prot · GE097 · 1990-10-11 00:00:00 — Vi menar attkommunerna bör kunna använda den häromstruktureringsresursen inom ramen förpropositionens syften men i övrigt fritt.Vilka är då vinsterna med denna omfattandeförändring? Vi har ibland beskyllts för att görapappersreformer. Sådana beskyllningar vill jagalldeles bestämt tillbakavisa. Jag menar att detfinns tre alldeles klara vinster med den reform vi nulägger fram.För det första får vi ett kraftfullt medel att driva påutvecklingen av boendealternativ. Detta är, det vetvi alla, en utomordentligt viktig faktor. Vi måste fåfram flera boendealternativ i för gamlamänniskor.För det andra ökar tryggheten för gamla som hardel av kommunens äldreomsorg genom detförhållandet att kommunen får tillgång tillsjukvårdskompetent personal. Den personalenbehövs för tillsyn, för insatser inom en grupp därman ofta pendlar mellan att vara frisk och att varasjuk och där just tillsynen enligt min meningkommer att vara en viktig trygghetsfaktor.För det tredje skapar vi med den här reformenstörre ändamålsenlighet i användningen avresurserna. Vi kan bli träffsäkrare när vi sätter inresurser som inte är splittrade på två huvudmänutan som en huvudman förfogar över.På det här sättet, herr talman, har vi möjlighet attförena viktiga socialpolitiska mål med en bättrehushållning inom äldreomsorgen. Somjag ser det, är detta ett viktigt förslag för att mötaden utveckling som vi kan vänta inom den svenskaäldreomsorgen.Anf. 54 Förste vice talman ():Herr talman! Det tar sig, statsrådet !Personalkooperativa daghem skall äntligen kunnafå statsbidrag. I debatt efter debatt har BengtLindqvist sagt blankt nej -- det skulleöppna för kommersiella krafter.Även om den här omvändelsen under galgen är ettsteg i rätt riktning, är det alldeles för litet. Dengigantiska orättvisan mellan ochkooperativ barnomsorg och alla andra alternativkvarstår ju i all sin prakt: 60 000, 70 000 kronoreller mer i stöd per barn eller noll, och det ärverkligen inte de bäst ställda som står utan varjestöd till sin barnomsorg.Det senaste året har vi sett hur land efter land harkastat av sig sina socialistiska ok i en obändliglängtan efter frihet och demokrati. Vi kan och skallhjälpa dem på många sätt, men vi har också mycketatt lära av dem. Erfarenheterna från mer än 40 årsplanhushållning visar att politikerstyrning ochmonopol, hur välmenta de än må vara, leder tillköer, orättvisor, obefintlig valfrihet och ständigabortförklaringar.På viktiga områden har vi i samma köersom där. Inte när det gäller mat, kylskåp och bilar,för där har vi marknadsekonomi, men när det gällerså viktiga områden som barnomsorg, sjukvård ochäldreomsorg.De s.k. rika klarar sig alltid. De kan ju betala sinvård eller omsorg privat. Men alla andra? Dagligenoch stundligen möter man föräldrar, sjuka, gamla,förtvivlade och desperata människor, och precissom i de forna socialiststaterna möts vi här i Sverigeav ständigt nya löften och ständigt nyabortförklaringar.Vad som krävs är en helt annan politik medmångfald och valfrihet på lika villkor, med detallmännas stöd men utan dess styrning. Alla, intebara några, måste äntligen få garanti för vård i tid.För oss moderater är det självklart att det ärföräldrarna och inte politikerna som vet vad som ärbäst för barnen. För oss är det självklart attbarnomsorgsstödet därför äntligen måste blirättvist och följa barnen. För det krävs en heltannan barnomsorgspolitik än densocialdemokraterna och står för.Också på sjukvårdens område måstepolitikerstyrningen och landstingsmonopoletersättas av patientens valfrihet. Det är därför viföreslår en allmän sjukvårdsförsäkring somomfattar alla, det lilla barnet lika väl som den äldstebland de äldsta, lodaren i parken lika väl somstatsrådet eller generaldirektören.Om det egna inte kan göraoperationer , kan patienten vända sig till ettannat landsting eller en privat klinik, utan att detkostar mer. Och är man inte nöjd med vården vidett sjukhem, kan man välja ett annat som mantycker är bättre. Patientens