prot · GE097 · 1990-10-11 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1990/91:7Torsdagen den 11 oktoberKl. 9.001 § Allmänpolitisk debatt(forts. från prot. 6)Ekonomisk politikAnf. 1 Finansminister talman! var jag inbjudenatt medverka i en konferens i den amerikanskakongressen. Den handlade om arbete ochföretagande i . Det var ett av de mångainslagen i Sverigejubileet i . Vi som var därfick på vägnar ta emot mycket beröm av deamerikanska ekonomerna och politikerna. Sverigehade vänt pessimismen till optimism.Budgetunderskottet hade ersatts av balans.Industrin hade byggts ut och moderniserats, ocharbetslösheten hade pressats ned. De amerikanskabedömarna var imponerade.I dag är bilden av en annan. tar mera fastapå våra problem, inflationen, lönebildningen ochden svaga tillväxten. Det är ofrånkomligt. Men jagskulle ändå vilja vända på bilden av Sverige.Då, , när ekonomerna gav ossberöm, borde vi egentligen ha blivit utsatta förkritik för att vi vilade på lagrarna. , när kritikenfår stort utrymme, borde vi egentligen få rejäluppmärksamhet för de stora och viktigaförändringar, de strukturella förändringar, som nugenomförs och som kommer att ge oss en starkareekonomi under kommande år.Jag vill med detta på intet sätt förringa de problemsom vi nu brottas med, men jag vill ändå ge ettperspektiv som kan vara nyttigt för den debatt somvi skall föra här i . Det är lätt, alltförlätt, att fångas av dagsläget, att förlora perspektivetoch missa morgondagens möjligheter.Jag vill gärna inleda debatten genom att redovisahur regeringen ser på det ekonomiska läget och påden ekonomiska politik som måste föras. Jag skallgöra det på grundval av den prognos som vipublicerar och på det material somlångtidsutredningen tidigare lagt fram och som ärgrunden för den ekonomisk-politiskapropositionen.Den ekonomiska aktiviteten försvagas, på det sättsom vi kunde förutse . Till det kommernu effekterna av konflikten i . Denutgör en tung börda på ekonomi. Vårtillväxt stannar vid en enda procent. Nästa årskapar vi över huvud taget inga nya resursr, om viinte snabbt kan bryta jakten mellan löner ochpriser.Allt vill vi göra måstedärför underordnas den stora uppgiften attåterskapa vår ekonomiska styrka. Varje beslut omnya åtaganden blir en skrift i vatten, om vi inteklarar av denna, den grundläggande uppgiften attskapa nya resurser. Vi måste använda dekommande åren för att låta omvärlden hinna i kappSveriges kostnader. Vi måste ge chansen atthinna i kapp andra länders konkurrenskraft.I klartext innebär detta långtgående restriktionerför lönebildningen, för statens utgiftsprogram samtför kommunernas och landstingens åtaganden. Iklartext innebär det stora krav på enenergipolitik, en Europapolitik, en näringspolitikoch en arbetsmarknadspolitik, som främjartillväxten.Lönekostnaderna har ökat lika mycket på ett årsom de gör i våra konkurrentländer. På treår har lönekostnaderna ökat med 28--, medande ökat i eller med 15--i och , för att nu ta någranäraliggande exempel.Men det mesta av de stora löneökningarna har varitinflationen. Reallönerna har på baraökat med i . Resten är bara luft ilönekuverten, men en tung börda på de företag somär utsatta för internationell konkurrens. Det ärlöneökningar som tillkommit inte bara genom avtalutan också genom lokal löneglidning. Det ärkostnader som arbetsgivarna accepterat och somvisar att arbetsgivarna inte klarat sin uppgift.Detta leder till att arbetstillfällen omfördelas frånSverige till utlandet. Vi har tappat mer än 20 000jobb i industrin enbart . Vi fårnu nya besked om företag som skär nerproduktionen i . Jag anser att det är en dåligfördelningspolitik att omfördela arbetstillfällenfrån till utlandet. Därför måstekostnadsutvecklingen brytas.I våras kunde vi här i med bred majoritetbesluta om riktlinjer för den ekonomiska politiken.Det var ett viktigt beslut. Det bidrog till att skapaklarhet om den ekonomiska utvecklingen. Detinnebar en förstärkning av finanspolitiken. Detmedverkade