prot · GE0944 · 1990-12-12 00:00:00 — Det blir ju tillfälle att återkomma tillfrågan om läroplanerna senare, och därför tar jaginte upp den saken . Men kvar står attmoderaterna säger att eleverna skall ha rätt attutvecklas maximalt efter sina förutsättningar. Iutbildningsplanen för grundskollärarlinjen står skall stödja varje elevs utveckling. Det är inteexakt samma formulering, men jag måste säga attdet är väldigt litet som skiljer på den punkten. Somjag sade har jag inte för avsikt att försökaövertyga . Andra får välbedöma vilka skillnader det finns i formuleringarnanär de får se dem in extenso.Till vill jag säga att med den totalaformuleringen i reservation blir det tillslut ändå kommunen som har rätt att avgöra hurman skall förhålla sig. Det framgick av de senareformuleringar som har i sinreservation, att det till slut ändå är kommunen,allmänintresset, som tar över särintressena. Jagtycker därför att reservationen inte skiljer sigsärskilt mycket från utskottsmajoritetensståndpunktstagande.Miljöpartiet säger i sin reservation att statsbidragetskall gå till skolan direkt. Jag vill i korthet säga tillEva Goe s att det finns en del problem med detta.Det är bl.a. svårt att definiera vad en skolenhet är.Jag kan hänvisa till ett tidigareutredningsbetänkande där man kom fram till attdetta inte är alldeles enkelt. Man måste också frågasig om det finns nationell statistik på detta områdesom gör det enkelt att skicka bidraget direkt tillskolorna. Detta har att göra med en rad strukturellakriterier, som man på ett enkelt sätt måste kunnata fram utan att ha en omfattande byråkrati för attdefiniera detta. Det finns alltså en rad mycketpraktiska hakar i förslag. Det serenkelt ut på papperet, när man säger att bidragetskall skickas direkt till skolan. Men man finner attdet inte är så enkelt om man tränger in i problemet.Det beror på svårigheten att begreppet''skolenhet''. Det är ett av skälen till att vi anser attdet inte finns någon möjlighet att gå den vägen.Tredje vice talmannen anmälde att LarsLeijonborg, s och att till protokollet få antecknat att de inteägde rätt till ytterligare repliker.Anf. 52 Statsrådet ():Herr talman! Jag skall inte kommentera utskottetsbetänkande, för det har utskottets ordförande gjortpå ett förtjänstfullt sätt. Däremot förtjänardebatten som sådan en kommentar. Den har visatpå en betydande enighet om den skolpolitik sompropositionen representerar. Vi kommer på nästanalla punkter att få stöd av för den linjesom läggs fast i propositionen.Debatten har också varit bra på så sätt, att den visatatt samstämmigheten om de här linjerna mycket välkan ligga till grund för en politisk enighet också utei kommunerna i den utveckling som vi nu harframför oss. Det är en styrka för skolan.Den enigheten har ett undantag och har haft såunder väldigt . Det är moderatasamlingspartiet som medvetet ställer sig utanför.Jag har följt skolpolitiken här i sedan1979 och har haft tillfälle att lyssna till deanföranden som brukarhålla, anföranden av samma slag som det hon höllockså . Det är ett aggressivt tonläge, ettutdömande av skolans verksamhet, ensvartmålning av vad som sker runt om i vårt landvarje dag på 5 000 arbetsplatser.Jag håller med i det han sade omatt den typen av beskrivning av vad som sker utei skolorna verkligen inte bidrar till att locka ungabegåvade människor att välja läraryrket. Eftersomden beskrivningen dessutom i grunden är falsk,bidrar den också till någon typ till förakt av politikoch politiker.Debatten har ändå varit bra på så sätt, att ju längreden har framskridit desto mer dämpad har fruHaglund blivit. I sin sista replik sade hon ändå attdet sker väldigt mycket bra i den svenska skolan.Jag hoppas att detta är någon typ av signal på enpositionsförflyttning från moderatasamlingspartiets sida i den meningen att manrespekterar och värderar en arbetsinsats som såväldigt många människor utför i våraskolor. De är värda den respekten ochuppskattningen. Först utifrån en sådanverklighetsbeskrivning