ställning skulle bli såmycket starkare. Det är faktiskt så, statsrådetLindqvist, att valfrihet på lika villkor skulle vara enutomordentlig kvalitetsgaranti.Lika viktigt är det för oss moderater att man skallkunna välja vård och omsorger på äldre dar. Ocksådär måste den gamle få betydligt större makt ochsjälvbestämmande än . Valfriheten måsteskrivas in i lag.Vi löser inte problemen genom att bara flyttaverksamheter från ett monopol till ett annat.Därför kan vi inte acceptera regeringensäldrevårdsproposition. Den politikerstyrning ochplanhushållning som visat sitt totala misslyckandepå så många håll runt om i världen skulle ju kvarståograverad.Till sist skulle jag vilja ställa några frågor.Socialdemokraterna säger att de vill gesmåbarnsföräldrar garanterad rätt till barnomsorg,när det nu blir. Varför ställer man då inte upp påvårt förslag att ge alla sjuka en garanti för vård ?Är vård av sjuka på något sätt mindre viktigt änvård av barn?Och hur går det, statsrådet , förpensionärer med låga pensioner som inte tjänar såmycket, kanske ingenting alls, på de sänktainkomstskatterna men som drabbas desto hårdareav de ofta dramatiska hyreshöjningar som kommeratt bli en följd av skatteomläggningen? Skall dehänvisas till socialbidrag, eller hur har man tänktsig?Ensamföräldrarna, för att ta en tredje fråga, skalltydligen inte få den utlovade kompensationen förden skattereduktion som försvinner vid årsskiftet.Vad gör man för dem?Det sorgliga, herr talman, är attsocialdemokraterna tycks vara mera inriktadepå bortförklaringar och på att gå till vildsintaangrepp mot oss moderater än på det omtänkandesom så utomordentligt väl behövs.Anf. 55 ():Herr talman! Vill man försöka sig på en rättvisbedömning av regeringens insatser på det socialaområdet, tycker jag att det finns fler saker sominledningsvis bör erkännas. Den första är att deuppgifter som det handlar om är svåra, attverkligheten är sällsynt motspänstig. En hel del avde sociala problemen har inte någon egentliglösning utan tillhör våra eviga följeslagare. Det ärlidanden som kan lindras och mildras men inte iegentlig mening botas.Det andra erkännandet är att de ekonomiskaresurserna är starkt begränsade, att allt vad vi villgöra inte går att uträtta . En del avdessa restriktioner är visserligen självförvållade avregeringen, men det får vi diskutera i andrasammanhang. Här räcker det med att konstatera atttillgångarna på kort sikt är begränsade och att endel brister inte går att eliminera genast. Det tredjeerkännandet är att regeringen inte är ensam aktörpå det här området, utan att viktiga uppgifterhanteras självständigt av kommuner och landsting.Statens roll är inte att gå in i olika enskildheter utanatt vaka över systemet i stort, att de olika bitarnapassar in i varandra och att ingenting faller mellantvå stolar.Anspråken på regeringen är alltså starktbegränsade. Men jag tycker ändå inte attregeringen lever upp till de anspråk som rätteligenkan ställas, att agera tillräckligt kraftfullt inomgivna ramar. Tvärtom ser vi på område efterområde att man är väldigt långsam att ta till sig nyaidéer, att man bromsar och stretar emot. I dettaligger också en misshushållning med mänskligaresurser, ett slöseri med tillgångar som skulle kunnaha utnyttjats för att hjälpa lidande och behövandemänniskor.Låt mig peka på sex sådana områden, därregeringen har ett direkt ansvar för de köer ochproblem som har uppstått.1. Här har regeringen i åratallagt lock på de nya alternativen, på de skapandekrafter som velat pröva nya vägar. Det är en stortragedi och ett stort misslyckande från regeringenssida att vi inte kunnat nå målet full behovstäckning1991 som regeringen och gemensamtstår bakom. Visserligen retirerar man steg för stegoch accepterar långsamt nya ideér, men det gårförtvivlat långsamt. Den senaste reträtten är atthandelsbolag skall få bedriva barnomsorg men inteaktiebolag. Jag ser fram emot att denna subtila distinktion på detideologiska området.2. Det andra området är sjukvården. Vi har levtrövare om