bl.a. till att de höga räntorna kundebörja pressas ned. har konflikten iMellersta Östern inträffat. Den har drivit uppoljepriset, spätt på inflationen och bromsat denekonomiska tillväxten över hela världen.Vilka slutsatser kan vi dra för vår del? Det har frånen del håll sagts att det nu skulle vara dags attsläppa efter på finanspolitiken. Jag vill bestämtavvisa alla sådana tankar. Finanspolitiken måstebedrivas med fasthet och konsekvens. Den måstevara fortsatt stram. Därför har vi avvisat förslag omstora skattelättnader, som flitigt förekommit idebatten, förslag som saknar finansiering.När det gäller bensinpriset har vi kunnat anvisa enansvarsfull finansiering, och valt en form som gergoda effekter för dem som bäst behöver en lättnad,alla som har långa resor till och från arbetet. Dettaförslag kan därmed väl förenas med en stramfinanspolitik. För innevarande budgetår ärstatsbudgeten balanserad och denna inriktningskall fullföljas i nästa års statsbudget.Målet för budgetpolitiken är att hävda välfärdenoch samtidgt minska de offentliga utgifternas andelav BNP för att sänka skattetrycket.Utgifternas andel har minskat från rekordhöga67 % 1982, det sista av de sex borgerliga åren, tillknappt . Vi skall fortsätta på den vägenunder de kommande åren.På samma sätt måste vår valutapolitik föras medfasthet och konsekvens. Det har sagts och skrivitsmycket om valutapolitiken under de senastemånaderna. Jag vill slå fast att vi måste klaraanpassningen av våra kostnader och priser genominhemska åtgärder, inte genom valutapolitik.Vi är också fast beslutna att åstadomma ettgenombrott i förhandlingarna med EG om ett . Vi ser mycket positivt på den stabilitet somskapats inom EG när det gäller valutapolitiken.Det är i vårt intresse att uppträda så att vi blir entrovärdig samarbetspartner och till det hör att hållafast vid målen för valutapolitiken. Detta är ettfaktum som gäller för varje regering, som vill ha tillstånd ett utvidgat och långsiktigt samarbete iEuropa. Därför följer vi noga utvecklingen vadgäller det europeiska valutasamarbetet och bevakarSveriges möjligheter till ett närmande till dettasamarbete.Regeringen kommer inte att motverka en fortsattnedgång i den ekonomiska aktiviteten med enallmän påspädning av efterfrågan. Erfarenheternafrån tidigare försök här hemma och utomlands ärinte goda. Det blir i ställetarbetsmarknadspolitiken som får en viktig roll.Varje person som blir arbetslös skall ges allt stöd föratt komma tillbaka i arbetslivet. Insatserna skalläven i fortsättningen vara inriktade på aktivaåtgärder som förmedling, utbildning ochrehabilitering. Arbetslinjen ska gälla.Detta är några viktiga förutsättningar när det gälleratt bryta kostnadsutvecklingen och stabiliseraSveriges ekonomi. I den uppgiften ärlönebildningen den mest akuta uppgiften. Detgäller nu att växla om från inflationslöner tillreallöner för att på så sätt skapa en grund försysselsättningen och tryggheten.Förutsättningarna att åstadkomma detta 1991 ärmycket goda. Skattereformen ger hushållen enbättre köpkraft, prisstegringstakten dämpas under1991 och 1992 och överhettningen påarbetsmarknaden avtar.I de förhandlingar som gäller nästa års löner måsteparterna själva ta ansvaret för avtalen. NågraHagasamtal eller Rosenbadsöverläggningar blir detinte fråga om. Någon inkomstpolitik blir det inte talom. Regeringen skall inte delta som en tredje parti förhandlingarna.Men det är min och regeringens uppfattning att detbehövs medverkan för att få in ettsamhällsekonomiskt synsätt i förhandlingarna, attdet behövs medverkan för att skapa överblick överhela arbetsmarknaden och att det behövsmedverkan för att undvika en situation medvinnare och förlorare som leder till ständigt nyakompensationskrav. Därför har vi gett BertilRehnberg och hans förhandlingsgrupp i uppdrag attnu undersöka förutsättningarna för ettstabiliseringsavtal för i första hand , men helstockså för 1992.Gruppen har lämnat sin redovisning av hur denser på den