prot · GE0931 · 1990-11-23 00:00:00 — ''Här har kommunikationsministrarna suttitomgivna av den förmodligen starkaste lobbygruppsom förekommer i västvärlden -- bilindustrin ocholjeindustrin i förening.Jag menar inte att man inte skall lyssna på dessaindustriers representanter, men man måste ha klartför sig att det är en partsinlaga vi gör. Det är enmycket stark lobbygrupp med mycket storamöjligheter att hyra experter som uttalar för dessaindustrier behagliga åsikter. Min fråga tillkommunikationsministern blir: Hur skaffar sigkommunikationsministrarna ''motkunskap'' -- t.ex.kunskap om hur katalysatorerna inte fungerar, hurde förstörs och förslits, att de inte fungerar isamband med kallstarter och mycket annat? Det ärfrån samhällets synpunkt viktigt att de starkalobbygrupperna inte får ett dominerande inflytandepå de beslut som fattas av statsmakterna.Anf. 25 Kommunikationsminister ():Herr talman! Låt mig först med anledning av LarsNorbergs inlägg betona att det var vi trafikministrari som -- efter att ha antagiten gemensam trafik- och miljödeklaration -- inbjödbilindustrin och oljeindustrin till en hearing. Vi ställde, utifrån den särskildaresolution som vi hade antagit, ett stort antal frågorskriftligt till företrädarna för europeisk bilindustrioch oljeindustri. Det var inträngande frågor. Vi fickskriftliga svar, och vi hade denna muntliga hearingunder i i onsdags.Vi lyssnade naturligtvis på svaren, men vi ställdeockså krav och motfrågor. Det var en mycketlevande debatt. Det var ett mycket kraftfulltuttryck för att vi trafikministrar är otåliga och villfå fram en snabbare utveckling av renare biltrafikgenom förbättring av motorerna och introduktionav andra bränslen och genom attoljeleverantörerna -- det var en nyhet i det härsammanhanget -- måste ta ett större ansvar förkvaliteten på bränslet som man levererar. Där harvi kanske från politisk sida varit försumliga när viinte har tagit den diskussionen på ett merkonkret och inträngande sätt. Jag bedömer attevenemanget i var av mycket storbetydelse för att samordna strävandena i helaEuropa för att få fram bättre förhållanden när detgäller trafik och miljö.Vi har naturligtvis många möjligheter att skaffa osskunskaper om katalysatorernas effekter. Men viskall då också erkänna det positiva resultat somkatalysatorerna har givit. Svensk Bilprovningssärskilda provningsanordningar i är ettinstrument som samhället har ställt till förfogandeför att följa den utvecklingen. Jag tycker att manhar anledning att glädjas när det åstadskomsnågonting positivt -- vi behöver ju bilarna i trafiken.Om vi inte kan använda bilarna, lastbilarna ochbussarna hamnar vi i en mycket bekymmersamsituation. -- Detta med anledning av mig sedan till säga att hansinterpellation ju innehåller förslag om fleraåtgärder för att komma till rätta med de gamlabilarna. Jag skall inte diskutera de åtgärderna utanbara den fråga som är ställd till mig. På den har jagförsökt att ge svar om hur jag bedömer det.Olle Östrand säger nu att det även fråntrafiksäkerhetssynpunkt finns skäl att titta närmareoch med tätare intervaller på bilar som är mer . Det är naturligtvis en mycketalarmerande uppgift från , som ärledamot av Svensk . Är det så,som påstår, får man diskutera om manskall införa detta generellt. Då är det ju inte särskiltmeningsfullt att bara inrikta sig på de bilar somsäljs, utan då måste man inrikta sig på alla bilar somär i trafik -- det är det som är intressant fråntrafiksäkerhetssynpunkt. Också frånmiljösynpunkt kan man anlägga den aspekten:Menar vi att man skall skärpa kraven på bilar äldreän får man, menar jag, ta upp en diskussionom att göra det i mer generella termer och inte barakopplat till dem som händelsevis blir föremål förförsäljning.Anf. 26 ():Herr talman! Det är ju i och för sigtillfredsställande att det har ställts kritiska frågoroch att det har varit en öppen hearing, men jagtycker ändå inte att jag har fått svar på frågan: Varfinner man den kritiska expertisen? Det ärnämligen en stor svårighet att