sjukvårdsköerna så länge jag kan minna.Numera finns åtminstone årliga översikter avköläget från . Den senaste rapportenvisar på ett läge som i stort sett är stabilt -- köernablir varken kortare eller längre.En sådan stabilitet tyder på att vi egentligen intehar någon resursbrist: vi har kapacitet för deoperationer som behöver utföras, men eftersomman inte klarar av puckeln så tvingas praktiskt tagetalla icke-akuta patienter att vänta i månader ellerår på sin behandling. Detta är ett helt onödigtlidande och det är samhällsekonomiskt vanvett.Och vad har regeringen gjort? Ja, länge gjorde manabsolut ingenting. och även BoHolmberg patrullerade som ståndaktigatennsoldater längs gränsen mellan socialförsäkringoch sjukvård och förklarade att den absolut intefick överskridas annat än genom det storaklumpanslaget enligt . Sedanförsjönk man i grubbleri, och nuäntligen börjar det synas några tecken på aktivitet,även om resultaten än så länge är mycketblygsamma.3. Ett tredje område är hanteringen av ungdomarmed problem. Här finns det en lag som vi i stort settär överens om, men lagen fungerar inte.Domstolarna beslutar om LVU-vård och så finnsdet ingen LVU-vård. 150 av de svårast belastadeungdomarna susar runt och kan inte tas om hand.Här är problemet inte brist på pengar. Det finns enmiljard i statsbidrag för ungdoms- ochmissbrukarvård som regeringen skulle ha kunnatanvända för att få fart på verksamheten. I ställethar man kastat ut huvuddelen på ett alldelesplanlöst sätt utan att få fram de behandlingsinsatsersom skulle behövas. Här faller ansvaret myckettungt på regeringen, som helt enkelt inte klarat atthantera den lag som riksdag och regering harutformat.4. Detsamma gäller ett fjärde område nämligenrättspsykiatrin. Här finns mycket klara riktlinjersom skall följas och som regeringen inte klarar avatt följa. Detta har påpekats upprepade gånger avJO och av utan att regeringen tar reson.5. Så har vi äldreomsorgen. Det är också ettområde där vi sett en del socialdemokratiskareträtter , t.ex. i fråga omålderdomshemmen. Men vi har också mött mycketmotstånd när vi krävt kraftigt ökade insatser för desenildementa. Till slut gick det att skapa enriksdagsmajoritet för detta krav , och nukommer av allt att döma ett förslag i Ädel-propositionen som nära ansluter till folkpartietsförslag om att införa stimulansbidrag för utbyggnadav gruppboende för bl.a. senildementa. Det tyckervi självfallet är utmärkt och hoppas därmed att detmostånd vi mött i fråga om gruppboende ochdagvård för senildementa därmed skall varaövervunnet.6. Låt mig allra sist nämnaarbetsskadeförsäkringen. Även där har vi möttmycket ovett från socialdemokratins sida när vipåtalat de uppenbara och rent av hälsofarligasystemfelen. råder en allt större enighet om attkonstruktionen är sjuk och att någonting måstegöras.Får jag sammanfatta det här inlägget så ser visjälvfallet positivt på att regeringen efter handfångar upp våra förslag och idéer. Jag kan faktisktinte på rak arm komma på något enda område därinte socialdemokratin först sagt nej och sedankanske och därefter ja till de tankar som framförtsfrån sida. Men det sorgliga är att detgår så förtvivlat långsamt och att tiotusentalsmänniskor faktiskt lider skada av denlångsamheten.Anf. 56 ():Herr talman! Det är många frågor som ärhögaktuella inom det sociala området. Det handlarmycket om ekonomi och om hur det skall gå medutbyggnad av barnomsorg, sjukvård ochäldreomsorg. ställde härinledningsvis frågan: Vad krävs av oss ? Han gav svaret själv: att vi använderresurserna på bättre sätt och på rätt sätt.Ett grundfel socialdemokraterna gjort sig skyldigatill inte minst är att man inteutnyttjat de resurser som faktiskt finns. Detta berorinte på tillfälligt förbiseende, utan det är avideologiska skäl som man har vägrat. harsocialdemokraterna äntligen på vissa områdenreviderat sin uppfattning och omprövat gamlaståndpunkter. framlades t.ex. förslag om attstatsbidrag skulle utgå till familjekooperativ,personalkooperativ, barnomsorg