prot · GE0945 · 1990-12-13 00:00:00 — En verksamhet medutdelning av rena sprutor och kanyler tillnarkotikamissbrukare kan inte godtas utifråndagens kunskaper och erfarenheter.Uppfattningen att utdelning av sprutor och kanylertill narkotikamissbrukare skulle leda till enminskad smittspridning och i ett längre perspektiväven till ett minskat narkotikamissbruk bygger påen felaktig -- och fördomsfull -- bedömning avnarkotikamissbrukarens roll avseende spridning avHIV-smitta i samhället och på en felaktig analys avnarkotikamissbrukarens livsföring.Detta med kriminalisering av självanarkotikamissbruket, ett kraftigt ökatsociallagstvång gentemot narkotikamissbrukareoch utdelning av sprutor och kanyler tillnarkotikamissbrukare är ett budskap som det integår att förstå.En verksamhet med utdelning av sprutor,sammantaget med övriga nämnda tvångsåtgärder,motverkar den enskilde individens möjligheter attseriöst överväga det egna ansvarstagandetavseende den personliga livsföringen. Personligtansvarstagande är det enda verkligt effektivamedlet mot en ökad smittspridning. Utdelning avsprutor och kanyler bidrar till en ökad risk förytterligare stigmatisering av en redan utslagengrupp. Den risken bör man inte ta när det handlarom en åtgärd som har ett så osäkertsmittskyddsvärde.Narkotika är ett dödligt gift, och användningen avnarkotika har dessutom förorsakat det svenskasamhället en dyster brottsutveckling. Denna insikthar bl.a. givit anledning att fatta ettbeslut om kriminalisering av narkotikakonsumtion.Det ter sig därför verklighetsfrämmande att sammariksdag skulle medge att man tillhandahållermissbrukare verktyg, vilket skulle underlätta ettfortsatt missbruk och brottsliga handlingar.Motiven för en fortsatt försöksverksamhet är inteövertygande. De etiska motiven för en avvisandehållning överväger. Därför måsteförsöksverksamheten bringas att upphöra!I stället måste kraftfulla åtgärder vidtas såväl motnarkotikamissbruket som mot HIV/aids. Samhälletskall inte vare sig i ord eller i handling agera så, attden ena kampen uppfattas som mindre viktig änden andra!Herr talman! Med det anförda har jag redovisatmotiven för de ställningstaganden som vimoderater har gjort i de reservationer som harfogats till betänkandet och som vi här i kammarensåledes ställer oss bakom. Med hänsyn tillkammarens ansträngda tidsplan yrkar jag dockbifall endast till reservation nr 10.Anf. 102 ():Herr talman! Först vill jag säga att vi i utskottet påmånga viktiga punkter är överens om inriktningenav arbetet med HIV/aids. På tre punkter ärfolkpartiet liberalerna dock av en annanuppfattning än utskottsmajoriteten. Det gäller dåför det första metadonbehandlingen, för det andrasprututbytesprogram och för det tredje anonymitetvid testning.Beträffande de två första punkterna finns det enkoppling till vårt arbete med narkomani. För att jaginte skall bli missförstådd vill jag med en gångunderstryka att vi i liberalerna anser attmålet för narkotikapolitiken är ett narkotikafrittsamhälle, att kraftfulla åtgärder vidtas för atthindra narkotikans vidare spridning och attnarkomanerna får stöd i sina ansträngningar attupphöra med sitt missbruk. Här har hälso- ochsjukvården en viktig uppgift.Det har talats mycket om köerna inom hälso-och sjukvården, och det skrivs mycket om dessasaker i våra media.Om någon dör i väntan på en kranskärlsoperation,blir det stora rubriker. När en narkoman dör iväntan på metadonbehandling förbigås dettadäremot med tystnad. Att fem narkomaner iStockholm och ett par narkomaner i övriga landetförra året dog i väntan på metadonbehandling harinte tilldragit sig något intresse. Det är en dödlighetsom inte var oväntad och som kunde ha förhindrats.Uppsalaforskarna nämligen visat på att dödligheten bland demsom har bedömts kunna bli rehabiliterade från sinnarkomani genom metadonbehandling, men sominte fått tillgång till sådan, är 70 gånger större.Enligt den senaste statistik som jag har tillgång tillväntar ett trettiotal färdigutredda patienter påmetadonbehandling. Bland