finna kritisk expertis,därför att en så stor del av expertisen på dessatekniska saker är uppknuten till i första handbilindustrin.När det gäller bränslena instämmer jag livligt medstatsrådet i att det gäller att få fram bästa möjligabränslen. Vi har från yrkat påen ökad skattedifferentiering när det gällerdieselbränslen. Den differentiering som nuförekommer upphäver knappast denkostnadsskillnad som finns mellan de bättre och desämre bränslena. Det vore önskvärt att isitt beslut beträffande skattesatserna såg till att detblev en differentiering, så att det fanns ettekonomiskt incitament för kunderna att välja detbättre dieselbränslet i stället för det lika billiga ochsämre.Anf. 27 ():Herr talman! Det är riktigt att Svensk Bilprovninghar begärt att man skall glesa ut besiktningarna avde nyare bilarna. Enligt vad jag förstod av svaretkommer kommunikationsministern ibudgetpropositionen att villfara denna begäran.Det tycker jag är bra. Men då finns det, tycker jag,all anledning att skärpa kontrollen av den äldrebilparken. Om det skall ske på det sätt som jag harföreslagit eller på annat sätt kan man alltiddiskutera, men jag tycker ändå attkommunikationsministern och jag börjar närma ossvarandras ståndpunkter litet grand.När jag hade haft debatten med omskrotningspremien fick jag reda på att detförekommer en rätt omfattande export av avställdagamla bilar, framför allt till östländerna. Ryska ochpolska båtar kommer till med full last, ochi stället för att gå tomma hem passar man på att avmindre nogräknade bilförsäljare köpa upp gamlaavställda bilar för under tusenlappen och ta demmed sig hem på båtarna. På så sätt exporterar vimiljöförstöring till länder som inte tål någon mermiljöförstöring.För ungefär ett år sedan stod jag och tittade på enfemtiotusentonnare som lastade gamla lastbilar förexport. Det var gamla, uttjänta lastbilar som intedög för trafik i , men de dög naturligtvis förtrafik i något annat land.När trafikutskottet var ute och reste fick viexempel på länder där man använde bl.a. sådanabussar -- bussar som var och äldre. Degick i daglig trafik i mycket stora huvudstäder ochkördes på dålig dieselolja och bidrogdärmed till en fruktansvärd miljö i dessa städer.Därför tror jag att det är nödvändigt att vi somhögindustrialiserat land tittar närmare på den äldrebilparken och vidtar de åtgärder som erfordras föratt snabbare få bort de äldre bilarna ur trafik, ochdet gäller inte bara personbilar, utan det gäller ävenlastbilar och bussar. Därför vill jag nu till slut tackakommunikationsministern för det senastekompletterande svaret, som visar att vi som sagtbörjar närma oss varandras ståndpunkter i det häravseendet -- det tycker jag är viktigt.Anf. 28 Kommunikationsminister ():Herr talman! Låt mig först till sägaatt inte är knutet till svenskeller internationell bilindustri, utan den arbetaroberoende i sin prövning av bl.a. katalysatorerna.Det finns också fler som ägnar sig åt att kritisktgranska effekterna av just katalysatorerna. Jag villockså markera atttransportforskningsberedningen, väg- ochtrafikinstitutet samt inte heller ärknutna till svensk eller internationell bilindustri ochgår deras ärenden, utan de granskar kritiskt dessafrågor.Olle Östrand berör en mycket intressant aspekt påden miljöförstörelse som orsakas av gamla bilar.Det är vad som kan komma att hända i Östeuropa.Också den frågan berördes ganska mycket vid denöverläggning som vi förde i . Fleraöstländer deltar också i den s.k.transportministerkonferansen, och flera andraöstländer är på väg in i den gemenskapen. Detaccentuerar behovet av ett gemensamtuppträdande i hela när det gäller att ställakrav och utforma regler. Jag tror att det är det endasätt på vilket vi kan arbeta för att komma till rättamed problemen.Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på interpellation 1990/91:51 om Luleåsställning som metallurgiskt centrum, m.m.Anf. 29 Industriminister ():Herr talman! har frågat migdels vilka åtgärder jag är beredd att vidta för attstärka Luleås ställning och utveckling sommetallurgiskt centrum , dels vilkaåtgärder jag är beredd att vidta för att ökaförädlingen och bearbetningen av stålprodukternavid i Luleå.Jag hade tillfälle att medLars-Ove diskutera ett liknande ärende --med den skillnaden att det då gällde investeringar iSSAB i Borlänge.Jag vill nu upprepa vad jag då sade, nämligen attdet är viktigt att få till stånd investeringar i ,inte minst i basindustrin.Under 1980-talet har också stora investeringargjorts i . Detta har lett till att man haren effektiv produktionsapparat, inte minst i Luleå.I början av 1980-talet skedde detta med hjälp avstatligt stöd. Sådant stöd är av olika skäl inteaktuellt i dag.Investeringar i -- liksom i andra företag --måste baseras på en bedömning av företagetslångsiktiga konkurrenskraft. Det är därför somregeringen har föreslagit olika åtgärder för attstärka konkurrenskraften för svensk industri.Som framhåller iinterpellationen är det styrelse, företagsledning ochde anställdas organisationer som har att ta ställningtill vilka investeringsobjekt som skall genomförasför att företaget skall kunna behålla sin lönsamhetäven . Några direkta åtgärder i syfte attåstadkomma vissa investeringar inom ärregeringen mot denna bakgrund inte beredd attvidta.Anf. 30 ():Herr talman! Jag tackar industriministern försvaret på min interpellation, även om jag tycker attdet är ett ovanligt tunt svar.I svaret upprepar statsrådet vad han har sagt i ettannat svar om , ochdet kan ju vara bra för dem som inte har läst det.Men det var inte det jag var ute efter när jag ställdemin interpellation.När det nu finns ett intresse av att få i gånginvesteringar i industrin i , bör väl statenkunna föregå med gott exempel genom att ta egnainitiativ i de företag där man har ett ägande eller ivarje fall ett majoritetsägande. Det är inte viktigtbara för den långsiktiga utvecklingen utan minstlika viktigt för de anställda inom svensk stålindustriatt känna till den policy som gäller. I synnerhet ärdet viktigt nu när varslen ökar. Bara i har 700anställda varslats, och av dem är huvuddelenanställda i statligt ägda företag. 500 har varslatssedan jag skrev i min interpellation för ett parveckor sedan.Det uppstår en något märklig situation närägarintressenterna allmänt talar om vikten avframtida investeringar som de själva intetar chansen att driva på utvecklingen när man kangöra det.Jag har i likhet med statsrådet trott att iLuleå har en effektiv produktionsapparat. ärdet dock inte så, och därför är man enligtföretagsledningen beredd att ta bort 250 anställdaför att öka produktiviteten vid Tunnplåt.Visserligen är det företagsledningens uppgift attsköta den rullande verksamheten, men dettafaktum får aldrig bli ett argument för ägaren attavsäga sig huvudansvaret för produktion ochframtidsinriktning.Jag måste därför få följa upp svaret med ytterligareett par frågor: Finns det egentligen någraframtidsplaner på detta område för SSABTunnplåt? Är statsrådet beredd att vidta någraåtgärder för att få fram insatser som syftar till attöka produktionen eller bearbetningen avprodukterna vid i ?Anf. 31 ():Herr talman! Jag tycker det är en utmärkt ochviktig interpellation som harställt. Även jag tror att vi kan säga att stålindustrini har goda förutsättningar att vara effektivoch stark om den sköts på ett bra sätt. Många medmig känner oro för den saken.År 1977 hade vi i ungefär 5 400 anställda i deolika stålföretagen. är antalet 3 500. Närmare2 000 arbetstillfällen har alltså försvunnit, och nuskall ytterligare mer än 500 människor bort fråndenna verksamhet.Jag anser att det är av nationellt intresse att hakvar en modern, uthållig och konkurrenskraftigtillverkning av råjärn och stål. Denna är nämligenen grundförutsättning för vidareförädling inom enlång rad industrier i landet, fråntransportmedelsindustri till byggnadsindustri ochindustri som sysslar med energiteknik. Omutvecklingen leder till att vi tvingas importeraråstål, då försvagas kraftigt förutsättningarna attdriva en stålberoende industri