som bedrivs avideella organisationer, privat barnomsorg -- om deuppfyllde de allmänna kvalitetskrav som manställer på barnomsorg över huvud taget. Mensocialdemokraterna sade nej. Efter hand har dockden s-märkta regeringen gett med sig underopinionens tryck.Nu gör man stor affär av att personalkooperativ kanfå statsbidrag. Men det har vi motionerat om imånga år.Hade man från socialdemokratiskt håll varit öppeni sin attityd till alternativ redan tidigare, hade densituation som råder på barnomsorgsområdet intevarit sådant bekymmer som till nu.Vi nås ständigt av rapporter som måste varanedslående för socialdemokraterna och regeringennär det gäller målsättningen om utbyggnad avbarnomsorgen.Den inriktning av familjepolitiken ochbarnomsorgen som vi i vill stå för skallerbjuda valfrihet i olika former, där det personligainitiativet skall få komma till sin rätt på ett heltannat sätt än , och där friheten att väljaomsorg för barnen också skall innefatta rätten attförkorta sin arbetsdag eller vara hemma på heltidunder när barnen är små genom införandetav ett vårdnadsbidrag, där föräldrarna får mer attsäga till om.Till de stora outnyttjade resurserna hör fortfarandesvenska kyrkan. startar man ändå på många hållgenom att bilda föreningar. Men det måste vara likasjälvklart för som för frikyrkor attdriva omsorg i egen regi och få statsbidrag påsamma villkor som andra. Det förvånar mig attproblemet ännu inte är löst. Varför skall det ocksåpå detta område ta så ?Att man inte har utnyttjat de resurser som finnsgäller också vårdområdet i fråga om äldre.Dessutom har landsting och kommuner unde förlorat minst 17 miljarder. Kommunsektornhar förlorat avstatsbidragen. Vi vet att antalet äldre ökar. Vi vetatt det blir fler 75-åringar fram . Vivet också att människor behöver mersjukvård än andra. använder den grupp somär av alla slutenvårdsresurser.Det går inte att bortse från att de äldres behov avvård spelar en central roll också i vårsjukvårdsapparat.Om det inte finns lämpliga boendealternativ somkan avlasta sjukhusen, kommer äldre att''onödigtvis'' uppta ett mycket stort antalsjukhussängar.Nu framlägger regeringen ett förslag om enadministrativ förändring, där risken finns att manpåför alla kommuner en modell utan att ta hänsyntill att man på det sättet riskerar att bryta nedverkligt fina samverkansformer, som på många hållkommit till stånd mellan kommuner och landsting.Det är risk för ökad byråkrati utan att omsorgenblir bättre.Det kan bli fråga om ett resursslöseri som visannerligen inte har råd med i vårt allmänt svåraekonomiska läge. Dessutom är det väldigt svårt attnu se vilka konsekvenserna blir förlångtidssjukvården. Därför kan vi från centernssida inte acceptera propositionens utformning. Dethade varit betydligt bättre att hadehjälpt till att också här ta till vara de möjligheteroch resurser som finns för att komma till rätta medäldreomsorgens otillräckliga utbyggnad på mångahåll.Riksdagsbeslutet när det gäller om- och nybyggnadav ålderdomshem borde öppna nya möjligheter atterbjuda äldre människor en boendeform som längehar efterfrågats och saknats. Inte minst ärålderdomshem ett nödvändigt alternativ tillsjukvården. Anledningen till att man ute ikommunerna inte har kunnat utnyttjamöjligheterna är, såsom omvittnas på många håll,en brist på stringens i informationen om vadriksdagens beslut innebär. Byråkratin tar överhandockså här. Därför uppstår ofta en beslutsvåndabland både tjänstemän och politiker i mångakommuner.En satsning på moderna ålderdomshem skulle hainneburit en avlastning av sjukvården och ett bättrealternativ för de äldre när det gäller boendeform änvad som står till buds när man blir gammal ochinte orkar så mycket längre. Vi har också föreslagitatt 500 milj.kr. skall satsas på gruppboende fördementa.Så varför alltid denna fördröjning avgenomförandet av bra beslut? Jag tänker påpersonalkooperativen. Och varför alltid såkrångliga förslag? Jag tänker på propositionen omlångtidssjukvården när utmärkta ochefterlängtade reformer