Stockholmspatienternaär HIV-smittade. Dessutom har ungefär 170personer anmälts till metadonbehandling genomläkarremiss eller socialutredning. Av dessa är 120från , och andelen HIV-smittadeuppskattas till . Siffrorna från övriga landet ärinte kända, men sannolikt ligger de betydligt lägre.De HIV-smittade narkomanerna har såledesdrabbats av två dödliga hot: narkomani och HIV.Varför reagerar man inte kraftfullare på dödsfalleni metadonkön? Jag kan bara spekulera i orsakerna.Kan det vara så att man prioriterar missbrukarelägre än andra patienter, i synnerhet om de ärkriminellt belastade? En sådan syn är emot degrundläggande etiska principerna i vår hälso- ochsjukvårdslagstiftning, som säger att ''målet förhälso- och sjukvårdslagstiftning är en god hälsa ochen vård på lika villkor för hela befolkningen''.En annan orsak kan vara synen påmetadonbehandlingen. Många inomsocialtjänsten, men också politiker, har varitkritiska mot den, eftersom den innebär att manbehandlar narkomaner med ett narkotisktpreparat. Det strider enligt deras uppfattning motnarkotikapolitiken, vars mål ju är ett narkotikafrittsamhälle.Visst vill vi ha detta narkotikafria samhälle. Menför den skull får vi inte undandra narkomaner somskulle kunna rehabiliteras till ett normalt liv medhjälp av metadon, en sådan terapi. Därför har vi ifolkpartiet liberalerna motionerat om atttaket för det antal personer i som kan fåtillgång till metadon skall tas bort. harsocialstyrelsen frångått beslut, bl.a.efter hörande av aidsdelegationen, och höjt taketfrån 300 till 450 patienter. Vi förutsätter att taketkommer att höjas allt eftersom behoven förändrasoch tas bort helt. Därför har vi nöjtoss med ett särskilt yttrande i denna fråga.Däremot reserverar vi oss mot de begränsningarsom riksdagsmajoriteten vill ha när det gällermöjligheten till sprututbyte inom ramen för ett välkontrollerat program.För vill jag särskilt framhålla attytterligare data har framkommit i genomStig grupp, vilka styrker folkpartietliberalernas uppfattning i denna fråga. Här har manhaft ett sprututbytesprogram . Totalthar sprututbytesmottagningen besökts av 1 107personer som missbrukar intravenöst, varav 905olika personer . 202 är inte längreaktuella. Flertalet har upphört med sitt missbruk.Av de 1 107 kände man till 571 förut och trodde attmörkertalet var ca 300. Mensprututbytesprogrammet har lett till att man harfått höja detta antal ytterligare, till 500. Man haralltså nått mer än 500 personer med intravenöstmissbruk, som man inte tidigare hade kännedomom. Totalt rör det sig om 15 000 besök samt utlånav 47 000 sprutor och 93 000 nålar. Man har gjort2 500 HIV-tester. HIV-test eftersträvas var tredjemånad och man gör kraftfulla insatser för att få indessa personer i behandlingsprogram. I och medsprututbytesprogrammet, som infördes , brötsuppgången av hepatit bland missbrukare. 1990 harman inte haft något sådant fall bland missbrukarna.HIV-smitta förekom sporadiskt 1986 och 1987. Ettnysmittat fall upptäcktes , liksomytterligare sju fall som var kontakter. Men 1990 harman inte hittat något nytt fall av HIV-smitta blandmissbrukarna nere i Malmö.Återlämningsgraden när det gäller sprutor ärmycket hög, , och nålar . Dessutom fårman in sprutor från Lundaprogrammet samtsprutor som härrör från bl.a. och olikaorter i . Till detta kommer andra positivaeffekter, som att andelen bostadslösa i den härgruppen har sjunkit från två tredejedelar 1989 tillhälften i år.Samtidigt kommer oroande rapporter frånStockholm och om nyupptäckt HIV-smitta och gulsot bland missbrukare. Ur striktvetenskaplig synpunkt kan det synas angeläget attsärskilt , med en så länge låg förekomst avHIV-smitta bland dem som missbrukar intravenöst,fortsätter att låta bli att byta sprutor. Men jag trorinte att någon etisk kommitté, mot bakgrund av detvi vet, skulle tillåta en sådan obehandladkontrollgrupp. Därför är det viktigt attsprututbytesprogram får bedrivas i samverkanmellan hälso- och sjukvården och andrasamhällsorgan, som och polisen, ikontrollerade