bet · GF01JuU2 · 1991-11-12 00:00:00 — 1990/91:Ju603 av () vari yrkas att riksdagenbeslutar att -- med motsvarande upphävande av 4 och 4 a §§trafikbrottslagen -- återge 4 § den lydelse paragrafen hade föreden 1 juli 1990.1990/91:Ju604 av m.fl. (m) vari yrkas1. att beslutar att påföljden för grovt rattfylleriskall vara fängelse i högst ,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att uppenbar likgiltighet förmedtrafikanters säkerhet inte skall vara en avgörande faktor förutdömande av fängelsestraff,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om utdömande av skyddstillsyn som påföljd förgrovt rattfylleri,4. att som sin mening ger regeringen till känna attstraffvärdet hos grova rattfylleribrott normalt är så högt attdetta i sig motiverar fängelse i stället för en intefrihetsberövande påföljd,5. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om stöd och vård beträffande personer som hardömts för trafiknykerhetsbrott.1990/91:Ju605 av m.fl. (c) vari yrkas1. att beslutar om sådan ändring i 4 a § lagen omändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott och i6 kap. 2 § lagen om ändring i järnvägstrafiklagen (1985:192) attgränsen för grovt rattfylleri skärps från 1,5 till 1,0 ienlighet med vad som anförts i motionen,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om vikten av en utbyggnad av verksamheten medvårdprogram för intagna i kriminalvårdsanstalt medmissbruksproblem,3. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om fängelse som normalpåföljd för brottetgrovt rattfylleri.1990/91:Ju606 av () vari yrkas att riksdagenbegär att regeringen skall se över den nyarattfyllerilagstiftningen.1990/91:Ju612 av och () vari yrkas1. att beslutar om ändring av gränsen för grovtrattfylleri till 1,0 från 1,5 ,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om fängelsestraff som normalpåföljd för grovtrattfylleri.1990/91:Ju635 av m.fl. (c, fp) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om tillämpningen av den nya lagstiftningenangående rattfylleri.1990/91:Ju639 av m.fl. (s) vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär förslag till lagändringinnebärande att skyddstillsyn i kombination medbehandlingsprogram blir huvudregel vid rattfylleribrott.1990/91:Ju640 av m.fl. (fp, c) vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär förslag till förändradlagstiftning rörande påföljdsval vid rattfylleribrott på sättsom anförts i motionen.1990/91:Ju642 av () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om vikten av att samtalsaktiviteter, s.k.rattfylleriprogram, finns att tillgå i alla delar av riket,2. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om att påföljden skyddstillsyn med särskildföreskrift bör få en större tillämpning i rättsutvecklingen änvillkorlig dom.1990/91:Ju644 av () vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom åtgärder för att spåra förekomst av bensodiazepiner i sambandmed rattonykterhet.Motiveringen återfinns i motion 1990/91:So511.1990/91:Ju648 av m.fl. (fp) vari yrkas1. att beslutar om en sänkning av gränsen för grovtrattfylleri till 1,0 .Motiveringen återfinns i motion 1990/91:So336.1990/91:Ju802 av m.fl. (m) vari yrkas19. att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om skärpta straff för trafiknykterhetsbrott.1990/91:Ju803 av m.fl. (fp) vari yrkas9. (delvis) att hos regeringen begär förslag tillförändrad lagstiftning rörande påföljdsval vid rattfylleribrottsamt personundersökning i mål om sådana brott, i enlighet medvad som i motionen anförts.Här behandlas yrkandet såvitt avser påföljdsval vidrattfylleribrott.1990/91:Ju808 av m.fl. (mp) vari yrkas2. att beslutar att straffbarhetsgränsen förrattonykterhet skall vara alkoholhalt i blodet.Motiveringen återfinns i motion 1990/91:T412.BakgrundInledningTrafiknykterhetslagstiftningen har genomgått en betydandeutveckling alltsedan de första straffbestämmelserna, efterinitiativ från (skrivelse ,nr 212), infördes (prop. 1925:114, 1LU 34, rskr.303; SFS 1925:151). Ansvarsområdet har successivt utvidgats, ochkravet på nykterhet i trafiken har efter hand skärpts. Ettbetydelsefullt led i utvecklingen var när frihetsstraff år 1934infördes som en regelmässig påföljd för rattfylleri genom lagenom straff för vissa brott vid förande av motorfordon (prop.1934:208, 2LU 35, rskr. 286).