stoppas.Anf. 57 ():Herr talman! Jag skall börja med att uttrycka mintillfredsställelse över att vi har bägge ministrarnahär i kammaren. Jag tycker att det är väldigt bra,och det gör det också meningsfullt att vidgadebatten litet grand och inte bara tala om de nyaförslagen.Jag skall i alla fall börja med att kommenteraförslaget om äldreomsorgen. Det är svårt att uttalasig innan man sett hur förslaget konkret ser ut. Menvi vet att de behov som man med detta förslag villtillgodose finns och att man behöver göra någontingåt problemen. Den fråga som jag tycker att vi måsteställa oss är denna: Hur kommer kommunerna attkunna klara det här ansvaret? har vi enutveckling där kommunerna får allt flerarbetsuppgifter och ett allt större ansvar för mångaväsentliga områden i vårt samhälle, somkommunerna i en del fall dåligt klarar sinaansvarsområden. Ungefär hälften av kommunernahar inte klarat att bygga ut barnomsorgen. Vi vetockså att kommunerna har nya stora uppgifter påmiljöområdet som de inte klarar av. Det bristerockså en hel del på område. Jagskall återkomma till vad man brukar kalla familj-och individomsorg.När man konstaterar brister på så många viktigaområden undrar jag om det är ansvarsfullt att läggaöver ytterligare ansvar på kommunerna utan attförst se hur de nya ansvarsområdena utvecklar sig.Skolan är det senaste exemplet, och vi vet ännu intehur det kommer att gå på det området.En annan fråga som inställer sig är denna: Kommerdessa pengar att räcka? talar om enöverföring på mellan 17 och 20 miljarder frånlandstingen till kommunerna plus 5,5 miljarder inya pengar. Är det för det första möjligt att göraden överföringen? Landstingen har ettunderskott på 8 miljarder. Är det möjligt att föraöver pengar från en verksamhet i ekonomisk kristill en annan verksamhet i ekonomisk kris?Kommer för det andra de 5,5 miljarderna att räcka?Jag förstår att det är svårt att ge ett svar påden frågan. Jag tycker emellertid att hela frågan omekonomin hänger i luften.Detta hänger inte minst samman medavtalsdiskussionerna inom landsting ochkommuner och bland de offentliganställda. Deoffentliga arbetsgivarna säger att det inte finnsnågot utrymme, och då svarar facken med att mani så fall får skära ned på verksamheten. Detta gällerbåde landsting och kommuner. Den här krisenmåste man ju göra någonting åt.Jag vill också något beröra situationen påsocialbyråerna i våra kommuner, som har ettstort ansvar och som vi vet inte fungerar.Socialstyrelsen har just lämnat en rapport som visaratt läget är krisartat. Socialbyråerna har inte tid,folk och pengar att utföra det viktiga arbete som deär ålagda.Under sommaren har vi fått ta del av ett antalhemska händelser med misshandel av små barn.Ansvariga chefer inom säger: Hadevi haft resurser skulle vi ha kunnat förhindra dessahändelser, men vi har inte haft tid; vi har varittvungna att sitta på våra rum, bl.a. för att räknafram budgetunderlag.Vi kan nu läsa en artikelserie i somhandlar om ensamma mammor som haftbesvärligheter av olika slag, både med sig själva ochmed barnen. Det gäller bl.a. ekonomi ochmissbruk. Det är fråga om komplicerade problem.Gemensamt för dessa mammor är att de frågar:Varför fick vi aldrig något stöd ? Varför måstedet hända en katastrof och varför måste barnenomhändertas och placeras på dyrainstitutionsplatser innan vi kan få hjälp och stöd?Jag har erfarenhet av kommunalsocialvård, och jag vet av egen erfarenhet att detblivit en utarmning av . Personalenkan inte bedriva den förebyggande och uppsökandeverksamhet som skulle kunna förhindrainstitutionsplacering och omhändertagande. Vi harfått en socialvårdsspiral som ständigt går nedåt. Idenna utarmning ingår också att personalen intekan få utveckla sin kompetens och sina ambitioner.Någonting måste göras åt detta.Det förvånar mig att socialministern i enallmänpolitisk debatt i början av ett riksdagsår intehar någonting att säga om detta. Det förvånar mig,och jag tycker att det är beklämmande. Detta ärproblem som människor har inpå huden. Jag