ekonomiska situationen och begärt attparterna skall svara om de är beredda att ställa uppi förhandlingar om ett stabiliseringsavtal. Jag troratt förhandlingsgruppen kan ge de besked om detekonomiska läget som är nödvändiga. De som ingåri gruppen är trovärdiga därför att den inte är en parti förhandlingen. De kan utgöra den samlande kraftsom behövs för att det skall komma till ståndrealistiska avtal.Men först som sist handlar det om att arbetsgivareoch löntagare tar det ansvar som följer med derassjälvständighet. De måste ta ansvar för avtalensinnehåll och för konsekvenserna av avtalen. Detbehövs en nationell samling på den svenskaarbetsmarknaden för att brytakostnadsutvecklingen. Det finns ingen annanåtgärd som har så gynnsamma effekter för att hävdasysselsättningen och för att bekämpa inflationen.Herr talman! Att reformera den offentliga sektornär en viktig del av den ekonomiska politiken. Däriligger stora möjligheter att åstadkommaförbättringar i välfärden utan att tillskjuta nyaanslag.När vi senast debatterade den ekonomiskapolitiken här i angav jag några områdensom särskilt viktiga reformområden, nämligenskolan, äldreomsorgen, de socialförsäkringar somär knutna till arbetslivet, barnomsorgen ochsjukvården. På dessa för medborgarna viktigaområden satsar stat, kommun och landsting över300 miljarder kronor. Vi lägger framförslag till reformer på flera av dessa områden.När det gäller socialförsäkringarna, ambitionernaatt etablera en arbets- och rehabiliteringslinje, såförbereds ytterligare steg. Förslag kommer senare.De reformer som vi nu lägger fram innebärförenklingar, avreglering och decentralisering. Detkommer att ge de anställda inom dessa områdenstörre möjligheter att forma verksamheten eftermedborgarnas behov. Det innebär enbättre hushållning med knappa resurser, så att vikan tillgodose de stora behov som vi kan seframöver.För att återskapa tillväxten i vår ekonomi måste vialltså hejda kostnadsutvecklingen. Vårkonkurrenskraft måste återställas. Detta är denfrämsta uppgiften.Därutöver behövs insatser av många olika slag avstrukturell art.Det gäller Europapolitiken, där vi nu bör kunna sefram emot ett politiskt genombrott iförhandlingarna mellan EFTA och EG. Det gällerenergipolitiken, där vi nu står inför stora ochviktiga förhandlingar för att skapa långsiktigthållbara uppgörelser i . Det gällerinvesteringarna i infrastruktur, i vägar, järnvägaroch telekommunikationer, som har avgörandebetydelse för både medborgare och företag. Detgäller arbetsmarknadspolitiken med insatser för attalla skall ha arbete, det goda arbetet. Det gällerinsatser för att stärka konkurrensen inomnäringslivet. Det gäller sparandet, som skall göradet möjligt att investera och bygga nytt. Det gällersist men inte minst skattepolitiken, där vi nu får ettenklare och rättvisare skattesystem, som gör attbåde hushåll och företag kan handla på ett sätt somär riktigt från samhällsekonomisk synpunkt. Dennareform är den enskilda åtgärd som kommer att haden största och mest gynnsamma effekten på helavår ekonomi.Jag vill med detta ange bredden och inriktningen påde insatser som regeringen vidtar för att få i gång enuthållig tillväxt. Det är ett omfattande arbete somkommer att resultera i förslag till vid fleratillfällen under det kommande året.Detta är huvuddragen och inriktningen iregeringens ekonomiska politik. Den innebär att deriktlinjer som vi drog upp här i i vårasligger fast som nya initiativ tas på fleraolika områden.Mot den här bakgrunden vill jag avslutningsvisrikta mig till oppositionens representanter med tvåfrågor: Är ni beredda att stödja en fortsatt stramfinanspolitik för att därmed pressa ned inflationen?