former och med möjlighet attfortlöpande göra en vetenskaplig utvärdering, menutan de politiska restriktioner som regeringen ochriksdagsmajoriteten har beslutat om.Därmed yrkar jag bifall till liberalernasreservation nr 7 till detta betänkande.Beträffande anonymiteten vill jag säga, atteftersom HIV-infektion leder till döden och vi intehar något effektivt botemedel, eftersom smittankan spridas sexuellt och därmed är en av de svårasteinfektionerna att hejda -- det har århundradenserfarenhet av syfilis visat -- är det av största vikt attalla som misstänker att de kan ha smittats av HIVlåter testa sig. Därför anser liberalernaatt det måste finnas en möjlighet att testa siganonymt. Erfarenheten från bl.a. visar attdet är få som begär anonymitet och de som begärdet anger sin identitet. Detta är ettsätt att långsamt bygga upp ett förtroende mellande skygga narkomanerna och hälso- ocksjukvården. Möjligheten till anonym testning måstefinnas för att vi inte skall missa fall.Därför yrkar jag bifall till reservation 9 tillbetänkandet.Anf. 103 () replik:Herr talman! Jag vill gärna bekräfta för BarbroWesterholm att jag har tagit del av den rapport somStig och hans grupp i harsammanställt. Det är ett mycket intressantmaterial, och jag kan även bekräfta att de slutsatsersom redovisade i sitt anförandefinns. Men materialet är inte tillräckligt fullständigtför att föranleda mig att på något sätt ändra denståndpunkt som jag redovisade i anförandet. Detfinns ingenting i materialet som visar att man harblivit mer framgångsrik i narkotikakampen.Det är fortfarande en felaktig signal atttillhandahålla verktygen. De som får dessa sprutorskall skaffa sig narkotikan på annat sätt, begåolagliga handlingar för att få tag i narkotika. Detfinns många olika sätt, men sammantaget strideralla dessa sätt mot lagen. Jag upprepar ännu engång att det är en felaktig signal att användaerfarenheterna för att tillåta ett utbyte av sprutor.Vi måste, som jag sade i anförandet, vidta allatänkbara åtgärder för att markera utåt att kampenmot såväl HIV som aids är lika viktig som kampenmot narkotika. Narkotika är också ett dödligt gift.Anf. 104 ()replik:Herr talman! Det finns inga data som tyder på atttillgången på sprutor i ett sådant här program skulleöka missbruket. Det är helt andra orsaker somligger bakom. Jag undrar just om ta på sitt ansvar att ha denna inställning. Vi fårsäkert anledning att diskutera detta underkommande år. Jag ser med stor oro på vad som kankomma att hända i , där man nu har fåttin smittan.Slutligen vill jag fråga hur devetenskapliga undersökningarna skall varaupplagda för att kunna övertyga omdet ena och det andra.Anf. 105 () replik:Herr talman! Jag ifrågasätter inte arbetsmetodikenbakom det material som gruppredovisar då det gäller att leda i bevis det de självakämpar mot, nämligen HIV/aids. Men det är viktigtatt man ser till att det finns minst sammavetenskapliga noggrannhet i kontrollen av vad somi det sammanhanget händer på narkotikaområdet.Här har vi en undersökning som någorlundahyggligt kan understödja den argumentation somfolkpartiet har pläderat för ganska länge ikammaren. kan man mot detta sätta deerfarenheter som erhållits i andra länder. Det finnsett omfattande sprututbyte både i och iSpanien. Men där kan vi dess värre konstatera attde andra följdverkningar jag har pekat på ärmycket besvärliga. Där finns det alltså erfarenhetersom talar för en motsatt ståndpunkt. Det finns medandra ord, herr talman, inte tillräckligt underlag föratt vi säkert skall kunna instämma i den ståndpunktsom har gett uttryck för.Anf. 106 ()replik:Herr talman! Jag tycker att det känns fint att hörade uppskattande ord som nämndebeträffande undersökningen i . Det ärfaktiskt vi i som har de mestvälkontrollerade programmen. De går inte attjämföra med dem som finns på andra håll, även omdata från en del av dem pekar i samma riktning. Detär just den kontrollerade formen och samarbetetmellan hälso- och sjukvården och socialtjänstensom utgör skillnaden.Glöm