År 1941 infördes de s.k. promillebestämmelserna (prop.1941:159, 1LU 36, rskr. Dessa regler medförde attmöjligheterna att bekämpa trafiknykterhetsbrott förbättradeseftersom det inte längre behövde föras bevisning om att förarenskörförmåga varit nedsatt i det särskilda fallet utanstraffansvaret kunde direkt knytas till alkoholkoncentrationen iförarens blod. Reformen innebar också atttrafiknykterhetsbrotten delades in i två svårighetsgrader, avvilka det svårare brottet senare fick beteckningen rattfyllerioch det lindrigare i allmänhet kom att benämnas rattonykterhet.Straffskalorna för dessa brott -- fängelse i högst ,eller, vid mildrande omständigheter, böter för rattfylleri resp.böter eller fängelse för rattonykterhet --förblev oförändrade fram till den 1 juli 1990.Genom lagstiftning fördes bestämmelserna omtrafiknykterhetsbrott till trafikbrottslagen (1951:649, TBL;prop. 1951:30, 2LU 30, rskr. I TBL infördes enföreskrift om drograttfylleri.Trafiknykterhetsbestämmelserna har ändrats fleragånger. sänktes den nedre promillegränsen vidrattonykterhet från 0,8 till 0,5 (prop. 1957:72, 1LU 16,rskr. Promillereglerna ändrades så attstraffansvar inträder även när promillegränsen för rattfyllerieller rattonykterhet inte har uppnåtts under själva färden utanförst efter dennas slut (prop. 1974:152, JuU37, rskr. 352).Därmed försvann praktiskt taget det s.k.tillbakaräkningsproblemet som tidigare ofta kompliceradeutredningar om brott av denna typ. I samband med lagändringeninfördes vidare en tidsbegränsad lagstiftning omförsöksverksamhet med rutinmässiga alkoholutandningsprov. Dennalagstiftning ersattes av lagen (1976:1090) omalkoholutandningsprov (prop. 1975/76:162, JuU 1976/77:15,rskr. 94).Promillereglernas tillämpningsområde omfattade fram till år1978 inte vissa traktorer, men genom en lagändring detta årutvidgades tillämpningsområdet så att det numera omfattar allamotordrivna fordon utom sådana som är avsedda att föras avgående (prop. 1977/78:77, JuU21, rskr. 156).År 1982 gjordes bestämmelserna om rattfylleri ochrattonykterhet tillämpliga även på förare av maskindrivnajärnvägsfordon och tunnelbanetåg (prop. 1981/82:204, JuU58,rskr. Dessa bestämmelser fördes med vissaändringar in i järnvägstrafiklagen (1985:192) som då trädde ikraft (prop. 1983/84:117 och 1984/85:33, LU 1984/85:27, rskr.201). Dessutom infördes ett straffansvar också för andrajärnvägs- och tunnelbanetjänstemän som utför uppgift avväsentlig betydelse för säkerheten och därvid är så påverkade avberusningsmedel att det måste antas att uppgiften inte harkunnat utföras på ett betryggande sätt.Möjligheter att förverka fordon som har använts vid bl.a.trafiknykterhetsbrott infördes (prop.1986/87:81, JuU24, rskr. 200).Genom lagstiftning som trädde i kraft fåralkoholutandningsprov användas som bevismedel i mål om ansvarför trafiknykterhetsbrott; utökades polisensmöjligheter att ta rutinmässiga alkoholutandningsprov (prop.1988/89:118, JuU27, rskr. 314).Riksdagen beslutade (prop. 1989/90:2, JuU2, rskr.106) om förändringar av bestämmelserna i omtrafiknykterhetsbrotten. I samband därmed uttaladejustitieutskottet i sitt av godkända betänkande(1989/90:JuU2 s. 30) bl.a. att reformen avtrafiknykterhetslagstiftningen bör följas av en utvärdering avdess tillämpning i praktiken och vilka konsekvenser i övrigt somden har medfört. Utskottet anförde att inte minst angelägen ären sådan utvärdering med hänsyn till den kraftiga utvidgning avdet straffbara området som reformen innebär. I samband med ensådan utvärdering borde, uttalade utskottet, således utredasexempelvis hur polisens kontrollmöjligheter har påverkats avreformen, och det kunde i