kan vi gå vidare i ettreformverk. Det är det reformverket som vi hargett verktygen för i den här propositionen.Jag har velat säga detta om debatten, eftersomdetta faktiskt är ett centralt politiskt faktum och eniakttagelse som vi har kunnat göra under så lång tidoch som tydligen också gäller för fortsättningen.Moderaterna står isolerade, men om de vill anslutasig är de välkomna. Deras högröstade linje gällerinte som en beskrivning av verkligheten.För ett år sedan hade vi en annan debatt i den härkammaren. Då var det fullsatt på läktaren, och detvar fullsatt i plenisalen. Man hade satt uppkravallstaket utanför rikdagshuset. Det varpartiledare i talarstolen, och min avgång krävdesbåde härifrån talarstolen och av skanderandetalkörer utanför rikdagshuset.Vi tog då den pricipiella debatten och fattade detprincipiella beslutet om regleringen av lärarnastjänster. Det blev en våldsam debatt, fylld avöverdrifter och lögnaktiga påståenden, fylld medskrämsel och med beskrivningar av vad somkomma skulle, något som inte alls motsvaradeverkligheten.Det var några som orkade ta den debatten och somtyckte att den var värd att ta. Vi kan , ett årsenare, konstatera att den debatten, när vi vunnitden, lade grunden för det vi nu gör i fråga omstatsbidragssystem, skoladministration,skollagstiftning och på en lång rad andra punkter.Det var inget tomt symbolbeslut, utan det var ettbeslut som rörde en av de sakligt fundamentalafaktorerna för att få till stånd en decentralisering avskolans verksamhet.Då var det lätt för några att ställa sig vid sidan avoch utnyttja det missnöje och den oro som fanns,och det gjorde man verkligen!Jag brukar peka på att när den debatten väl varvunnen, så inträffade ungefär en månad senare denallmänna motionstiden i rikdagen. Vidmotionstidens utgång hade inget av de partier somi december månad beskrev kommunaliseringensom en katastrof framställt något motionsyrkandeom att beslutet skulle rivas upp. Man förbigickdetta med tystnad. Vad som varkatastrof och övergrepp, var inte värt attnämnas. Tydligare än så kan inte defensivenbeskrivas, och tydligare än så kan inteinställsamheten mot mäktiga intressen på skolansområde beskrivas. Tidningen harutomordentligt väl beskrivit detta mycket tragiskapolitiska spel.Nu är senare, och har vi enighet. Detvi lade fast som princip, det vi stakade ut somhandlingsprogram och som då våldsamtkritiserades och gjordes ned, det har vi nu enighetomkring: statsbidragssystemet,utvärderingsfrågorna, läroplansteorierna,skollagen och skoladministrationen. Detta är stegtvå i det här resonemanget, och där har vi i dagenighet.Det känns naturligtvis bra när stårhär och säger att han ger propositionen godkäntbetyg. Det känns bra, men det hade varit bättre,, om vi från början hade fått se ettrakryggat uppträdande från sida. Dåhade vi kanske kunnat gå ännu längre i den härprocessen.Det hedrar en del av aktörerna i dagens debatt attde haft en rak och konsekvent linje genom heladenna fråga. Skolpolitisk forskning kommer såsmåningom att visa vilka det har varit -- det är ingenstörre tvekan på den punkten.Jag har rest mycket under det här året -- jag kändemig tvungen till det. På grund av den våldsammakritik som riktades mot regeringsförslaget ochinte minst mot min person sade jag att jag skulleresa ut och träffa lärarna och möta dem på landetsskolor. Jag har gjort det. Jag har träffatmellan 25 000 och 30 000 lärare, och jag vågar påståatt jag har träffat samtliga landets skolchefer. Jaghar träffat de allra flesta skolledarna, hela denstatliga skoladministrationen. Jag har varit påmånga föräldramöten och på Hem och Skolasrikskonferenser. Jag har träffat skolstyrelsernasledamöter. När vi dragit principerna för fjolåretsbeslut och dagens proposition har man överalltsagt: Det där är rätt, det har vi önskat oss länge, ståpå dig och se till att det blir gjort.Det har inte funnits några partigränser i detbudskapet. Det har varit folkpartister, moderater,centerpartister och socialdemokrater. Överpartigränserna