prot · GE0916 · 1990-10-26 00:00:00 — All erfarenhet visar att det är pådetta sätt människor lär sig språket mycket snabbt.Jag tror också att en ökad press på invandrarna,kanske i form av ett obligatorium, skulle göra attinte lika många som hoppade av från dennaundervisning. Vi anser nämligen attsvenskundervisningen skall påbörjas redan vidslussarna. Även om de asylsökande inte får stannai , är det inte någon belastning att kunnanågra ord svenska. Jag tycker att regeringen i dettasammanhang skulle kunna åstadkomma mer.Jag frågade om prioriteringar, men jag fick ingetsvar på det. Prioriteras de nya ärendena så att degamla får vänta? Det är kanske en praktisk fråga,men det är beklagligt att de som väntarfår vänta ytterligare. Jag frågade också omettårsregeln kvarstår.Invandrarministern säger i svaret:''Ett system med arbetstillstånd för asylsökandeskulle ganska säkert leda till att mångaarbetssökande skulle ta sig hit under förevändningav att söka asyl. ''Jag sade tidigare att människor nu tvingas sökaasyl, eftersom arbetskraftsinvandringen nu ärnästan obefintlig. Jag tror att det råder ett visstsamförstånd mellan oss när det gäller att vi måstetänka om litet grand.Nu vet jag att signaler som vi ger i från Sverigeuppfattas mycket snabbt i utlandet av presumtivaasylsökande. Vi måste alltså förkorta väntetiderna.Och om vi lyckas med det skulle detta vara en frågaav kortsiktig natur.Jag vill citera ur artikel iAftonbladet . ''Är det verkligen sannolikt att människor skullesöka sig till för att varva polisförhör medarbete och språkundervisning? Är det inte i så fallmer troligt att lycksökare söker sig hit ändå, borgratis med fickpengar på läger och tar lite svartapåhugg. Om det är ekonomisk invandringSahlin/Lööw är rädda för, är risken lika stor . ''Jag delar denna uppfattning. Vi måste vara litetmer flexibla i detta sammanhang.Överläggningen var härmed avslutad.11 § Svar på interpellation 1990/91:23 omförsurningnsskador om kulturmiljönAnf. Utbildningsminister ():Fru talman! har frågat mig vilkaåtgärder som jag tänker vidta för att arbetet med attskydda kulturminnen som hotas av försurning skallkunna intensifieras.Som framgår redan av fråga harriksantikvarieämbetet presenterat ett förslag tillnytt handlingsprogram för insatser mot de skadorsom luftföroreningar och försurning medför påkulturminnen och kulturföremål. Detprogramförslaget avses ta vid efter dettreårsprogram som beslutat om förbudgetåren 1988/89--1990/91 (prop. 1987/88:104,KrU21, rskr. 390 samt prop. 1987/88:85, JoU23,rskr. Därför prövas nu riksantikvarieämbetetsförslag inom ramen för beredningen avbudgetförslaget för kommande budgetår.Regeringens förslag till insatser inom det aktuellaområdet kommer sålunda att redovisas förriksdagen när den beredningen är färdig. Mot denbakgrunden kan jag inte nu lämna ett merdetaljerat svar på direkta fråga.Jag tolkar dock interpellation somatt han mer allmänt ifrågasätter om inteåtgärdsprogrammen -- såväl det som löper somriksantikvarieämbetets nya förslag -- utgår från enalltför låg ambitionsnivå. Betydligt mer omfattandeinsatser skulle sålunda behövas än de somföreslagits av riksantikvarieämbetet.Jag vill därför i korthet sätta in programarbetet i ettlitet vidare perspektiv. Det är sålunda viktigt att hai minnet att alla kostnader för att nedbringa deutsläpp som orsakar skadorna ligger utanförprogrammens budgetberäkningar. Utan sådanainsatser skulle enskilda konserveringsarbeten påsikt vara verkningslösa. Det är t.ex. svårt att se hurett hot mot de arkeologiska föremålen i markenskulle kunna mötas på annat sätt än genom attföroreningarna minskas.Arbetet med att begränsa utsläppen drivs bådenationellt och internationellt. Beredningen avstorstädernas trafikfrågor är ett exempel påregeringens initiativ på det nationella planet.Internationellt pågår t.ex. ett intensivt arbete somsyftar till att reducera de gränsöverskridandeföroreningarna, t.ex. svavelutsläppen.Det går vidare inte att tänka sig att programmenmed stöd av