inte bort de omkring 500 missbrukare somman hittade nere i och som man kundehjälpa in i en rehabilitering. Det tycker jag ärmycket värt. De var alltså inte tidigare kända. Manstretar på där nere. Helst skulle jag vilja se ennationell kontrollerad studie med märkta sprutor,så att man kan hålla koll på i vilkenutsträckning de kommer tillbaka.Vi får säkert anledning att diskutera dettaytterligare ett antal gånger.Anf. 107 ():Herr talman! Nästan viktigare än vad vi säger i denhär frågan är att vi säger något. Jag menar då att detär viktigt att vi håller debatten och allvaret idebatten levande, eftersom det egentligen inte harhänt något som har gjort HIV/aids-problemetmindre sedan vi första gången diskuterade den härfrågan. Då hade vi en intensiv debatt. Vad som harhänt är att vi har lärt oss mer och att viockså kan räkna med att allmänheten vet mer. Mensamtidigt har förekomsten av smittan ökat mycket.Vi kan konstatera att det är en relativt långsam menändå nästan kuslig regelbundenhet i ökningen avsmittan.Vi har allt fler drabbade bland oss, människor somgår omkring med sin oro över att de är smittade ochsom inte vågar berätta om det på sina arbetsplatser,eftersom attityden till den här sjukdomenfortfarande är som den är. Allt fler finns också inomsjukvården, inom både den öppna och den slutna.Tidigare talades det mest om riskgrupper. Senareändrade man detta till att tala om ett riskbeteende,men man menade ändå en ganska klart avgränsadgrupp. vet vi att den största smittökningensker bland ''vanliga människor'', som i sitt ganskavanliga riskbeteende utsätter sig för smittfaran.Därför kan ingen uppgift vara viktigare än attinformera och upplysa på ett sådant sätt attallmänheten, och framför allt naturligtvis våraunga, blir inte bara kunniga utan även insiktsfullaom vad HIV i vårt samhälle innebär. Det är därförsom vi från ständigt återkommer medkrav på information och upplysning om detförebyggande arbetet.Genom socialutskottets försorg har ocksåskolöverstyrelsen fått extrapengar för att utbilda personal inom skolan för detviktiga utbildningsarbetet om detta inom skolan.Dessa frågor tas upp i reservationerna 1 och 2. Ireservation 1 pekar vi på att det nu skulle behövasen utvärdering av det informationsarbete som harskett, bl.a. i samband med HIV-testning, påungdomsrådgivningar, osv.I reservation 2 tar vi åter upp stödet tillfrivilligorganisationerna. Vi menar att en störreandel av de statliga informationspengarna borde gåtill dessa organisationer, helt enkelt därför att vi vetatt människor tar till sig ett budskap på ett heltannat sätt om det ges av personer som de har ensärskild värdegemenskap med.Som har sagts tidigare här är partierna i stora delaröverens om de stora dragen i aids-politiken. Det ärdärför som man också kan konstatera att vi harvarit relativt framgångsrika. Det är därför som manfrån flera länder är intresserade av att ta del av vårpolitik på detta område.Barbro har varit inne på de punkterdär vi har delade meningar. Jag tänker framför alltpå utdelning av rena sprutor. Varken BarbroWesterholm eller någon annan läkare har kunnatövertyga mig om att detta är en bra företeelse. Jaghade kunnat se ett värde i att vi hade fått till stånden försöksverksamhet på ett annat ställe i landet änbara i . Men anledningen till att vi inte harfått det är ju att inte har ställt upp påsin del av denna verksamhet, vilket jag menar är enförutsättning för att man skall kunna tala om attden är framgångsrik när det gäller både att stoppaHIV-spridningen och att få kontakt mednarkomanerna.Barbro hänvisar till verksamheten iSkåne. Där har man av tradition närmare kontaktermellan läkarna och , och där har manförmodligen bättre förutsättningar att kunnakomma fram till ett bättre resultat när det gäller attfånga upp narkomanerna. Men såvitt vi kan seföreligger inte den situationen i någon annan del avlandet.Jag har talat med ganska många infektionsläkare.De brukar säga att deras uppgift är att försökahindra smittspridning av HIV men att det inte