tyckerockså att det är förvånande att man i diskussionerom både äldreomsorgen och barnomsorgen talarom att vi måste få bättre resurser och använda dessabättre. Den största resursen inom hela dettaområde är personalen. Jag tror att vi kan varaöverens om att har vi ingen personal, så har vi helleringen verksamhet.Hur har man tänkt sig att klara rekryteringen avden nya personal som kommer att behövas inomäldreomsorgen med tanke på den ökning av antaletäldre med ett ökat vårdbehov som har redovisatsbl.a. i den här debatten. Jag har glömt den exaktasiffran på hur många tusentals personer det är sombehövs inom äldreomsorgen, men jag vet att siffranär ofantligt hög.Det är likadant inom barnomsorgen. Varifrån får vipersonalen? Vi vet att personalen går över tillprivata verksamheter. Lönen ocharbetsförhållandena inom kommunerna är dåliga.Personalen får inte utveckla sig i sitt arbete, och denfår ingen stimulans. Man har ingen möjlighet attförverkliga sina ambitioner.Anf. 58 ():Herr talman! I gårdagens viktiga debattdiskuterades Europafrågorna. I en diskussion togsflyktingfrågorna upp och i en annan den socialadimensionen. Regeringen lyste med sin frånvaro.Jag bestämde mig för att inte gå upp att diskuterasociala frågor , för det känns ganskameningslöst när inte regeringen ser till att skickanågon representant då viktiga frågor som skalldebatteras i . Regeringen läste tydligenmina tankar, och för säkerhets skull skickade dentvå representanter. Då kan vi kanske få svar pånågra av de frågor som togs upp i går om den socialadimensionen i Europasamarbetet.I dag sker det hårda nedskärningar inom vård ochomsorg. använde man sig ofta avosthyvelsmetoden. tar man hela tårtbitar, utanatt diskutera vilka effekterna blir och vilka somdrabbas. När skyddsnätets maskor blir större, ärdet de svaga som ramlar igenom fortast. Det har många exempel på, bl.a. i kvällspressen. Det ärdags att föra en stor och genomgripande debatt omsamhällets ansvar, vilka uppgifter som vigemensamt skall bära och bekosta samt vilkauppgifter som kan överlåtas på andra.Om man inte hittar några alternativ kommer densociala sidan, som den ser ut , att ramla ihop.Man drar t.ex. in skolpsykologen och bryr sigvidare inte om de barn som behandlades avskolpsykologen. Det är klart att det blir enöverbelastning och rasar det hela.Vi måste bygga en mycket bättrenätverksverksamhet där vi tar bättre hand omvarandra, där vi får tid för omsorg, vård ochomtanke om varandra. Vi måste bygga upp nyanätverk i bostadsområdena där människornaverkligen lär känna varandra. Då kanske ocksåmänniskor reagerar när densociala situationen inte är acceptabel.Barnen är naturligtvis de svagaste i samhället, menockså de som är viktigast att satsa på. EnligtVälfärdsbullentinen är det fortfarande till störstadelen de högavlönade och välbeställda somutnyttjar den kommunala barnomsorgen. Delågavlönade får försöka att hanka sig fram på annatvis. Jag skulle vilja fråga hur mycket regeringentänker satsa på alternativen.I somras rapporterades att man inte skulle klaraden fullt utbyggda barnomsorgen. Om man barasatsar på en form är det klart att det inte går, mendet finns ju möjligheter att viaföreningsverksamheten bedriva en delbarnomsorg. Men då måste man stimulera detta.Det finns redan bra lokaler på många håll somborde kunna utnyttjas.Dagmammorna är också viktiga. När fårdagmammorna bli klassade som yrkesarbetandeoch rätt att räkna in sina egna barn i gruppen? Attvara dagmamma är faktiskt ett arbete och nog såtufft.Ingen kedja är starkare än sin svagaste länk. Menman måste se upp så att inte vårdkedjan brister.Hela vårdkedjan måste fungera.Samtidigt som vi satsar på ,och andra dyrbara projekt, skär vined friskt på det som kanske är det absolutviktigaste för ett fungerande samhälle, den socialasidan. Vi måste få i gång en debatt om vad det är vibehöver, vilken vård och omsorgvi skall ha och hurvi skall lyckas med det förebyggande arbetet. Vimåste bry oss mer om varandra, satsa påalternativen och dra ned .