ett sådant sammanhang vara lämpligtatt även ta upp andra frågor som berördes ilagstiftningsärendet, bl.a. om det föreligger behov av en meromfattande undersökning av trafikbrottslighetens orsaker, någotsom förordades i en av motionerna. Med beaktande av att ävenjustitieministern uttalat sig för en utvärdering av reformenförelåg det emellertid enligt utskottets mening inte något behovav ett särskilt uttalande i frågan av riksdagen.Regeringen uppdrog åt brottsförebygganderådet (BRÅ) att utvärdera effekterna av reform avtrafikbrottslagen. I beslutet anges utvärderingens omfattningoch utformning enligt följande:Utvärderingen skall främst ta sikte på i vad månlagändringarna har påverkat dels trafikanternas beteende itrafiken, dels trafiksäkerheten med avseende på trafikolycksfall(inklusive dödsolyckor) och andelen alkoholpåverkade förare.Utvärderingen skall vidare belysa ändringarnas betydelse fördomstolarnas påföljdsval samt andelen återfall itrafiknykterhetsbrott och skillnaden mellan olika påföljder närdet gäller återfall.Även andra aspekter, som under utvärderingens gång kan visasig ha betydelse för frågan om lagändringens effekter, bör kunnabelysas.Utvärderingen skall innefatta en genomgång av tillgängligtforskningsmaterial på området samt en inventering av pågåendeforskningsprojekt på närliggande områden.Utvärderingen skall i så stor utsträckning som möjligt geunderlag för en jämförelse mellan förhållandena före och efterändringarna av trafikbrottslagen.Arbetet med utvärderingen skall där så är lämpligt göras isamverkan med närliggande forskningprojekt.Till utvärderingsprojektet skall knytas en referensgruppbestående av företrädare för ,rättsväsendet och andra berörda myndigheter.Uppdraget skall enligt regeringens beslut slutredovisas senastden 1 april 1994.I regeringsförklaringen sägs att reglernaför rattfylleri ses över med inriktning på sänkt promillegränsoch skärpta straff för grovt rattfylleri samt ökad enhetlighet itillämpningen.Gällande rättGällande bestämmelser om trafiknykterhetsbrott trädde i kraftden (prop. 1989/90:2, JuU2, rskr. Genom de nyabestämmelserna sänktes gränsen för straffbar alkoholpåverkan itrafiken från en blodalkoholhalt på 0,5 till 0,2 ; enmotsvarande sänkning gjordes beträffande alkoholhalten iutandningsluften där gränsen för straffbar alkoholpåverkan nu är0,per liter utandningsluft. Trafiknykterhetsbrottenär indelade i två grader. Normalgraden benämnsrattfylleri (närmast att jämföra med rattonykterhet) och dengrövre graden grovt rattfylleri (tidigare rattfylleri). När detgäller brottet rattfylleri har promilleregeln i lagtextenplacerats före regeln om s.k. kliniskt rattfylleri. Denna senareregel är tillämplig dels när det inte finns någon bevisning omalkoholhalten i blodet eller utandningsluften, dels när någonhar fört ett fordon under påverkan av något annat medel änalkohol. Bestämmelsen om grovt rattfylleri är utformad iöverensstämmelse med vad som normalt gäller för gradindeladebrott. Detta innebär att det i bestämmelsen anges vissaomständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av ombrottet är grovt. Dessa omständigheter är enalkoholkoncentration som uppgått till minst 1,5 i blodet(eller per liter utandningsluft), annan avsevärdpåverkan av alkohol eller något annat medel eller om förandet avfordonet har inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten.Även andra omständigheter kan kvalificera brottet som grovt. Detär dock möjligt att brottet inte är att anse som grovt trots attnågon av de omständigheter som nämnts har förelegat.Rattfylleri (nu grovt rattfylleri) hör till de brott som itidigare rättspraxis (se nedan) och i uttalanden i olikalagstiftningsärenden ansetts normalt skola föranledafängelsestraff. I förarbetena till den nu gällandetrafiknykterhetslagstiftningen har givits uttryck för ettsynsätt som lämnar större utrymme för icke frihetsberövandepåföljder . I proposition 1989/90:2 omtrafiknykterhetsbrotten (s. 40 f) uttalade