statsanslag skulle kunna täckakostnaderna för annat än en liten del av de direktakonserveringsarbeten som man i och för sig kankonstatera behovet av. Ansvaret för vården avkulturhistoriskt värdefulla byggnader ligger iSverige i första hand på byggnadernas ägare ochförvaltare. Detta gäller även när byggnadernaskadats av luftföroreningar. Bl.a. genomriksantikvarieämbetets möjligheter att lämnabidrag till vård av kulturhistoriskt värdefullbebyggelse kan dock staten samverka med ägarnaoch stimulera till ansvarstagande för vårdinsatser.Inte heller de olika statliga systemen för stöd tillbyggnadsvården är budgeterade inomprogrammen.Enligt min mening bör det särskildahandlingsprogrammet för insatser motluftföroreningar syfta till att via bl.a. forskning ochmetodutveckling, inventeringar, informations- ochutbildningsinsatser bygga upp ett handlingsmönsterför hur hoten från luftföroreningarna skall kunnamötas. I detta arbete befinner vi oss ännu bara i ettuppbyggnadsskede. Det är en situation som vi delarmed andra länder. De närmareorsakssammanhangen bakomnedbrytningsmekanismerna är sålunda fortfarandeofullständigt kända och konserveringsmetoderna ärunder utveckling.Jag vill därför gärna erinra om 1990 årsforskningspolitiska proposition (prop. 1989/90:90KrU 23, rskr. 334) enligt vilkenriksantikvarieämbetets forskningsanslag förstärktskraftigt med luftföroreningsproblemen som etthuvudmotiv. Bl.a. vikten av att kunna falla tillbakapå metodutveckling och erfarenheter från andraländer gör vidare att regeringen fäster stor vikt vidkulturmiljövårdens internationella samarbete. Detär vägledande för förberedelserna för Sverigesdeltagande i t.ex. den konferens om den europeiskakulturmiljövården som kommer att hållas iKraków inom ramen för deneuropeiska säkerhetskonferensen.De särskilda konserveringsinsatser på byggnaderoch kulturföremål som utförs direkt inomhandlingsprogrammets ram kompletterar alltsåandra väsentliga åtgärder. Inom det treårsprogramsom nu fullföljs utförs sådana arbeten medutgångspunkt från behovet av metodutveckling ochför att ta till vara kulturminnen som har allra högstaprioritet ur ett nationellt bevarandeperspektiv.Även när det gäller våra möjligheter att få dessaprojekt till stånd har vi att bemästra olikasvårigheter. Enligt de uppgifter som jag fåttsysselsätts nu t.ex.alla stenkonservatorer som i i landet i arbeten inom programmets ram.Motsvarande gäller även hantverkare medspecialkunskaper inom detta område. Dennaomständighet avspeglas givetvis iriksantikvarieämbetets förslag till nydimensionering av programmet.Varefter fler utexamineras från denkonservatorsutbildning vi numera har i landet,liksom genom en successiv marknadsanpassning,torde man kunna räkna med att den nuvarandebristen på kompetent personal så småningomkommer att försvinna.Som jag ser det skulle man kunna sammanfatta deomständigheter som jag här har redovisat med attde särskilda handlingsprogrammen har en väsentligbetydelse för hur insatser mot luftföroreningarnaseffekter organiseras och utformas. Utfallet avinsatserna kan emellertid bara bedömas motbakgrund av ett helhetsperspektiv på landetskulturmiljövård.Anf. 43 ():Fru talman! Jag tackar kulturministern för att hani krisarbetet haft möjlighet att ge mig ett utförligtsvar på min interpellation.Det är kris i landet, eller snarare en politisk kris,där omvärldens förtroende för vårt land har sviktat.I det sammanhanget tycker jag att det är mycketlämpligt att också diskutera kulturfrågor. Enmycket stor del av våra kulturminnen hotas avsmygande utradering i samband medförsurningsprocessen.Fru talman! Vi har ungefär 1 500 runstenar i vårtland. 