lydelsen av 14 § HSL skall det finnasen särskild läkare med specialistkompetens, benämndchefsöverläkare, vid enheter för diagnostik eller vård ochbehandling om det behövs med hänsyn till patientsäkerheten.Chefsöverläkaren skall svara för den samlade ledningen avverksamheten. Han får emellertid uppdra åt sådanabefattningshavare vid enheten, som har tillräcklig kompetens ocherfarenhet, att fullgöra enskilda ledningsuppgifter. Vid enhetsom leds av chefsöverläkare skall för varje patient utses enpatientansvarig legitimerad läkare (13 § HSL). Ismittskyddslagen ersätts begreppet överläkaremed chefsöverläkare. Chefsöverläkaren skall efter den 1 julisvara för de uppgifter som följer av smittskyddslagen vidtvångsisolering. Efter ändringen ges inte hellerchefsöverläkaren någon möjlighet att delegera dessa uppgifter.BakgrundSocialstyrelsen har i samråd med imars 1990 hemställt att smittskyddslagen ändras så, att ävennågon annan befattningshavare inom hälso- och sjukvården änchefsöverläkaren skall kunna ansvara för vården av personer, somtvångsisolerats enligt lagen. Förslaget tar sikte påtvångsisolering av HIV-smittade personer. Landstingen behöverstöd i sitt arbete med att i samverkan med finnalämpliga former för tvångsisolering och vård av HIV-smittade.Syftet är att omhändertagandet inte endast skall ge samhälletskydd utan också ge motivation för den tvångsisolerade att ändrasin inställning och livsföring så att tvångsisoleringen kanupphöra. Under en tvångsisolering är som regel inte denmedicinska behandlingen det primära utan i stället motivationentill en ändrad livsföring, framhåller . Enligtsocialstyrelsen borde en vårdenhet som är direkt inriktad på ettomhändertagande av isoleringsfallen under ledning av någon annanbefattningshavare än läkare, som har beprövad adekvat kompetens,kunna vara väl så lämpad att tillgodose de tvångsisoleradesbehov. nämner som exempel på yrkeskategorier somkan komma i fråga för detta ansvar leg. psykoterapeuter, leg.psykologer, kuratorer med mentalhygienisk påbyggnad och leg.sjuksköterskor med psykiatri som specialitet.AIDS-delegationen har uttalat attsmittskyddslagen inte bör få vara ett hinder om man finner atttvångsvården och behandlingen av de HIV-smittade i vissa fallbättre kan anpassas till patienternas behov genom attlandstinget utser en annan meriterad befattningshavare änchefsöverläkaren att vara ansvarig för denna tvångsvård.AIDS-delegationen rekommenderar därför att smittskyddslagenändras fr.o.m. så att även annanbefattningshavare än chefsöverläkare kan utses att vara ansvarigför vården.Med anledning härav har inom i november1990 utarbetats en promemoria i frågan om att införa enmöjlighet att utse någon annan än chefsöverläkare för uppgifterenligt smittskyddslagen. Promemorian har remissbehandlats.Förslaget i propositionenI propositionen (1990/91:152) föreslås attsjukvårdshuvudmannen enligt en ny paragraf, 50 a § SmL, gesmöjlighet att vid tvångsisolering av den som för smitta avinfektion av HIV förordna någon annan befattningshavare, som ärlegitimerad inom hälso- och sjukvården och har tillräckligkompetens och erfarenhet, att i en chefsöverläkares ställefullgöra de uppgifter som enligt smittskyddslagen fr.o.m. den 1juli 1991 skall ligga på chefsöverläkaren. I propositionenframhålls att man bör särskilt ha i åtanke att den som hartvångsisolerats med hänsyn till en HIV-infektion många gångerinte har något större behov av medicinsk vård i egentlig meningutan snarare av omvårdnad och sådana stöd- och hjälpåtgärder somsmittskyddslagen förutsätter skall vidtas. Departementschefensslutsats är att det inte är givet att det alltid bör varachefsöverläkaren vid en sjukhusenhet för infektionssjukdomar,som bör ges ansvaret för bl.a. uppgiften att övertyga den somisolerats och bär på HIV-smitta om att han måste bete sig på ettsätt som förhindrar att smittan förs vidare till andramänniskor. Med hänsyn till att flera andra yrkesgrupper inomhälso- och sjukvården