har man kommit fram efter mötenaoch sagt: Stå på dig, det är rätt!Den där opinionen känner naturligtvis även ni somsitter i . Jag misstänker att ni också träffarfolk som arbetar ute på fältet. Då återstår intesärskilt mycket annat som politisk taktik ochstrategi för dem som var motståndare till den härprocessen än att försöka starta en annan debatt,glömma bort fjolårets debatt, dra ett streck överden. Jag förstår den uppläggningen.För mig, som slet med debatten och som fick draden ända hem tillsammans med hårt arbetandepartikamrater i utskottet, med ochmed goda argument från några centerpartister,känns det angeläget att påminna om den.Att nu och görskolpengsfrågan till den stora principiella frågan iden här debatten är heller inte särskilt förvånande.Det är ju den som skall skilja oss åt . Förmoderaterna är detta ingenting nytt. Detta harlänge varit paradfråga iskolpolitiken. Där har gottinternationellt stöd -- hon är inte ensam. Det finnsmånga konservativa ute i världen som sett dettasom möjligheten att utveckla skolan. Men attradikala liberaler, särskilt svenska folkpartister,som har en stolt tradition när det gäller skapandetav den svenska skolan, nu skulle byta fot ochbetrakta skolan som någonting som kan reglerasmed den enklaste marknadsfilosofi, det är ennyhet. Dit har manövreratfolkpartiet, och där sitter partiet . Följer manden internationella debatten, vilket jag gör i minegenskap av statsråd -- jag träffar mina kollegor påOECD-möten -- kan man notera vad som hänt utei världen. Det som hänt är att den engelskaskolministern, man, när thatcherismenfallit, har deklarerat att resonemangen om enskolpeng, vouchers, inte är någonting som längregäller -- den är inte praktiskt möjlig att hantera.Men när går ut, går in! Så serdet ut, och det är tragiskt med tanke på attWesterberg här leds in i en fålla som allt fler övergeroch som är så fjärran från folkpartistisk tradition iskolpolitiken. Detta är bedrift,och den lär vi kanske få anledning att återkommatill.Lars borde fråga sig varför inte åberopar framgångarna iEngland och i , för där har ju hennesskolpolitiska recept prövats. Vi har haft avextrem högerpolitik i såväl som England.Reagan och har prövat sina idéer iskolpolitiken. Resulatet känner vi till. Detamerikanska skolsystemet befinner sig i ettkatastrofalt tillstånd. En av de storainrikespolitiska frågorna är hur man skall kunnarestaurera vad som har brutits ned. Det engelskaskolsystemet uppvisar motsvarande tendens. Detsom i den svenska högerns agitationvar framtidslanden och lyckorikena, ochEngland, nämns nu aldrig i agitationen. Det somför användes som exempel för den svenskaskolpolitiken plockas nu aldrig fram. Jo,därför att det har prövats och visat sig vara ickemöjligt att använda. Det har lett till mänskligatragedier och fördärvandet av enungdomsgenerations utbildning. I det läge då vi allavet detta kommer traskande ochansluter sig. pläderar hanfortfarande för, om jag förstod honom rätt, att viskall hålla fast vid en statlig reglering av tjänsterna.För alla som vet vad det handlar om, för alla demånga skolmänniskor ute i landet som har följt denhär debatten och som förstår att den statligaregleringen representerar det stelt centraltfastställda och möter resonemanget omen skolpeng, för alla dessa tänkande ochreflekterande människor, är naturligtvis detta ettpolitiskt och intellektuellt moras, som inte på någotsätt låter sig sättas på pränt, möjligen slarvigtuttryckas i en talarstol.Så är det, herr talman, och så blir det, om man låtertillfälliga opinioner leda sig. Detta är vad som hänti den här frågan.Det har inte varit lätt att driva den här linjen -- detmedger jag -- men det visar sig , när vi kommittill ett etappmål, att det har varit en riktig linje.Skolan är och förblir en kultur- ochkunskapsinstitution. Den låter sig inte styras ochregleras som en enkel kvartersbutik. Detta inserhela den utvecklade världen. De som har prövat attgöra detta har fått överge receptet.Skolpengen