Är ni beredda att ge ert stöd till ambitionerna attåstadkomma ett stabiliseringsavtal som bryterkostnadsutvecklingen och räddar jobben?Anf. 2 ():Herr talman! Finansministerns presentation av sinekonomisk-politiska proposition stöder övrigaprognosmakares entydiga bedömning att Sverigesekonomi mycket snabbt går mot en hemmagjordavmattning, en självförvållad kris. Det är inte någottillfälligt konjunkturfenomen. Nedgången bottnar istrukturella svagheter, som regeringen i skydd avdevalveringen och den ekonomiska expansionenutomlands kunnat underlåta att göra något åt sedan1982.Finansministern efterlyste tidigare kritik för detta.Det har ni sannerligen inte saknat från vårt håll.Det kan därför inte bli något beröm . Att manser på olika källor spelar ingen roll. Alla -- ifrånOECD till olika bankekonomer -- beskriverSverige inte bara som ett lågtillväxtland utan somlägsttillväxtlandet bland industrinationerna.Produktionsökningen blir . Omdagens höga oljepris står sig, får vi inte ensstagnation utan en tillbakagång i reala termer.Samtidigt är vi bland jämförbara länder inte baraett höginflationsland utan högstinflationslandet.Prisstegringen väntas bli tvåsiffrig både 1990 och1991. Det är ingen tröst att den till betydande delär bestämd på på politisk väg. Utgiftsökningen skalländå betalas av vanliga medborgare. Tvärtom ärdet egendomligt att socialdemokraterna ochfolkpartiet finansierar marginalskattelättnader,vilkas syfte bl.a. sägs vara att motverkakostnadsökningar, med kostnadsdrivandehöjningar av andra skatter.Med den kraftiga kostnadsstegring Sverigeuppvisar förvånar det inte att det redan storaunderskottet i bytesbalansen förutses växaytterligare i snabb takt. En omläggning avstatistiken gör att balansbristenser mindre ut i absoluta tal. Men fortfarande ökarbytesunderskottet med bortåt 20 miljarder ,och något trendbrott finns inte i sikte. kandet väntas överstiga 70 miljarder, vilket motsvarar4,av bruttonationalprodukten. Ser man till detinhemska finansiella sparandet, som med dengamla definitionen var lika med bytesbalansenssaldo, har minussiffrorna t.o.m. vuxit mer än vadsom förutsågs i våras.Omfattningen av den finansiella obalansenunderstryks ytterligare, när man beaktar denpågående utströmningen av investeringskapital.Svenska företag och privatpersoner placerar ihäpnadsväckande omfattning pengar i aktier,fastigheter och företag utomlands. Bara var utflödet 15 miljarder. Problemet är, somjag sagt så tidigare, inte att svenskarinvesterar i andra länder, utan att utländskaplacerare är så föga intresserade av . In- ochutgående kapitalströmmar för dessa ändamålförhåller sig i storleksordningen 1 till 10.Det säger sig självt att med dessa tendenser krävsdet höga räntor för att kapitalbalansen skall gåihop. Men dessa avhåller ju i sin tur ytterligare frånsatsningar i , vilket driver den negativaspiralen vidare.Jag frågade finansministern i slutdebatti våras, om inte denna utveckling oroar honom menfick inget svar. Något besked om vad regeringentänker göra återfinns inte heller i dagensproposition, varför jag upprepar min begäran attfinansministern måtte klargöra sin syn på denpågående kapitalemigrationen och ange hur hantänker sig att balans i kapitalströmmarna över våragränser skulle kunna uppnås.Herr talman! När åttaårsdagen av 1982 årsdevalvering passerades , vimladedet av jämförelser, som visade att den tredje vägen,i enlighet med vad vi moderater så många gångerförutsagt, fullbordat sin cirkel och att läget i viktigaavseenden nu faktiskt är sämre än vad det då var.Det förekommer t.o.m. varningar -- som t.ex. iVeckans Affärer -- för att skall bli nästakraschade planekonomi. ''Så här kan det inte få fortsätta.'' Så sade AllanLarsson i vad som föreföll vara en gästföreläsningför den socialdemokratiska partikongressen. Det ärlätt att instämma. På samma sätt väcker många nyaresonemang i dagens proposition hos mig enigenkännandets glädje från tidigare moderatamotioner. Det talas om att minska den offentligautgiftsandelen och t.o.m. skattetrycket -- om änförst . Men som vanligt måste jag efterlysavilka handlingar finansministern vill sätta bakomorden. Det räcker inte att tillsätta utredningar --inte ens om det gäller ökat oberoende förriksbanken.I våras var det mycket tal om