i landet.Ståltillverkningen ger också en stabilare avsättningför de järnmalmsgruvor som finns kvar, ochnärheten till dessa gruvor måste vi utnyttja.SSAB i har blivit en underavdelning till dets.k. tunnplåtsbolaget och måste intimt samarbetamed sina kunder för att kunna anpassaproduktionen till deras behov. Man kan grovt sägaatt verksamheten hos i styrverksamheten i . Tunnplåtsbolaget är i sin turstarkt beroende av bilindustrin.Självklart måste i också intimtsamarbeta med avnämare av de produkter som tasfram. Det förekommer naturligtvis konkurrensmellan olika stålproducenter, men det måste ocksåfinnas ett intimt samarbete mellan avnämare avstålprodukter och producenter av stålprodukter.Svagheten i den kraftigt omstruktureradestålindustrin i förefaller vara passivitetenoch ointresset från ägarhåll på såväl den privatasom den statliga sidan. Man blir litet skrämd närman som riksdagsledamot besöker de statligaföretagen och hör representanter för dem säga attdet kanske vore bättre om företaget i fråga voreprivatägt. Då skulle man måhända komma ifrån detointresse som visas företaget. På det området måstevi få till stånd en ändring.Den svenska stålindustrin behöver rejälautvecklingsinsatser på energi- och miljöområdena.Omvärldens stålindustri är på stark frammarsch,inte minst inom EG. Om EGs stålindustri i sinproduktion lyckas påverka miljön på ett betydligtmildare sätt än , då kan krav från EG kommaatt ställas på miljöavgifter inom svensk stålindustri.Det kommer att göra verksamheten svår i vårt land.Bara dessa framtidsutsikter borde leda till ettkraftigt utvecklingsarbete särskilt vad det gällertekniken att framställa råjärn. Jag har tidigare häri påpekat att möjligheterna att användaförgasad olja för råjärnsproduktion borde noggrantundersökas. Jag menar att det är alldelesnödvändigt att samhällsinstitutioner såsom fjärdeAP-fonden, löntagarfonden, Investeringsbanken,de stora försäkringsbolagen liksom naturligtvisäven staten tar sitt ansvar för investeringar i svenskstålindustri och blir aktiva ägare som medverkar ien långsiktigt hållbar utveckling som gynnar allasom är beroende av stålindustrin. Bara i ,menar vissa bedömare, skulle det behövasinvesteringar på bortåt två miljarder för attverksamheten skall öka i styrka och för att manskall kunna utveckla konkurrenskraften ochutnyttja de fördelar man har. Det behövsinvesteringar för att man skall kunna utvecklastålorten mot det metallurgiska centrum som såmånga länge talat om. Jag tycker att det är hög tidför industriministern att gå till aktion för svenskstålindustri. Det är i lågkonjunkturen somplaneringen för högkonjunkturen måste ske.Anf. 32 Industriminister ():Fru talman! tyckte att det varett tunt svar som jag hade att ge i denna fråga. Detkanske hänger samman med att vi ser litet olika påden roll som staten som ägare har i det härsammanhanget.Självfallet är jag intresserad av att vi skall ökainvesteringarna, inte bara i stålindustrin utan äveni andra industrier, så att vi får en störreindustrisektor och därmed bättre förutsättningaratt uppnå den standard som vi eftersträvar.Frågan är hur ägandet skall utövas. Skall vi här iriksdagen tala om vilka investeringsbeslut som deolika företagen skall fatta? Eller skall vi ha enordning med kompetenta styrelser, somtillsammans med de anställda bedömer vad som ärriktiga långsiktiga satsningar som kan ge en tryggadsysselsättning i ? Hur vi skall styra destatliga företagen är en principiell fråga. har vitagit ett ytterligare steg genom att vi samlat destatliga företagen, även , i ettförvaltningsbolag, som har det direktaägaransvaret. I den mån de statliga företagenbehöver kapital för satsningar, skall dettaförvaltningsbolag kunna ta fram erforderliga medelpå ett bättre sätt än som varit möjligt enligt dengamla ordningen.Jag tycker alltså att det är viktigt att vi klarar ut rentprincipiellt hur vi skall agera i de härsammanhangen. För mig är det självklart att vi skallse till att vi får kompetenta styrelser som kanbedöma hur man skall