har en lämplig psykoterapeutisk utbildningoch erfarenhet bör, enligt propositionen, en möjlighet öppnasatt kunna lägga ansvaret på någon annan, och då även på någonsom inte är läkare.MotionerI motion So64 av () hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om HIV och smittskyddslagen (yrkande 1) ochatt som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om LVM, LSPV och (yrkande 2).Motionären anser det anmärkningsvärt att regeringen inte geren fullständig redovisning av bakgrunden till förslaget omöverföring av vissa uppgifter enligt smittskyddslagen. Detframhålls att kritik, framför allt från infektionsläkarna, harriktats mot de lagar som reglerar HIV/aids. Det har ifrågasattsatt man har straffliknande påföljder för människor som ärintagna inom hälso- och sjukvården. I motionen framhålls attsmittskyddslagen är så konstruerad att läkaren, vidtvångsisolering av HIV-smittade som inte behövermedicinsk vård, kommer i konflikt med de internationellamedicinsk-etiska konventioner som den svenska läkarkårenanslutit sig till. Motionären framhåller att erfarenheterna avtvångsvård av HIV-smittade inom sjukvården i huvudsak ärnegativa och att det knappast är medicinsk vård de isoleradebehöver utan insatser i form av motivation i olika former.Tvångsisolering av HIV-smittade bör, enligt motionen, därförinte ske inom sjukvården och inte regleras genomsmittskyddslagen. Isolering borde i stället kunna ske med hjälpav andra lagar (LVM, LSPV, ). Eventuella brister idessa lagar bör, enligt motionen, åtgärdas.I motion So448 av m.fl. (m) hemställs attriksdagen hos regeringen begär en översyn av brottsbalkensbestämmelser för att säkerställa att dessa kan tillämpas närnågon avsiktligt eller av grov oaktsamhet sprider smitta avsamhällsfarlig sjukdom (yrkande 6). Motionärerna konstateraratt smittskyddslagen saknar straffbestämmelser och att detdärför är nödvändigt att se över bestämmelser såatt de verkligen kan tillämpas om någon avsiktligt eller av grovoaktsamhet sprider smitta av en samhällsfarlig sjukdom. Enligtmotionärerna råder det osäkerhet om nuvarande regler ärtillämpliga.Tidigare behandlingDen gamla smittskyddslagen (1968:231) innehöll ursprungligenen straffbestämmelse, enligt vilken den som led av venerisksjukdom och med vetskap eller misstanke om det hade könsligtumgänge kunde dömas till böter eller fängelse i högst två år.Detsamma gällde om någon med uppsåt eller oaktsamhet på annatsätt utsatte någon annan för risk att smittas av venerisksjukdom. Denna straffbestämmelse upphävdes dock genom beslut avriksdagen (prop. 1985/86:13, SoU 4, rskr. 15).Ett upphävande av smittskyddslagens straffbestämmelse skulledock, enligt vad som framhölls i propositionen, inte innebäraatt könsligt umgänge vid venerisk sjukdom inte längre kunde varastraffbart. Propositionen hänvisade till flera olika ställen ibrottsbalken som beroende på omständigheterna i det särskildafallet kan vara tillämpliga. Sålunda hänvisades till 3 kap.brottsbalken och dess bestämmelser om brott mot liv och hälsasamt 13 kap. som gäller allmänfarliga brott.Särskilt nämndes bestämmelserna om misshandel i 3 kap. 5 § (alt.grov misshandel i 3 kap. 6 §), vållande till kroppsskada ellersjukdom enligt 8 §, framkallande av fara för annan i 9 §,spridande av gift eller smitta enligt 13 kap. 7 § ochvårdslöshet med gift eller smittämne enligt 13 kap. 9 §brottsbalken.Utskottet hade ingen erinran mot propositionens förslag attupphäva straffbestämmelsen i smittskyddslagen (SoU 1985/86:4s. I sammanhanget framhöll utskottet vad gällde frågan omstraffbarhet enligt att bedömningen huruvida någongjort sig skyldig till brott ankommer på vederbörande domstoloch att således inte kunde uttala sig om vilkaomständigheter som i ett sådant fall bör beaktas av domstolen.I propositionen (prop. 1988/89:5, s. 91) med förslag tillny smittskyddslag slogs fast att tvångsisolering somsmittskyddsåtgärd aldrig generellt kan ersättas avstraffsanktioner. En straffpåföljd