är fel tänkt. Det avslöjas inte minst avde frågor som och ställt. Det är en fröjd att lyssna till LarzJohansson när han tenterar ochHaglund. Ingen fråga kan de svara på, inget beskedhar de att ge annat än att detta på något sätt skullevara marknadsekonomins förlängning in iskolsystemet. Men hur går det för dyslektikerna,som så varmt värnar om? Det kanhan inte svara på. Skolan är, som jag sade, enkunskaps- och kulturinstitution och den kan inteoch skall inte regleras som en enkel kvartersbutik.Skolan är någonting annat, någonting viktigare.Detta säger jag som en politisk reflexion över vadvi har upplevt och sett.Vad ligger framför oss? I vilket mönster passar detin som vi gör ? Hur ser skolpolitiken ut? Vilkenstrategi har vi valt?Herr talman! Jag har lagt upp något som jag harkallat för min dagordning. Där har jag tydligt talatom vilka saker som behöver göras för att vi skall fåtill stånd en utveckling där vi håller sammangrundskola och gymnasieskola, där vi engagerarmänniskor som arbetar i den och där vi gerföräldrar och elever större utrymme att vara medoch bestämma.För att det skall åstadkommas och för att det skallvara en skola för alla i fortsättningen, behöver vigöra förändringar i de stora tunga system som styrverksamheten. När vi har genomfört deförändringarna skall vi genomföra förändringar iorganisation och innehåll. Det är en medvetenstrategi, en långsiktig linje.På dagordningen står naturligtvis inte barapropositioner. Där står också utredningar,regeringsbeslut och en del översynsarbete. Låt migbara säga att jag ser några väldigt tydliga steg somhar tagits och ytterligare steg som kommer att tas,som passar in i strategin och som kommeratt få hantera.Först hade vi den skolproposition från februari1989 som hänvisade till. Därefterkom kommunaliseringspropositionen som lade fastvad som skulle komma i nästa proposition i form avförändringar av olika styrfunktioner.Nu kommer ansvarspropositionen som vibehandlar i . Den tillhandahållerinstrument och redskap för en lokal utveckling avskolan. kommer kunskapspropositionen,den som reglerar, skapar förutsättningarna och gerinnehållet åt gymnasieskola och vuxenutbildning.Därefter, i stort sett , följer ettresonemang i budgetpropositionen om kopplingenmellan förskola och skola som också blir möjlig attgenomföra till följd av den proposition vi tarställning till . När de organisatoriska sakernaär genomgångna kommer direktivet tillläroplansöversynerna. Översynerna kan för engångs skull göras i ett samlat grepp för förskola,grundskola, gymnasieskola och vuxenutbildning.Så ser strategin och handlandet ut.Självfallet möter man en och annan invändning närman lägger fast en så tydlig och snabbt drivendagordning. Det skall man inte nonchalera, menman får inte tveka ominriktningen av arbetet. Inriktningen är fastlagd.Det är det som gäller! Man får vara beredd att föradebatt.Sedan, herr talman, är det underbart att en ochannan gång höra att någon begär votering. Då fårvi veta vad majoriteten tycker. Sedan kan vi gåvidare. Så ser alltså strategin ut i fråga ominnehållet i det kommande arbetet och sättet attgripa sig an det: gå framåt, för debatt och begärvotering.Det här skall också ses i samband med hur manutvecklar och förändrar den gemensamma sektorn.Skolan är en stor och viktig del av dengemensamma sektorn, vilket är något som de flestai denna kammare sluter upp bakom. Dengemensamma sektorn är viktig för människorsvälfärd och rikedom i den meningen att man skallleva ett rikt liv.Den gemensamma sektorn är stor i . Vi harvalt att göra många saker gemensamt -- sådant somvi inte tycker att marknaden har löst på ett bra sätteller sådant som skall stå utanför de mekanismersom marknaden representerar, nämligen förmåganatt efterfråga beroende på egen ekonomisk styrka.Det är inte den egna ekonomiska styrkan som skallvara avgörande, utan behovet.Alla har samma rättigheter, och alla har lika värde.Därför tycker vi att omsorg, vård och utbildning ärsådana saker som vi alla har