ärderas ansvar att ta hand om narkomanerna och attbehandla dem för deras narkomani. Det sägermycket tydligt att om vi skall kunna plädera för enutdelning av sprutor -- och då talar jag bara ombegränsade försöksverksamheter som kan ge ossbelägg för om detta är framgångsrikt, eftersom viinte vet det -- är en förutsättning attsocialtjänsten och polisen ställer upp.Herr talman! Från står vi givetvisbakom de reservationer som vi har fogat tillbetänkandet, men jag avstår från att yrka bifall tilldem.Anf. 108 ()replik:Herr talman! Jag noterar att man fråncenterpartiets sida inte är avvisande till att vidgaden här försöksverksamheten medsprututbytesprogram. Jag tror därför att det är enmycket viktig signal att sända ut från den politiskanivån, att vi ser det som angeläget med en sådanvidgad verksamhet i kontrollerade former. Det ären viktig signal till inte minst , och detär angeläget att den kunskap som finns i södraSverige sprids till andra delar av landet. Det är justi samverkan mellan dessa tre parter som en sådanverksamhet kan bli lyckosam. Men det har blivitnågot av ett ställningskrig. Det var en kommentartill det som sade.Anf. 109 () replik:Herr talman! skall inte se dettasom en signal från min sida att jag skulle viljautvidga någon verksamhet med utdelning avsprutor. Vad jag fortfarande står bakom är detriksdagsuttalande som innebar att man medgav enförsöksverksamhet på högst tre ställen i landet. Föratt vi skall få någon form av vetenskapligutvärdering och för att se om det finns något beläggför att den här verksamheten kan försvaras hade jagsåledes gärna sett att vi hade fått en verksamhet tillstånd på ett annat ställe än i Skåne.Anf. 110 MARGÓ ():Herr talman! En dödlig sjukdom som överförsgenom vårt sexuella beteende är en fruktansvärdkombination. Om det förebyggande arbetet enbarthandlade om att sprida kunskap kunde vi nu slå osstill ro och vara ganska nöjda med vårt arbete. I dagvet nämligen barn ända ned i sju--åtta-årsåldern attHIV/aids är en sexuellt överförbar sjukdom. Ochungdomar och folk i allmänhet vet ganska väl attkondom är det preventivmedel som bäst förhindrarsmitta. Men det handlar inte bara om kunskap. Detsvåra är att få människor att tillämpa kunskapernapå det egna beteendet. För kvinnor handlar det heltenkelt om att våga ställa krav på männen attanvända kondom. Och för männen handlar det omatt använda kondom.Förmågan att ställa krav i en sexuell relation och attta ansvar för sin egen och andras hälsa genom enförändrad sexualteknik står i direkt relation tillsjälvsäkerheten och den trygghet man känner i sinidentitet. Om man tycker om sig själv och kännersitt värde bryr man sig också mer om sin hälsa. Menom man genom omvärlden får lära sig att avsky sigsjälv eller att betrakta sig som sjuk, onormal ellermindre värd, så kan man inte ställa krav, och mankanske känner att det gör detsamma om man blirsjuk.Det har väl aldrig varit lätt att vara ung ochhomosexuell, men HIV-infektionens intåg har noggjort det än värre. Och det är unga homosexuellapojkar som har drabbats hårdast.Den heterosexuella kärleken hyllas överallt i vårtsamhälle, i filmer, i schlagertexter och i böcker.Men den homosexuella kärleken osynliggörsfortfarande på några få undantag när. Och även närdet gäller homosexualitet har vi den kvinnligaunderordningen. Om det är ovanligt att samhälletger en positiv bild av två pojkar, män, som har ettförhållande, så är det ännu mer ovanligt att mansynliggör två lesbiska kvinnor. Lesbiska kvinnorhar jag bara sett på bild när bilderna är avsedda attkittla heterosexuella män.Många homosexuella pojkar och flickor saknar heltpositiva förebilder. Negativa förebilder finns detalldeles för gott om. Men de har inga positivaförebilder att ty sig till. I skolan låtsas man sällanom att 5--av eleverna sannolikt ärhomosexuella, och lesbiska flickor finns knappast isinnevärlden, som jag sade tidigare. Skolan måsteändra sin samlevnadsundervisning så att även deungdomar som inte är heterosexuella kan kännaigen sig och känna