utbudsekonomi, omatt frigöra arbetskraft. Inför det ''arbetslöshetensstålbad'' som nalkas har detta tonat bort somproblem. I stället är det lönebildningen som skjuts iförgrunden. Regeringens förhandlingsgrupp underBertil har på ett bra sätt beskrivitdet ekonomiska läget men sedan inte förmått merän att inbjuda parterna till överläggning. Har interegeringen lärt sig att varningar och förmaningar ärverkningslösa?Enligt finansministern finns det inget utrymme förlönepåslag . Men konjunkturinstitutetbedömer att timlönekostnaderna inom industrinkommer att växa med . Ändå har KIbeaktat den försämring som väntas iarbetsmarknadsläget. Regeringens förhoppning ipropositionen om i lönestegring är likaorealistisk som vårens förutsägelse om . Vadsom står i avtalen spelar liten roll, herrfinansminister. Allt utom i KIs prognosberor på överhäng från föregående år, löneglidningoch kostnadsökningar som har åstadkommits påpolitisk väg. Och redan de 6 à som detta ger,dvs. utanför avtalen, överstiger nivån i våraviktigaste konkurrentländer.I förra veckans regeringsförklaring noterade jag attuppgiften att nedbringa inflationen nu skallöverordnas andra ambitioner och krav. Liknandeuttalanden finns i propositionen. Innebär detta attregeringen verkligen är beredd att ge kampen motinflationen högsta prioritet? Härpå tyder uttalandetatt inte försöka motverka en uppgång iarbetslösheten med generell efterfrågestimulans.Men hur långt vågar låtaarbetslösheten stiga? Vad säger övriga regeringen?Hur länge håller arbetsmarknadsministernsnerver? Och godtar LO detta?Herr talman! Förfallet i den svenska ekonomin hargått för långt för att rättelse skall kunnaåstadkommas med bara några enkla grepp. Detkrävs ett långt och mödosamt arbete -- säkert underåtskilliga år. Vi måste ta oss an våra grundläggandestrukturproblem, som bottnar i ett för hårtskattetryck, en för stor offentlig verksamhet samtför mycket regleringar och planhushållning inomviktiga samhällssektorer. Vad som ändå kan görasmed verkan på kort sikt är att sända tydliga signalerom att en sådan genomgripande omläggning av denekonomiska politiken är på väg. Det skulle betydamycket för att få till stånd ett mera optimistisktstämningsläge såväl i näringslivet som blandmedborgarna.Vilka är då dessa signaler? Ja, till att börja med villjag nämna en som inte får sändas. I närsocialismens misslyckande är uppenbart, närösteuropeiska länder av all kraft strävar efter attövergå till marknadsekonomi, får inte slå inpå en väg som leder till ökat kollektivt sparande ochförstärkt offentlig kontroll över näringslivet. Densocialdemokratiska partikongressens beslut attöppna AP-fonden för aktieköp, och ännu mer LOsframstötar om att trefaldiga fondbildningen i ATP-systemet och tillåta full placeringsfrihet inomlandet, är ett långt större hot mot den enskildaäganderätten än löntagarfonderna. Om sådanaplaner sätts i verket, blir resultatet obönhörligen attkapitalflykten ytterligare påskyndas. Vi moderatervill i stället stärka det enskilda sparandet. Förslagmed den innebörden skulle betyda mycket för attåterställa framtidstron i vårt land.Men den just nu kanske allra viktigaste signalenvore att knyta kronan till det europeiska monetärasamarbetet. Även om medlemskap i till följdav aktuella reformplaner inom EG inte omedelbartkan uppnås, är det fullt möjligt att låta vår valutafölja utvecklingen av ecun. , som tillskillnad från andra tidigare höginflationsländerinom EG, t.ex. och ,fortfarande dras med en hög inflation, fördehäromdagen in pundet i den europeiskaväxelkursmekanismen. Resultatet blev omedelbarten rejäl räntesänkning. , som också plågasav hög inflation och hög ränta, skulle på samma sättkunna uppnå att marknaden bedömerdevalveringsrisken som mindre.Med förvåning konstaterar jag att regeringen i dennu framlagda propositionen endast säger sig följautvecklingen och inte klart uttalar sig för en svenskanknytning till det europeiska valutasamarbetet. Vimoderater började tala om detta