kunna utveckla de industriersom staten har ett ägaransvar i. Om styrelserna intesköter sina uppgifter i enlighet med de önskemål visom ägare har, dvs. att det i de statliga företagenbedrivs en expansiv verksamhet som gerlönsamhet, måste vi fråga oss om vi har de rättastyrelserna och vidta åtgärder därefter. Men omregeringen började bestämma vilka investeringarde olika företagen skall göra skulle vi få en ordningsom jag tycker mig ha sett ger dåliga resultat. Jagtror att det är mycket bättre för de anställda, försysselsättningen och investeringarna att vi skaffaross kompetenta styrelser som utifrån marknadenskrav bedömer vad de olika företagen skall satsa påför att de skall lyckas. Det är den principen jagföljer, och därför blir svaret tunt i det häravseendet. Jag har inga stora stålsatsningar attkomma med till . Jag utgår ifrån att omföretagen bedömer att sådana satsningar är viktigaför framtiden, så kommer företagen så småningomtill förvaltningsbolaget i den mån de behöverkapital för att förverkliga dessa satsningar.Anf. 33 ():Fru talman! Industriministern säger att han tror attvi ser litet olika på den roll som staten har att spelasom ägare av de statliga företagen. Han säger attdet inte är som i detalj skall bestämmahur företagen skall skötas. Det är ju riktigt; vi skallinte här presentera listor över exakt deinvesteringar som skall göras och i vilken ordningde skall ske. Precis som statsrådet säger har vitillsatt styrelser och företagsledningar som skallsköta verksamheten.Nu är vi emellertid inne i en period då det råder storosäkerhet om utvecklingen. Allmänna uttalandenfrån ordförande och företagsledningar handlar ommöjligheterna att etablera sig i EG. Hur stämmerdet egentligen överens med det ursprungliga syftetmed att staten etablerade företag i de utsattalandsdelar som det här är fråga om? har vi, somjag nämnde tidigare, en enorm utveckling avantalet varsel i en region som har dubbelt så storarbetslöshet som landet i övrigt. Detta är ju en delav bakgrunden till att statliga företag haretablerats. Eftersom det råder stor osäkerhet omutvecklingen, dvs. om skall utvecklas till ettmetallurgiskt centrum och om hur snabbt det börske, finns det, i synnerhet mot bakgrund av demärkliga uttalanden som ibland görs avföretagsledningen, anledning för statsrådet att sägasin mening om huruvida skall utvecklas till ettmetallurgiskt centrum och i så fall ungefär på vilkagrunder det skall ske. Det vore absolut fel avstatsrådet att inte agera alls.Jag tycker att industriministern skall samla ihopsina medarbetare på departementet och diskuteraom det nu finns möjligheter att dra upp riktlinjerför en policy för företagets utveckling. När detråder osäkerhet på grund av de många varslen ochde uttalanden som gjorts av företagsledningen, ärdet ägarens ansvar att ta initiativ. Det ansvaret kanen ägare av ett företag inte frånsvära sig.Anf. 34 ():Fru talman! Det är nog sant att det finns en vissskillnad i vår syn på industripolitiken, och det är väldärför som vi debatterar den här frågan i dag.Lika väl som det är ett övergripandesamhällsintresse att vi har ett samhälle medfungerande kommunikationer, t.ex. post och tele,är det för övriga industrier i viktigt att vi haren industri som tar fram råjärn och råstål, som såmånga företag är beroende av -- detta oavsett omden produktionen inte ligger särskilt högt pålönsamhetsskalan, t.ex. lika högt som investeringari fastigheter i . Det är ett övergripandesamhällsintresse att vi har en uppfattning om vilkenstålpolitik vi skall föra i det här landet. Synen pådessa övergripande frågor kan vi mycket väldiskutera här i kammaren. Däremot skall vi inte idetalj bestämma vilka investeringar som skallgöras.Marknaden kommer inte att klara allaförsörjningsproblem på detta område.Statsmakterna har därför ansvaret för att ta ettinitiativ och försöka styra utvecklingen i rättriktning. Tyvärr är det kanske på den punkten somvåra åsikter går isär. Jag tror att den framtidautvecklingen kommer att visa att vi måste