300 av dem är i akut behov av restaurering.Det finns ett hundratal områden med hällristningar,som också gradvis påverkas och närmar sigutplåning.Till våra kulturskatter hör ett femtiotal medeltidaglasmålningar, huvudsakligen i kyrkorna i landet.Här är restaureringsarbetet i gång, men mycketåterstår att göra. Då har vi ungefär 1 000bronsskulpturer. En stor del av dem är hotadegenom frätningar och förändringar i metallen. Såkommer vi till husbyggnaderna: en del av dem är ienskild ägo, men det bedöms att det inte finnsmindre än 500 objekt av nationellt intresse sombehöver åtgärdas.Riksantikvarieämbetet är i gång medinventeringar -- det har statsrådet nämnt. De anslagsom finns räcker till inventeringen och en delpilotprojekt. Ett nytt förslag som innebär att manskall kunna klara en mindre del av de mest utsattaprojekten har inlämnats. Insatserna är otillräckliga.Det finns många svårigheter, inte minst när detgäller kunskap om vilka åtgärder som behövervidtas, som statsrådet har sagt. Det råder ocksåbrist på kunnig personal. Jag delar statsrådetsuppfattning att det inte är rätta tillfället attdiskutera kommande budget, men jag tycker att dehär frågorna är så principiellt viktiga, att vi kan ochbör hålla en diskussion om statens ansvar för vårakulturminnen.Vi skall spara . Det kommer att svida för många,säger regeringen. Vi får vara beredda att görauppoffringar i vår allmänna standard. Vi kan haförhoppningar att det kan komma bättre tider. Såkan det vara också på kulturområdet. Det kan bli --jag hoppas verkligen att det inte blir så -- att storaaktuella projekt och stora personella satsningarsenareläggs.Försurningen däremot, statsrådet, gör ingen paus.Frätningen fortgår, runstenarna ochhällristningarna blir otydligare oavsett vilka kriseroch svårigheter vi har i landet. Ett utplånat ellerobotligt skadat kulturminne kan inte ersättas. Detär definitivt borta, möjligen är det dokumenterat inågot arkiv.Jag finner att statsrådet är ovanligt defensiv i sinbeskrivning av det här frågorna. Staten kan baraklara en liten del av kostnaderna, säger han, trotsatt den övervägande delen av objekten ligger understatligt eller annat allmänt ansvar. Bedömningenfår göras i samband med ett helhetsperspektiv påkulturvården. Åtgärder vid källan är det viktigaste,och det är vi naturligtvis helt överens om. Menhuvuddelen av skadekällorna kommer från andraländer, inte minst från den miljörovdrift som desocialistiska länderna har gjort sig skyldiga till. Dettar tid att åtgärda allt detta, och under tidenutraderas kulturminnen.Jag vill fråga kulturministern: vi införkommande generationer råd att offra huvuddelenav de kultur- och fornminnen som är hotade? Hurstor del av de kulturminnen av nationellt intressesom vi har anser statsrådet kan bedömasvara förlorade?Anf 44 ():Fru talman! var mot slutet av sittanförande inne på de socialistiska ländernasmiljörovdrift. Det är sant att det är rovdrift.Problemet är att miljörovdrift inte känner någratraditionella politiska gränser, det är minst lika illai de västliga länderna. I det här sammanhanget villjag ta fram ett exempel för att vidgaproblemområdet något.Under mina studier var jag i i och hade den sorgliga upplevelsen att se hurkaryatiderna i tempelt Erechtheion fick ''ta sitt pickpack och promenera'' in på ett museum. Där står denu ersatta med plastattrapper. Med FNsekonomiska hjälp har det gått att räddakaryatiderna på det viset. Dessa karyatider uppbarErechtheion-templet på i mer än2 , men den aggressiva luften i efterandra världskriget har på mindre än förstörtmer än vad de hade förstörts under 2 . T. o.m.svenskar var där och bombade templen påAkropolis i , men det gick att rädda dem ochbygga Erechtheion på nytt!Vad jag vill säga att förstörelsen av vårakulturminnesmärken, dessa fantastiska byggnadersom påminner så mycket om historia, är framför allten viktig signal till oss om att vi håller på att byggaupp ett samhälle som förstör alldeles för mycket.Signalen är att vi måste ändra vårt beteenderadikalt. Det är, tyvärr, den viktigaste lärdomen avdetta. Hur mycket vi än skulle vilja det, kan vi intetillskjuta så mycket medel att man kan rädda de 500byggnadsmärken som talade om.Här vill jag poängtera att förstörelsen av dessabyggnadsminnesmärken är en oerhört viktig signalom att vi måste bete oss på ett helt annat sätt.Det är inte bara dessa 