att det här berör dem. Det är enförsta förutsättning för att man skall kunna få enidentitet. Vi måste erkänna öppet att det finnsannan kärlek än den heterosexuella. Skolan måsteta sitt ansvar för att alla ungdomar får positiv syn påsig själva och sin sexualitet, för utan en positiv synpå sig själv är det svårt att vara rädd om sig självoch andra. Vi menar att det ur förebyggandesynpunkt är minst lika viktigt somkondompropagandan att samhället går in för attmedvetet förstärka ungdomars självkänsla, oavsettvilken sexuell läggning dessa har. De måste få höraatt de är normala, att de duger och t.o.m. är bra.Flera talare före mig har sagt att det i detförebyggande arbetet för att bekämpa HIV/aidsfinns en bred samstämmighet. Jag instämmer i det.Det är skälet till att vi lyckats ganska bra i Sverigepå detta område.Vänsterpartiet har en avvikande mening gentemotmajoriteten bara på en punkt, som vi har haft uppeflera gånger tidigare, och det är inställningen tillanonymiteten vid provtagningen, där vi tycker somfolkpartiet. Vi tror inte att det är någon fara medatt låta människor få möjlighet att vara anonyma,även om testet skulle visa att smitta förekommer.Vi är övertygade om att när man har uppbyggt ettförtroende mellan den smittade och mellan denbehandlande läkaren, är den smittade intresseradav att tala om om vem hon eller han är och varläkaren kan få tag på henne eller honom för att fådel av de behandlingsmetoder som håller på attutvecklas.Herr talman! mening finnsantecknad i reservationerna 3--9 i betänkandet.Eftersom jag inte har för avsikt att begärarösträkning, yrkar jag inte heller bifall tillreservationerna.Anf. 111 ():Herr talman! de gröna har ända sedanvi kom in i haft motioner om attungdomsmottagningar skall inrättas i allakommuner. Det är mycket viktigt att arbetamålmedvetet förebyggande bland de unga. Detgäller både kroppslig och själslig profylax. Attkunna förhindra oönskade graviditeter i stället föratt göra aborter är oerhört viktigt. Att förebyggakönssjukdomar och att undvika HIV-smittan ärlika viktigt. Därför gläder det oss att Sverigeverkligen har satsat förebyggande, för det tycker viatt man har gjort. Att få höra att en fjärdedel av allabarn som dör i dör i aids, att få veta att40 % av kvinnorna där är HIV-smittade, att få vetaatt de svårast aidssjuka barnen skickas hem frånsjukhusen för att få dö hemma, ofta tillsammansmed sin sjuka mamma, är verkligen deprimerande.Det fick jag höra . Men så är det i södraAfrika. Det är dess invånares verklighet.Det är också sorgligt att träffa unga människor härhemma i som smittats av HIV. Jag träffadeför någon vecka sedan en ung trevlig familj, därmannen, hustrun och deras lilla barn hade utvecklataids. Det var för resten en av våra f.d. idrottsflickorsom råkat så illa ut. Man kan bli bedrövad över attde unga inte förstått och inte lyckats skydda sig motHIV och aids. Varför är det inte fullständigtsjälvklart att skydda sig mot aids? Har trots alltinformationen inte gått hem? Vi har ju ändå satsatså stort i och haft så storaupplysningskampanjer.Som malmöbo vill jag också stödja . Vi i är positiva till attförsöksverksamheten i det s.k. --får fortsätta och slutföras. Det innebär attsprutnarkomaner får gratis byta sprutor ochkanyler mot nya för att undvika att bli HIV-smittade eller själva smitta andra. Samtidigtpåverkas ju dessa narkomaner att sluta medanvändning av narkotika. Dessutom fångar manupp nya. Det kan inte vara något fel att arbeta pådet sättet; det måste vara rätt.Miljöpartiet yrkar härmed bifall till reservation 9,mom. 13, som gäller anonymitet vid HIV-test. Detär så viktigt att den som är smittad inte spridersmittan vidare, att anonymiteten som innebär enminskad samhällskontroll inte får bli ett hinder förHIV-testen. I övrigt anser jag att utskottetsskrivning i betänkandet är bra.Anf. 112 ():Herr talman! I detta betänkande behandlasmotionsyrkanden som tar upp HIV/aids- och andrasmittskyddsfrågor. De flesta frågor har för övrigt varit uppetill behandling tidigare.