samma rätt till.För den sakens skull har vi byggt upp dessa storaoch högt kvalitativa verksamheter, men de skallockså förnyas och utvecklas. På det området har en del svårigheter. Vi har hamnat i ett läge dåvi har haft svårigheter att se den nya vägen.Det har ibland varit svårt att få gamla strukturer attförändras. Det har varit jobbigt att föra debatt medpersonalorganisationer. Men skall dessagemensamma verksamheter överleva ochutvecklas, måste de också vara i takt med tiden ochmotsvara de människors önskemål som användertjänsterna. som en sådansituation inte föreligger börjar dessa gemensammaverksamheter att falla sönder. Det gäller inte minstskolan.Detta måste vi förstå. Den kunskapsuppbyggnadsom finns i befolkningen leder fram till ökade kravpå inflytande -- både från professionella ochuppdragsgivare, lärare och föräldrar. Detta i sin turdriver besluten allt längre fram i organisationen.Det gäller såväl skolan som den gemensammasektorn i övrigt. Det är den principiellautgångspunkten och det är detta det ytterst handlarom. För detta ändamål måste vi tillhandahållaredskapen och instrumenten.Under 60- och 70-talen när det rådde ständigekonomisk tillväxt, satt vi i stora statligautredningar och fördelade tillväxten. Dennatidigare strategi tror jag är svår att upprätthållaunder 90-talet. Det handlar om att göra andra sakerän vad vi gör , utan att kunna påräkna realt settstörre resurser. Något av det vi gör måsteifrågasättas och överges.Det är oerhört svårt att göra den typen avgranskning utifrån ett nationellt perspektiv. Påvarje enskild anläggning -- skola, vårdhem ellerliknande -- har man som professionell eller föräldersin egen uppfattning om vad det är som egentligenborde ändras eller justeras. Då låter sig inte denverksamheten utvecklas i och med att man läggerfast ett och samma beslut för hela landet vid ett ochsamma tillfälle. Man måste tillhandahålla verktygetåt de människor som finns inom verksamheten attsjälva bedriva den typen av löpande utveckling ochförnyelse av sektorn.Däri ligger det nya, och det är det som är så svårtför många av oss att se. Vi håller fast vid traditionenom att utreda, statligt eller centralt, med gigantiskakommissioner.Den gymnasieskola som vi skall förändra nästa århar utretts, mina vänner, ! Jag tror inte att ettsådant tempo kommer att kunna hålla dessaverksamheter som vi representerar i frontlinjen avsamhällsutvecklingen, för att uttrycka mig milt.Vi måste tillägna oss ett nytt sätt att förnya ochförändra på. Vi måste bygga upp systemen på ettsådant sätt att de människor som arbetar inomverksamheten, får driva fram förändringar ochberedas utrymme och möjligheter för sina idéer.Det påverkar statsbidragssystem och läroplanerdärför att som denna frihet skall skapas,skall vi hävda det som är så viktigt för skolsektorn --någon typ av nationell likvärdighet.Var finns ramen? Var finns begränsningarna? Inomvilka gränser skall vi hålla oss? Det resonemangetfinns utvecklat i den proposition som vi behandlar och resonemanget kommer att följas upp iläroplansöversynen som startar i vår.Det svåra är alltså att åstadkomma lokal frihet ochsamtidigt hävda nationell likvärdighet. Det ärprecis som sade -- likvärdighet ärnaturligtvis inte samma sak som likhet. Det är intelikhet vi åsyftar.Det som är olika och på många sätt ser litetannorlunda ut, kan naturligtvis ändå varalikvärdigt. Vi vet att innan den processen rullar ärdet många mäktiga intressen som utmanas. Om visom politiker i dessa lägen ser som vår främstainsats att väta fingret, sätta upp det i luften ochkänna vartåt de starka intresseorganisationernasvindar blåser, kommer ingenting att förändras ellerutvecklas. Så är det.Nu lägger vi fram en ansvarsproposition. Sedanföljs den, vilket jag sade förut, av enkunskapsproposition. Där kommer vi, vilketriksdagen kan delges som information, att förasamman gymnasiefrågorna medvuxenutbildningsfrågorna. Vi kommer att i en ochsamma proposition föra dessa resonemang.Vi gör det därför att vi