500 byggnader som ärhotade, utan även andra byggnader är hotade,naturen är hotad och ytterst är människan hotad.Anf. 45 Utbildningsminister ():Fru talman! Jag tycker nog att inågon mån hemfaller åt, skulle jag vilja säga, denpolitiska riksdagsritualen. Man förutsättes alltidsäga att statsrådet är så defensiv, att det finns förlitet av det och det samt att det behövs friska tagoch mera pengar -- får man bara mera resurser lösesalla problem. Men jag tycker ändå att jag mycketklart har redovisat i mitt svar, som är utförligt, deinsatser som gjorts, de planer som finns och -- härhar jag varit mycket uppriktig -- de problem somfaktiskt finns. Vi saknar kunskap på ett antalområden och behöver alltså forska mera. Men detfinns alltid en mycket stor beredskap när det gällerpanikåtgärder. Man öser på med slantar och vidtarmycket hastiga -- och ibland sker det helaimproviserat -- åtgärder.Jag erinrar om vad som hände då vi drabbades avenergikrisen på allvar och då kärnkraften och deförhållandena på allvar började diskuteras . Plötsligt satte man i gång medisolering av fastigheter. Man gjorde det på ettsådant sätt att vi nu kan konstatera mögel i enmängd hus. Vi skapade alltså reella hälso- ochmiljöproblem, därför att vi litet för hastigt ochpanikartat vidtog ett batteri av åtgärder påområden där vi inte hade tillräckligt medkunskaper.Vi har alltså skäl att se till att goda konservatorerutbildas. Vidare finns det skäl att säga att stateninte ensam måste ta ett ansvar här, utan detansvaret måste varje medborgare och varjefastighetsägare ta. En fastighetsägare har ansvaretför att hans hus vårdas. Om huset skulle utsättas förpåverkan utifrån -- även om det sker utanfastighetsägarens förskyllan -- har han ett ansvarhärvidlag. Det förhållandet att någon utomståendeförstör egendom som är min och som jag har attvårda befriar mig inte från ansvaret att vårda den.Jag har väldigt svårt att se att man i ett samhälleskulle föreställa sig att det ansvar som jag harautomatiskt överläts på någon annan därför att enskada utan min förskyllan har skett. Detta ärfaktiskt avgörande, som jag ser saken, förutvecklingen i framtiden.I det här sammanhanget vill jag knyta an till detsom sade. Om vi frånhänder ossdet personliga ansvaret för vår närmiljö, kommer vialdrig att kunna klara någonting. Jag anar endebattmässig spänning mellan ochLars i det stycket. Det personligaansvaret kan vi alltså inte frånhända oss. Det gälleralltså även fastighetsägare och fastighetsbolag, föräven dessa måste alltså faktiskt ta sitt ansvar. Vi kaninte bara åtaga oss att vara städgumma. Det går inteatt göra på det sättet. Det här är alltså enprincipfråga.Vi har således anledning att mycket allvarligtdiskutera dessa frågor. Jag är angelägen om attdriva dem på bred front. Eftersom om de diskussioner som regeringen har fört nui veckan om den ekonomiska krisen vill jag baratillfoga att en förutsättning för att vi med våragemensamma resurser skall kunna göra insatser äratt det verkligen finns resurser.I det stycket kan man konstatera att drömmen omen nolltillväxt som grunden för den mänskligautvecklingen inte är särskilt fruktbar. Det ärnödvändigt att se till att vi i det vi skapar i vårtsamhälle får så mycket av mervärde att vi också harmöjlighet att vårda, att ha omsorg om, det som viskapade i går. I hög grad kan nolltillväxten -- jagmedger att det kan vara ett något förenklatresonemang -- beskrivaa så, att det är fråga om ensituation där vi inte skaffar oss mera av resurser änsom behövs för att klara av att uppehålla livet i dag.När det gäller tillväxten är det således meningen attvi också skall kunna ta hand om det som skapades igår.Anf. 46 ():Fru talman! Självfallet är jag, ,medveten om de stora problemen i i dehär sammanhanget. Jag har också varit i ,så jag vet hur det förhåller sig. Men jag har ocksåvarit i och , så jag har sett vadtrafiken påverkar. Vi diskuterar med kraft olikaåtgärder i vårt land. Vi skall ta vårt ansvar, och viskall göra allt som står i vår makt