kan bli aktuell först sedanen straffbelagd handling har begåtts. Tvångsisolering däremotskall i princip vidtas preventivt för att hindra vidaresmittspridning oavsett om det föreligger en straffbar handlingeller ej, framhölls det i propositionen. Departementschefenanförde att hon för egen del inte trodde att en kriminaliseringskulle effektivisera smittskyddet. Däremot fanns det tecken,anförde departementschefen, som talade för att den avskräckandeeffekt en kriminalisering åsyftar i stort uppnås genom den riskför tvångsisolering som föreligger beträffande den som utsätterandra för smitta.I anslutning till regeringens förslag till den nyasmittskyddslagen väcktes en motion av samma innebörd som den nuaktuella motionen So448. Utskottet redovisade därvid de nyssåtergivna uttalandena från förarbetena till upphävandet avstraffbestämmelsen i den gamla smittskyddslagen och anfördevidare (1988/89:SoU9 s. 20):Utskottet vill ånyo understryka att frågan om någon gjort sigskyldig till en handling som är straffbar enligt brottsbalkenmåste avgöras av vederbörande domstol. Såvitt utskottet har sigbekant har ingen sådan fråga som motionärerna berör varitföremål för prövning i domstol. Enligt utskottets mening börriksdagen mot denna bakgrund inte ta någrainitiativ angående en översyn av vissa bestämmelser ibrottsbalken.Utskottet avstyrkte sålunda det då aktuella motionsyrkandet.I betänkandet 1990/91:SoU5 (s. 14 f.) behandlades senasten motion liknande den nu aktuella So448. Utskottet vidhöll sintidigare inställning och avstyrkte därför den då aktuellamotionen (res. m).I propositionen (prop. 1988/89:5) med förslag om nysmittskyddslag m.m. behandlades också frågan om samordningenav smittskyddslagen med LVM och LSPV vid infektion av HIV (s.74 f.). Här uttalades att om förutsättning föreligger för etttvångsomhändertagande enligt både lagen (1981:1243, numera1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall LVM ochsmittskyddslagen bör vård enligt LVM väljas om missbrukaren kantas om hand på ett sådant sätt att det inte finns grundadanledning befara att han skall sprida HIV-smitta under den tidsom beslutet om LVM-vård består. I annat fall börframställningen till länsrätten avse tvångsisolering enligtsmittskyddslagen. På samma sätt uttalades i propositionen att,om det i ett enskilt fall föreligger förutsättning förpsykiatrisk vård enligt lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall LSPV och tvångsisolering enligtsmittskyddslagen, vård enligt LSPV i första hand bör väljas.Relationen mellan den psykiatriska lagstiftningen ochsmittskyddslagstiftningen behandlas också i propositionen (prop.1990/91:58) Psykiatrisk tvångsvård m.m. Här uttalas bl.a.följande (s. 94).Enligt min mening står det klart att man inte i något fall fårgöra avkall på kravet i lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvårdpå att den psykiska störningen skall vara allvarlig och behovetav psykiatrisk vård oundgängligen nödvändigt på grund av denallvarliga störningen. Tvångsvård inom psykiatrin skall såledesinte kunna utnyttjas som ett instrument för att tillgodosesmittskyddets ändamål. En annan sak är att det för att hindrasmittspridningen från en person som är allvarligt psykiskt stördkan vara av avgörande betydelse att denne kan få psykiatriskvård för sin störning. En sådan vård som en allvarlig psykiskstörning kräver kan inte påräkas på ett sjukhus där smittfaraskall förebyggas. Med hänsyn till de former under vilka denpsykiatriska tvångsvården bedrivs bör risken för att desspatienter skall sprida smitta varaförhållandevis begränsad.I propositionen hänvisas också till uttalandet ovan iförarbetena till den nya smittskyddslagen, nämligen attlagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård normalt får företräde ide situationer då det uppkommer fråga om vilket av regelverkensom skall tillämpas.Utskottets bedömningI motion So64 ifrågasätts behovet av bestämmelser ismittskyddslagen om möjlighet