justitieministernbeträffande val av påföljd följande.De principer för val av påföljd som kommer till uttryck i dennya lagstiftning som trädde i kraft [(1 januari1989) prop. 1987/88:120, JuU45, rskr. 404; SFS 1988:942] ärallmänt tillämpliga och därför givetvis även när det gäller valav påföljd för rattfylleri. Detta innebär att rätten alltidskall fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar fören lindrigare påföljd än fängelse. Som skäl för fängelse fårrätten utöver brottlighetens straffvärde och art beakta att dentilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Straffvärdethos grova rattfylleribrott är normalt inte så högt att detta isig motiverar fängelse i stället för en inte frihetsberövandepåföljd. Däremot torde det stå klart att återfall i grovtrattfylleri måste anses vara en sådan omständighet som gör attannan påföljd än fängelse normalt är utesluten. Den fråga som ipraktiken är svårast att avgöra är därför i vilken utsträckningrattfylleribrottens art måste anses vara sådan att brotten börföljas av fängelse även om det inte är fråga om enåterfallssituation.För egen del är jag av den uppfattningen att en avgörandefaktor i det hänseendet måste vara de risker förtrafiksäkerheten som brottet inneburit. Har gärningsmannen genomsitt körsätt, den omfattning som körningen haft eller varitavsedd att ha, de trafikförhållanden som rådde vid körningeneller genom andra sådana omständigheter visat en uppenbarlikgiltighet för sina medtrafikanters säkerhet, måste dettaanses innebära en mycket stark presumtion för fängelse. Jag villstryka under att ett sådant synsätt innebär en väsentligskärpning för många fall som bedöms som rattonykterhet mensom enligt mitt förslag blir att bedöma som grovt rattfylleri.Har några särskilda omständigheter av det slag som jag nu berörtdäremot inte förelegat, bör normala principer för påföljdsvalkunna tillämpas i väsentligt större utsträckning än vad som nuär fallet.Det är emellertid inte endast brottslighetens art som är avbetydelse för valet mellan fängelse och en inte frihetsberövandepåföljd. Av stor vikt är självfallet också om det i det enskildafallet finns omständigheter som kan anses tala för en lindrigarepåföljd än fängelse. Det kan exempelvis vara sådanaomständigheter som anges i 29 kap. 5 § . Jag tänkerhär främst på det fallet att den tilltalade drabbas av hindereller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning tillföljd av att körkortet återkallas. Av än större betydelse tordesådana omständigheter som nämns i 30 kap. 9 § andra stycketbrottsbalken vara. Det är, förutom de s.k. kontraktsvårdsfallen,situationer där en påtaglig förbättring skett av den tilltaladespersonliga eller sociala situation eller där han undergårbehandling för sitt missbruk.Har domstolen funnit att brottet i det enskilda fallet intebör föranleda fängelse, står valet, om vi bortser frånöverlämnande till särskild vård, mellan villkorlig dom ochskyddstillsyn. För att villkorlig dom skall kunna komma i frågakrävs i princip att det saknas särskild anledning att befara attden tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsattbrottslighet. Villkorlig dom skall normalt förenas med ettbötesstraff, som när det gäller grovt rattfylleri måste varakännbart.Utrymmet för villkorlig dom som påföljd för den som gjort sigskyldig till grovt rattfylleri är emellertid begränsat tillföljd av att en stor majoritet av dem har kroniskaalkoholproblem. Även om sådana problem inte automatiskt kan tastill intäkt för att det föreligger risk för fortsattrattfylleribrottslighet är detta naturligtvis ofta förhållandet.Den påföljd som då kommer i fråga är skyddstillsyn.Justitieutskottet uttalade med anledning av propositionenbl.a. (1989/90:JuU2, s. 24 f) att det enligt utskottets meningär angeläget att ta till vara de möjligheter som finns attförsöka motverka fortsatt brottslighet -- och därmedtrafikfarliga beteenden -- genom behandling och andra former avhjälpåtgärder. Problemet är, fortsatte