för attåstadkomma en minskning av utsläppen i vårt land.Men våra problem är små jämfört medförhållandena i andra länder.Vad jag har velat framhålla är att väldigt mycket avföroreningar här kommer utifrån. Man kan intelättvindigt bara hänvisa till att sådana här sakermåste åtgärdas vid källan. Jag är nämligen intesäker på att de länder som det gäller klarar det här.Det finns problem i både väst- och öst. Jag har valtatt göra en jämförelse mellan två länder, mellan detforna Öst- resp. . I finnsmycket av det personliga ansvar somutbildningsministern säger att jag inte har. IÖsttyskland har det funnits ett kollektivt ansvar.Jag tycker att man i på ett bra sätt hararbetat med bevarandet av kulturminnen. KjellDahlström säger att det finns problem där också.Ja, där är det mycket trafik, avgaser osv. Men manhar jämförelsevis klarat sig bättre i Västtyskland.Så några ord till utbildningsministern. Självfalletmenar jag att vi skall ta ett personligt ansvar. En delav de objekt som jag har tagit upp ägs av staten, ochi de fallen har staten ett ansvar. Men jag skullegärna se att vi fick mer av marknadsekonomi och avenskilda sponsorer också på det här området. Jagskulle önska att företagen fann det här intressantoch sade: räddar vi tio runstenar. Manengagerar sig ju förtjänstfullt i idrottssammanhang.Vi måste alltså få ett nytt synsätt här. Jag ärmedveten om att staten inte kan klara allt. Detmåste därför till nya initiativ och engagemang frånannat håll för att klara det här landet. Därom är jaghelt övertygad.Men vad händer nu? Jag fick inte något svar påmina frågor. Vad kommer alltså att hända meddessa nationellt betydelsefulla kulturminnen?Visserligen är mycket mera lyckligt lottadeän andra.Kommer vi alltså att bli tvungna att vara bereddaatt offra en stor del av våra kulturminnen? Ellerskall målsättningen vara att vi med gemensammaansträngningar, med ett personligt ansvar, genomutnyttjande av enskilda insatser osv. aktivt arbetarför ett bevarande av våra kulturminnen?Med tanke på den målsättning som finns och deplaner som har gällt tycker jag att vi inte harkommit tillräckligt långt.Anf. 47 ():Fru talman! Debatten har kanske större spännviddän utbildningsministern anar vad gäller LarsErenstam å ena sidan och mig själv å andra. Det äralltså riktigt att det finns en motsättning mellan ossi det här avseendet.Bengt talade om att det behövs entillväxt för att vi skall klara de enormaräddningsinsatser som erfordras. Men om vi skalltala om den saken, kommer vi in på en meraomfattande diskussion om vad ekonomisk tillväxtär. Jag vill dock avsluta den här diskussionen medatt säga att jag och mitt parti står för ett stopp närdet gäller en ytterligare konsumtionsökning. Ensådan leder nämligen till ökade utsläpp av olikaslag. Men en ekonomisk tillväxt som inriktas påmiljövänlig produktion t.ex. är inte någontingnegativt.Av svar, som i och för sig är fint,framgår det att en konferens om europeiskkulturmiljövård kommer att äga rum i påvåren 1991. Det tycker jag är väldigt passande medtanke på den frigörelse som har skett i ,där det finns fantastiskt fina kulturbyggnader ochkulturskatter. Problemet är bara att kulturmiljön ärerbarmligt dålig i hela . Jag tänker då påt.ex. alla förorenande utsläpp som förekommerdär. Härtill kommer allt de som den västeuropeiskabilismen och det Västeuropeiskakonsumtionsbeteendet för med sig. Det kommeralltså att bli ytterligare en belastning i stora delar avEuropa på luftföroreningssidan. Därmed kan ävenbyggnadsbiståndet i påverkas.Mot den bakgrunden tycker jag att det vore mycketvällovligt om de svenska insatserna i just Krakówhade en sådan inriktning att det klart framgår attdet finns en risk för att det blir så att säga både envästlig och en östlig miljöförstörelse ochkulturminnesförstörelse vad gäller Östeuropa.Anf. 48 Utbildningsminister ():Fru talman! utropar entusiastisktatt han gärna skulle se mer av marknadsekonomioch mer av sponsring när det gäller vården avrunstenar och hällristningar. Jag är rädd