redan efter 1982års devalvering och lade våra första förslag omEMS-anknytning års val. Mycket hadesett annorlunda ut om vi hade fått vår vilja igenomden gången. Jag är alldeles övertygad om att dettasteg måste tas i en nära framtid.Vidare är det naturligtvis nödvändigt att genastlägga fram förslag om ett första steg i en successivsänkning av skattetrycket. har ju alltidtillhört högskatteländerna inom , men nuligger vi i särklass. Vi är -- om jag får återknyta tilltidigare jämförelser -- högstskattelandet''. Närgränshindren raseras, går det inte -- som jagframhöll i gårdagens Europadebatt -- att undvikaen anpassning nedåt. Ett klart besked om attskattetrycket skall sänkas med igenomsnitt en procentenhet skulle kunnafungera som en ljusglimt i slutet av en lång ochmörk tunnel.Under inga omständigheter får skattetrycketytterligare skärpas, oavsett hur detta sker. Genomoljeprishöjningen blir den beslutadeökningen av bensinbeskattningen ungefär 1 miljardstörre än vad som var avsett. Vi moderater motsatteoss den gången användningen av ett höjt bensinprisför att finansiera marginalskattelättnaderna. Mennär nu så ändå skedde, måste det vara rimligt attstaten avstår från den merskatt sombensinbeskattningens konstruktion medför.Gårdagens undanmanöver innebär ju endast enanpassning av reseavdraget som ändå borde ske,och den skall betalas med högre skatt påförsäkringssparandet. Jag vill fråga såväl AnneWibble som varför ni inte med enallmän bensinskattesänkning kan tillmötesgåkraven från hårt pressade bilister och samtidigtundvika intrycket av att , till skillnad frånandra högskatteländer, obekymrat fortsätter atthöja skattetrycket.Vad det här handlar om är att med olika åtgärderåterställa lusten och viljan till sparande ochföretagande i . Utöver skattesänkningarförutsätter det avregleringar och ett brytande av demonopol som i sant planekonomisk anda gällerinom områden som omsorg, utbildning och vård.Utrymmet för privata initiativ och personligasatsningar måste bli större!Jag vill också framhålla betydelsen av en tryggadelförsörjning och av en direkt medverkan iEuropasamarbetet. Det räcker inte att somregeringen gjort bara öppna för enomprövning av gamla hindrande ståndpunkter. Detkrävs också ett klart besked om att kärnkraften ienlighet med folkomröstningens utslag skall varakvar så länge det är ekonomiskt ochsäkerhetsmässigt motiverat. Dessutom behövsdet -- som vi moderater framhöll i går -- klarspråkom att intressen bäst gagnas av att vi redannästa år ansöker om medlemskap i talman! De åtgärder jag här föreslagit skulleverksamt bidra till att återföra till kretsenav världens främsta välfärdsländer, även om detnog kan ta en hel del tid att nå det målet. Snabbabesked om viljeinriktningen skulle dessutomomedelbart stärka tron på och därmedkunna lindra svårigheterna under dennedgångsperiod som vi under alla omständighetermåste gå igenom. Tyvärr finns det inga signaler avdet slaget i regeringens proposition om denframtida ekonomiska politiken. Men kanske kanfinansministern råda bot på den bristen genom atthär i debatten klargöra sina avsikter? Man kan dågå längre än vad man gör i en proposition, somåterigen till stor del består av allmännaresonemang, målsättningar, avsikter, tillsättande avutredningar osv. Det finns alltså inte ett endakonkret förslag om vad man nu skall göra för att fåen vändning på den ekonomiska kursen.Anf. 3 ():Herr talman! ordnadeHandelshögskolan i en hel dagskonferens om devalveringen 1982 och vad den harlett till. I stället för det glada åttaårsjubileum somen del kanske hade hoppats på blev det ett gravtalöver den tredje vägens ekonomiska politik.Fr.o.m. 1985 har det gått snett. Den ekonomiskapolitiken har inte varit tillräckligt stram.Uppsatserna som presenterades då är fyllda av talom en ''alltför expansiv ekonomisk politik''.Av dagens proposition tycks så småttså småningom komma till denna insikt även han.Men han vill skylla ifrån sig på andra för att det harblivit så.