utskottet, i första handhur man på bästa sätt skall kunna motverka fortsatt brottslighethos den förhållandevis lilla grupp som svarar för de grövretrafiknykterhetsbrotten. Fängelsestraff har här inte visat sigvara något verksamt medel anförde utskottet som ställde sigbakom justitieministerns uppfattning att det är bättre förtrafiksäkerheten om påföljdssystemets många olika möjligheterutnyttjas för att komma till rätta med den enskildegärningsmannens grundläggande problem.Utskottet instämde även i övrigt i justitieministerns ovanredovisade uttalanden beträffande val av påföljd förrattfylleri. följde utskottet.RättspraxisDen påföljdspraxis som tillämpats när det gäller rattfyllerihar genomgått en förändring. Eftersomdomstolarna i ökad omfattning tagit hänsyn till den tilltaladespersonliga förhållanden, har en förskjutning skett från fängelsemot fler icke frihetsberövande påföljder främst skyddstillsyn iförening med föreskrift om behandling. meddelades 7 306tingsrättsdomar i vilka rattfylleri (nu motsvarande grovtrattfylleri) var huvudbrottet. Påföljden bestämdes till fängelsei av fallen, till skyddstillsyn i (varav 2 %kontraktsvård) och till villkorlig dom i . Under andrakvartalet 1990 (1 613 tingsrättsdomar) blev påföljden fängelse i66 % av fallen, skyddstillsyn i (varav kontraktsvård)och villkorlig dom i . Sedan de nya reglerna omtrafiknykterhetsbrott trädde i kraft har enytterligare förskjutning skett från fängelsestraff till ickefrihetsberövande påföljder. Under andra kvartalet 1991meddelades i rikets tingsrätter 1 424 domar i vilka grovtrattfylleri utgjort huvudbrottet. Påföljden bestämdes tillfängelse i av fallen, till skyddstillsyn i (varav 2 %kontraktsvård) samt till villkorlig dom i 27 %.Nedan lämnas en kort redogörelse för domar som högstadomstolen (HD) meddelat efter det att de nu gällandetrafiknykterhetsbestämmelserna trädde i kraft och i vilka HDtagit ställning till frågor om påföljd för grovt rattfylleri.I HDs dom , DB 35, var fråga om enkvinna () som gjort sig skyldig till rattfylleri i augusti1988. HD anförde inledningsvis att det saknades anledning antaatt en tillämpning av de nya bestämmelserna om rattfylleriskulle leda till ett lindrigare straff varför NN skulle dömasenligt 4 § 1 mom. trafikbrottslagen i dess lydelse vid tiden förbrottet. Beträffande NNs personliga förhållanden anförde HDbl.a. att hon hade vårdnaden om tre barn, att hon sammanboddemed en man med alkoholproblem, att hon själv missbrukat alkoholsamt att hon erhållit behandling för sinaalkoholproblem. Härefter anförde HD.RÅ [riksåklagaren] har anfört att de skäl som hänför sig tillNN:s rent personliga situation inte är av den styrkan att de börmedföra att påföljden bestäms till skyddstillsyn. Vid en samladbedömning som tar hänsyn också till hennes familjesituation,främst att hon i praktiken ensam tar vård om tre minderårigabarn, finns det dock enligt RÅ utrymme för att välja en ickefrihetsberövande påföljd.HD finner att vad som framkommit om NN:s personligaförhållanden innebär särskilda skäl att bestämma en ickefrihetsberövande påföljd. NN bör dömas till skyddstillsyn medföreskrift som tar sikte på hennes alkoholproblem.Domslut. Med ändring av HovR:ns dom [fängelse en månad]beträffande påföljden dömer HD NN till skyddstillsyn. -- NNskall underkasta sig den nykterhetsvårdande behandling somskyddskonsulenten i samråd med läkare bestämmer.I NJA 1990 s. 772 var fråga om en man (NN) som, i februari1989, efter att, i samband med utfart från en parkeringsplats,ha påkört och skadat två andra fordon smitit från platsen. Hanstoppades av polis efter att ha kört omkring 300 m. HD anförde,efter att ha redogjort för förarbetsuttalanden till den nyatrafiknykterhetslagstiftningen, i påföljdsfrågan följande:NN hade en så hög alkoholkoncentration i blodet som 2,27promille. Enbart detta förhållande utgör, med hänsyn till deåtergivna förarbetsuttalandena, inte tillräcklig anledning attbestämma påföljden till fängelse. Hänsyn måste