till tvångsisolering inom hälso-och sjukvården av den som för smitta av infektion av HIV. Enligtmotionären borde tvångsisolering i stället ske med stöd avandra lagar som LVM, LSPV eller . Utskottet anseratt det är nödvändigt att ha möjlighet att enligtsmittskyddslagen tvångsisolera den som för smitta av ensamhällsfarlig sjukdom om han inte frivilligt medverkar till deåtgärder som behövs för att hindra smittspridning och annantvångslagstiftning inte är tillämplig. Utskottet avstyrkerdärför motion So64 (fp).Utskottet vidhåller sin tidigare inställning att riksdageninte bör ta något initiativ till en sådan översyn avbrottsbalken som föreslås i motion So448 (m) yrkande 6. Yrkandetavstyrks.Utskottet tillstyrker förslaget att ändra smittskyddslagen såatt sjukvårdshuvudmannen får möjlighet att vid tvångsisoleringav den som för smitta av infektion av HIV förordna viss annanbefattningshavare att i chefsöverläkarens ställe fullgöra hansuppgifter enligt smittskyddslagen.Ändrad beslutsordning för hälso- och sjukvårdens ansvarsnämndGällande reglerFrågor om bl.a. disciplinansvar enligt lagen (1980:11) omtillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.(tillsynslagen) prövas av hälso- och sjukvårdensansvarsnämnd, (19 § tillsynslagen). Nämnden består avordförande och åtta andra ledamöter (20 § tillsynslagen). Enligt21 § tillsynslagen är nämnden beslutför med ordförande och sexandra ledamöter. Ordföranden i får -- förutom när detgäller icke slutliga avgöranden i sak -- ensam fatta beslut, sominnebär att ett ärende om disciplinansvar avgörs i sak, om detär uppenbart att ärendet inte kan leda till någondisciplinpåföljd (21 § tillsynslagen). Frågan om disciplinansvarenligt tillsynslagen för hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.prövas av på anmälan av , , ,ifrågavarande patient eller nära anhörig, om patienten äroförmögen att själv anmäla skadan (24 § tillsynslagen).BakgrundI enlighet med regeringens bemyndigande i mars 1987tillkallades utredningen (S 1987:03) för översyn avbestämmelserna om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen,m.m. (tillsynsutredningen). Med hänsyn till att en avsevärdbalans av ärenden fanns vid fick tillsynsutredningen iuppdrag att bl.a. överväga om förenklingar kunde göras ibestämmelserna om HSANs verksamhet.Regeringen uppdrog dessutom åt statskontoretatt i samråd med göra en översyn av vissa administrativafrågor m.m. vid . Syftet med uppdraget var att få framförslag om åtgärder som kunde förenkla HSANs arbete och göra detmöjligt att handlägga ärendena snabbare. Statskontoretöverlämnade rapporten (1988:41) HSAN-88:Handläggning -- Administration -- Organisation -- Samverkan --Teknikstöd m.m. vid Hälso- och Sjukvårdens Ansvarsnämnd.Rapporten innehöll bl.a. förslag om att ordföranden skulle fåutökad beslutanderätt.På grundval av detta har vissa åtgärder vidtagits. Bl.a. hartillsynslagen ändrats fr.o.m. så att ordförandeni får fatta beslut ensam, som innebär att ettärende om disciplinansvar avgörs i sak, under förutsättning attdet är uppenbart att ärendet inte kan leda till någondisciplinpåföljd (prop. 1988/89:84, SoU22, rskr. 216).Bakgrunden till ändringen i tillsynslagen var främst behovetav att komma till rätta med de genomsnittligt mycket långahandläggningstiderna, vilka i sin tur var en följd av en ökandeärendetillströmning och en ökande ärendebalans hosansvarsnämnden. Under riksdagsbehandlingen konstaterades att detvar angeläget att minska ärendebalansen och förkortahandläggningstiderna vid . Den föreslagna ändringen ansågsfå en begränsad räckvidd, även om den kunde komma att tillämpasi ett stort antal ärenden. Lagändringen bedömdes kunnagenomföras utan att rättssäkerheten eftersattes, bl.a. eftersomden förenklade handläggningen enbart kunde leda till friandebeslut.Tillsynsutredningen lämnade i ettdelbetänkande vissa förslag rörande (SOU 1989:80)Förenklad handläggning hos m.m. Bl.a. frågan omansvarsnämndens sammansättning och vissa