inser att gymnasieskolanförbereder för vuxenlivet. Det är en frivilligskolform. Ungdomarna står inför ett helt liv medalla dess möjligheter. Familj, fritidsverksamhet,kulturaktivitet, arbetsliv, samhällsengagemang --allt detta skall ungdomarna förberedas för. Vi vetatt de som vuxna kommer tillbaka till utbildningfem sex gånger därför att de tvingas till det när debyter arbete. Om vi inte har en skola, ettutbildningsväsende, som står öppet för den vuxneatt komma tillbaka till och få ny avstamp i kommervi att bygga upp en situation som vidgar klyftorna isamhället. Det är därför riktigt att koppla ihopresonemanget om vuxenlivets start igymnasieutbildningen med den återkommandeutbildningen som vi har talat så mycket om underså och försöka att göra verklighet av detgenom att låta gymnasieskolan vara en ryggradäven för den verksamheten. Det kommer vi attbeskriva i kunskapspropositionen.Detta leder fram till lokala kunskapscentra som blirså viktiga både för att den enskilde individen skallkunna växa och för hembygden och regionen. Denplats i detta land som i nästa årtionde inte harmöjlighet att erbjuda en bra utbildning något så närpå hemorten, kommer successivt att tappa alltmerav attraktion och kraft. Det måste vi inse.Vi tänker också ta bort de sista kvarvarandeformella gränserna mellan det gamla läroverket ochyrkesskolorna genom att se till att de yrkesinriktadeprogram som gymnasieskolan innehåller också blirtreåriga. Vi kommer också att se till att vi tar storainnehållsmässiga grepp. Jag återkommer till demnär jag skall tala om läroplansöversyner. Dettakommer in i kunskapspropositionen, som blir nästasteg i den skolpolitiska reformeringen.Det sker mycket just . Parallellt finns också ettresonemang om förskola och skola. Ibudgetpropositionen kommer vi att utvecklakopplingen mellan förskolan och skolan. Genombeslutet kommer ni att göra skolan likförskolan organisatoriskt. Förut har det förelegaten mängd hinder för samverkan mellan förskolaoch skola till följd av den statliga regleringen avskolan. Det har åtminstone upplevts och åberopatssom hinder. Ni undanröjer dem i dag.Det är då naturligt att gå vidare och säga attförskola och skola egentligen är samma sortsverksamhet. De lär sig.Samtidigt med den processen behöver de också ensocial omsorg. På så sätt finns det all anledning attkoppla förskola och skola till varandra.Det har funnits regler som har förhindrat detta ikommunerna. Det gäller socialtjänstlagenskonstruktion och en del gamla regler i skollagen,som ni tar bort . Kvarvarande regelverk somförhindrar detta tänker vi föreslå att ta bort ibudgetpropositionen. Därmed får vi möjlighet attha en gemensam organisation förförskola och skola. Man slipper revirgränser ochden typ av resonemang som innebär att man tarbarnen ifrån förskolan och sätter dem i skolan. Detär samma verksamhet.Vi drar också upp riktlinjerna för en gemensamläroplan. Innehållet i förskolan är oerhörtavgörande för barnets skolgång och vuxenliv. Vi vetatt mycket av språkutvecklingen sker i de tidigaförskoleåren.I propositionen för vi också fram förslag tilländringar i skollagen som möjliggör en flexibelskolstart för dem som vill och bedömer att det ärlämpligt för deras barn. För dessa barn skall detvara möjligt att börja i skolan . Detbehövs naturligtvis en övergångsperiod för attkommunerna skall kunna få möjlighet att svara uppemot detta. Det ligger också i resonemanget.Utredningen om skolbarnsomsorgen är inne i ettslutskede. Jag räknar med att man ganska snartskall få ett resultat som ytterligare anknyter denverksamheten till skolans område.Vid läroplansöversynen kommer man bl.a. att utgåfrån det teoretiska resonemang som ligger i dagensbeslut. Ni talar om vikten av tydliga läroplaner ochvikten av en koppling till lokala arbetsplaner ochlokalt läroplansarbete. Ni lyfter fram lärarnasprofessionalism. Detta ingår i dagens proposition.Det här följs sedan upp genom att vi vid ett ochsamma tillfälle skall göra en gemensam översyn avskolformerna.