också tas tillomständigheterna i samband med körningen.Såväl sammanstötningarna med de bägge parkerade bilarna somsmitningen ger belägg för att NN var klart olämplig sombilförare, låt vara att påkörningarna skall ses mot bakgrund avatt de skedde i samband med utfart från en parkeringsplats därutrymmet var begränsat. Några mer utpräglade risker förtrafiksäkerheten har dock inte förelegat. Här får bl a beaktasatt, enligt vad NN oemotsagt har uppgett, han hade för avsiktatt föra bilen endast och att körningenägde rum i ett bostadsområde med ringa trafik och vid entidpunkt då få personer vistades ute.Omständigheterna kan sammantagna inte anses ha varit sådanaatt NN har visat en uppenbar likgiltighet för andra trafikanterssäkerhet. Med tillämpning av normala principer för påföljdsvalbör NN, som ej tidigare dömts för trafiknykterhetsbrott, ådömasen icke frihetsberövande påföljd.Det saknas särskild anledning att befara att NN kommer attgöra sig skyldig till forsatt brottslighet. Påföljden bör därförbestämmas till villkorlig dom jämte böter. [Fängelse två månaderi hovrätten. ]I NJA 1990 s. 796 var fråga om en man (NN) som på enparkeringsplats där det var mycket folk och bilar i rörelsekörde en kortare sträcka och då påkörde två andra bilar.Alkoholkoncentrationen i mannens blod var omkring efterkörningen 2,55. HD konstaterade inledningsvis bl.a. attunder förarbetena till den nya lagstiftningen angåendetrafiknykterhetsbrott har givits uttryck för ett nytt synsätt,som lämnar större utrymme för ej frihetsberövande påföljder äntidigare. Härefter anförde HD.Av NNs egna uppgifter framgår att han var klart olämplig sombilförare, något som vinner stöd av den mycket högaalkoholkoncentrationen i blodet, sammanstötningen med de bäggeparkerade bilarna och omgivningens reaktioner. NN har uppgettatt han endast haft för avsikt att i låg fart föra bilen påparkeringen en sträcka om . Oavsett hur det förhållersig med den saken får NN anses ha visat en uppenbar likgiltighetför andra trafikanters säkerhet genom att i sitt kraftigtberusade tillstånd föra bilen på den livligt trafikeradeplatsen. Brottet är alltså av sådan art att fängelse normaltskall ådömas även med beaktande av de uttalanden som har gjortsi förarbetena till den nya lagstiftningen.Efter att ha lämnat en beskrivning av NNs personligaförhållanden varav framgick bl.a. att han haftalkoholproblem och att en behandlingsplats på ett behandlingshemvar reserverad för honom fortsatte HD.Vad som framkommit om NNs person talar med styrka för en ickefrihetsberövande påföljd. Det är också angeläget att denplanerade behandlingen kommer till stånd så snart som möjligt.HD ansluter sig därför till riksåklagarens bedömning att --trots brottets art -- skälen mot ett fängelsestraff väger över.HD dömde NN till skyddstillsyn jämte 75 dagsböter. [Fängelseen månad i hovrätten. ]I NJA 1991 s. 77 var fråga om en kvinna () som omkringklockan 02.50 kört bil i . Alkoholhalten i hennes blod varefter körningen 2,01 .HD som fastställde hovrättens domslut på en månads fängelseanförde i domskälen bl.a. följande.NN hade efter körningen enalkoholkoncentration i blodet av . Enbart dettaförhållande utgör inte tillräcklig anledning att bestämmapåföljden till fängelse. Hänsyn måste också tas tillomständigheterna i samband med körningen. Denna ägde visserligenrum då trafiken var ringa. NN hade emellertid,då hon greps, kört flera kvarter genom centrala , ochhennes avsikt var att fortsätta en ej obetydlig sträcka längsstadsgator och en landsväg. Dessa omständigheter i förening medden höga alkoholkoncentrationen i blodet gör att brottet fåranses vara av sådan art att fängelse normalt skall ådömas.Frågan är då om sådana omständigheter föreligger som ändockföranleder en icke frihetsberövande påföljd.NN har rörande sina personliga förhållanden uppgivit ihuvudsak följande. Hon anser sig inte vara beroende av alkoholmen dricker vin . Vid tiden för brottet var hondeprimerad efter en uppslitande skilsmässa.