andra frågor som rörHSANs verksamhet avses bli behandlade i utredningensslutbetänkande. Betänkandet beräknas avlämnas i slutet av våren.Kammarrätten i har i några avgöranden som gälltdisciplinansvar (bl.a. mål nr 377-1990) undanröjt deöverklagade besluten och till återförvisat målen för nybehandling. Motiveringen har varit att de frågor som haftatt pröva inte kunde anses så klara att ordföranden ensam ägtfatta beslut. har också regeringsrätten avgjortett mål om disciplinansvar där frågan i första hand gällt omärendet varit av sådan art att ordföranden i fått ensamavgöra det i sak. Regeringsrätten fann att det inte framstod somuppenbart att ärendet inte kunnat leda till någondisciplinpåföljd och att vid sådant förhållandevarit beslutför endast med ordföranden och minst sex andraledamöter. Målet återförvisades till för ny behandling.Inom har utarbetats en promemoria1991-02-01 om behovet av ändrade bestämmelser om beslutförhetenvid hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. Promemorian harremissbehandlats.HSAN har i en rapport redovisat hurtilldelade resurser utnyttjas för att nämnden skall kunnabedriva arbetet effektivare, undvika alltför långahandläggningstider och minska ärendebalansen. Av rapportenframgår bl.a. att åtskilliga ärenden har avgjorts genom den nyabeslutsordningen under /90. Sedan kammarrättenåterförvisat ett flertal mål till har emellertid antaletordförandebeslut i ärenden av detta slag minskat väsentligt,framhålls i rapporten.Förslaget i propositionenI propositionen föreslås att 21 § tillsynslagen ändras så attordföranden i får fatta beslut som innebär att ettdisciplinärende avgörs i sak, om beslutet inte gäller en frågaav principiell beskaffenhet och det finns grundad anledning attanta att ärendet inte kan leda till någon disciplinpåföljd.Det har i propositionen ansetts angeläget att snarastgenomföra en lagändring som förtydligar bestämmelsen ombeslutförheten vid nämnden på ett sådant sätt, att den bättreöverensstämmer med den avsikt som lagstiftaren tidigare uttalat.Som exempel på ärenden som enligt förslaget skall kunna avgörasav ordföranden på egen hand nämns sådana som avser ett relativtokomplicerat händelseförlopp och som efter en begränsadutredning är klara för avgörande. Dessutom nämns anmälningar motläkare och tandläkare för felbehandling, där det vid engranskning av röntgenbilder och andra handlingar i ärendet avexpertis framstår som helt klart att behandlingen är rättutförd. Som exempel på ärenden som alltid bör prövas av nämndeni den större sammansättningen nämns bl.a. ärenden som tagits upppå anmälan av JO, JK eller och ärenden därpatienten drabbats av allvarlig skada eller avlidit i sambandmed vården.I propositionen framhålls (s. 21 f.) att det vore olyckligt omden positiva utvecklingen av arbetssituation nuskulle avbrytas. Detta skulle stå i strid mot de tankar som lågbakom den tidigare lagändringen och inte minst i framtidenmedföra betydande olägenheter för de anmälda yrkesutövarna ochför patienterna. Enligt departementschefens mening brådskarsaken. Med anledning av kammarrättens i synpunkt atteffektivitet endast kan nås till priset av en minskad grad avrättssäkerhet anförs i propositionen att det självfallet berorpå utformningen av en viss handläggningsregel, om den gertillräcklig rättssäkerhet eller inte. I propositionen framhållsockså att det inte är tal om att ge ordföranden möjlighet att påegen hand ålägga någon bland hälso- och sjukvårdspersonalendisciplinpåföljd, varför den anmäldes rättssäkerhet aldrig kananses vara i fara. Vad det i stället gäller är, enligtpropositionen, att något öka ordförandens befogenhet att i sakoch slutligt pröva ärenden som inte leder till disciplinäråtgärd.MotionerI motion So461 av m.fl. (s) hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om en ändring av 21 § tillsynslagen.Motionärerna beskriver den ärendeökning sommedfört ändrad beslutsordning för med ökade möjlighetertill ordförandebeslut.