tainitiativ av den typ som jag nämnde i mitt förrainlägg.Om man talar med ledare för statliga företag, sägerde ofta att och de andra stora''industrialisterna'' alltid var ute på företagen ochställde frågor om vad de kunde göra och vilkakontakter de borde ta; de ''lade sig i'' för att stöttaföretagen. Kontakter med industridepartementetär vad man saknar på de statliga företagen.När detta förvaltningsbolag skapades hade jagförhoppningen att det inte bara skulle varakamrerare och förvaltare som besökte de statligaföretagen utan även människor med litet merövergripande perspektiv på vilken roll de statligaföretagen skall spela i samhället.Det är nya friska tag som behövs,industriministern!Anf. 35 Industriminister ():Fru talman! säger att mankänner stor osäkerhet om framtiden och att detråder oro. Det är ju naturligtvis så attlågkonjunkturen leder till varsel ochinskränkningar i verksamheten, inte bara i Luleåutan litet varstans. Detta är naturligtvis också enföljd av att vi inte klarat våra kostnadsproblem pådet sätt som hade varit önskvärt med hänsyn tillkonkurrensen med andra länder. För att vi skallkomma till rätta med de problemen måste vinaturligtvis vidta åtgärder av mer generell karaktär.Vi kan ju inte göra särskilt mycket åtlågkonjunkturen, utan vi kan bara hoppas att detblir en lösning av krisen i , något somskulle påverka oljepriserna och ge möjligheter mer expansiv politik i de olika länderna.När det gäller våra egna problem med kostnadernaär det som sker i avtalsförhandlingarna oerhörtviktigt. Att Rehnbergsgruppen lyckas i sitt arbeteär viktigt för att vår industri, inte minst vårastorföretag, skall lyckas i konkurrensen med EG.Konkurrensen är hård, också inom stålindustrin.Skapandet av EGs inre marknad kommer att ledatill ganska betydande förändringar av strukturen istålindustrin. måste naturligtvis iden här situationen göra strategiska bedömningarav vad man i denna nya situation skall investera i.Dessa bedömningar är styrelsen mer kapabel attgöra än vad vi är i industridepartementet. Utifrånen sådan strategisk bedömning måste man sedanlägga upp en policy. Även för det arbetet ärstyrelsen mer kompetent än vi i departementet.När bedömningarna gjorts och det skall skesatsningar för framtiden -- jag utgår från att det ärsatsningar bedömningarna kommer att leda framtill -- kan det givetvis uppstå behov av kapital. Dåkommer ägaren in i bilden. Men ägaren kommernaturligtvis också in i bilden om man tycker attstyrelsen och företagsledningen inte sköterföretaget så offensivt som ägaren vill att det skallske.Det är alltså styrelsen och de anställda som skallkomma med förslag till de åtgärder som behövs föratt vi skall kunna möta de problem som vi har bådekortsiktigt och långsiktigt och för att man skallkunna göra en satsning på , inte bara i Luleåutan naturligtvis också på de andra orter där SSABär verksam.Bengt säger att marknaden inte kommer attklara alla problem i fortsättningen heller. Det kanvi vara fullständigt överens om.En annan faktor är att de statliga företagen haft enregionalpolitisk uppgift. Man har därför accepteratatt resultaten inte alltid varit tillräckligt bra ur striktlönsamhetssynpunkt. Men har vi på denpunkten lagt om politiken. Vi ställer nu krav påföretagen att de skall uppnå den lönsamhet som ärnödvändig för att de skall överleva. Företagen skallnaturligtvis satsa på de orter på vilka de ärverksamma och se till att man där klarar denlångsiktiga sysselsättningen. Detta har de statligaföretagen ett ansvar för. Men måste deförränta sitt kapital på ett sådant sätt att de kanöverleva. I SSABs fall är det dessutom så, att omSSAB som börsbolag inte förräntar sig, riskerarföretaget att inte få det kapital som behövs förutvecklingen. Därför kommer man inte förbi attmarknaden är oerhört viktig också för . Mendet gäller för all industri, inte bara för , attdet inte går att bara förlita sig på marknaden, utandet behövs olika åtgärder inte minst påmiljöområdet för att verksamheterna skall bliacceptabla för människorna.