att det fårbli ett entusiastiskt utrop, för jag tror inte att detfinns några förutsättningar för det. Sanningen är attde som arbetar inom de marknadsekonomiskasystemen, i varje fall hitintills, har haft begränsatintresse av att underhålla sina egna egendomar. Detär därför vi har en diskussion om att staten,samhället, gemenskapen måste tillföra medel föratt återställa också sådant för vilket enskildafastighetsägare rimligen måste ha ansvar.Jag är litet överraskad av frågan om vad som är vårmålsättning. Jag tyckte att jag gav ett ganskautförligt svar, som visade både avsikter och allvar,inte bara från regeringens sida, utan även frånriksdagen och de svenska medborgarna. Det finns ivårt land en mycket stor medvetenhet, ett mycketstarkt engagemang, som jag tycker är mycketpositivt. Jag tycker att vi har anledning att ta tillvara det intresset och den medvetenheten. Detfinns ändå litet hopp om förbättring. Som motpolvill jag ta mitt favoritcitat från tidningenHallandsposten : ''Över 500 centerpartisterapplåderade entusiastiskt sedan de påtorsdagskvällen fått höra att katastrof väntadevärldens befolkning på praktiskt taget allaområden. ''Det finns en risk att man ser katastrofmålningensom det enda lustfyllda som man kan glädja sig åt.För mig är det viktigare att kunna konstatera att vinu faktiskt har program, att det finns utbildning, attdet finns en stark medvetenhet och att det därförsannolikt också finns goda möjligheter att kunnalösa åtskilliga av dessa problem. I det stycket tillätjag mig att peka på att förutsättningen är att vi haren sådan ekonomisk situation i vårt land att vi kanlägga pengar inte bara på och potatis föratt vi fysiskt skall kunna överleva till , utanatt vi har slantar så att vi kan både utbildakonservatorer och betala konservatorer som utförarbetet.Anf. 49 ():Fru talman! Jag konstaterar attutbildningsministern och jag har ungefär sammauppfattning när det gäller tillväxt och att det endastär genom tillväxt och förändring som vi kan klaraen rad problem. Med tillväxt menar vi naturligtvisinte rovdrift, och det förutsätter jag att inte hellerutbildningsministern gör. Med tillväxt menar manutveckling. Det skulle vi kunna ha en lång debattom.I den skatteuppgörelse som har gjorts, KjellDahlström, har vi tagit tag i problemet med attminska trafiken genom att arbeta för att få höjdabensinpriser. Vi har motarbetats av tidigarespråkrör i som inte vill ha så högabensinpriser. Jag bara nämner detta.Jag skall ägna resten av mitt inlägg åt att diskuteramed utbildningsministern, som jag tycker i detsenaste inlägget inte var så defensiv som i detförsta. Jag erkänner att jag fick ett utförligt och brasvar. Det sade jag i mitt första inlägg. Men jagtyckte att det fanns någonting av uppgivenhet i det.Vi skall göra vad vi kan. Det finns inte teknik, detfinns ingen som arbetar med detta. Vi kommer inteatt klara mera än en del av det som föreligger. Viskall sammanväga detta med mycket annat. Det varett, som jag upplever det, vanligt svar som man fåri en interpellationsdebatt. Men sägerutbildningsministern att vi skall vara optimistiskaoch göra vad vi kan, vi skall tro att vi klarar en stordel av dessa objekt. Det var då jag drog framsponsorerna.En sak tror jag att vi får fundera litet grand på. Detär det som utbildningsministern sade om privatafastighetsägares intresse för bevarandefrågor. Jaghar arbetat i den här sektorn under en stor del avmitt liv och jag finner att det mycket ofta är stat ochkommun som är de stora syndarna i dettasammanhang. Det är de som har eftersatt vården avkulturbyarna. Kyrkan har haft intresse och harskött sig. De svenska kyrkorna har en helt annanstandard än i många andra länder. Men i övrigtmåste utbildningsministern erkänna att stat ochkommun har många försyndelser på sitt samvetenär det gäller bevarandet av byggnader.Jag tycker att det är tråkigt att mångaprivatpersoner som gör stora insatser nedklassas såhär generellt. Jag tycker att slottsägarna ochherrgårdsägarna gör stora insatser.