prot · GE0945 · 1990-12-13 00:00:00 — Vi stödernämligen i princip den motionen, men vi anser kan avvakta handikapputredningens resultat.Vi skulle också gärna vilja stödja vänsterpartietsmotion So18 där man önskar förkortad arbetsdaginom , men tyvärr har vi inte kunnatfinansiera denna arbetstidsförkortning genomstatsbidrag som det står i motionen. Vi måste därföravstå från att stödja motionen. Vi arbetar imiljöpartiet i vårt budgetarbete med att hitta någonform för finansiering, och vi återkommer troligen ien motion under allmänna motionstiden i den härfrågan.Vård, omsorg och medmänsklighet kan man intesätta ett pris på. Det är saker som faktiskt baramåste tillfredsställas. En nation som inte har råd attpå ett godtagbart sätt ta hand om sina svagagrupper i samhället är en synnerligen fattig nation.Vi får inte låta bli en sådan nation. Vi fårinte rusta ner vår sociala välfärd.Detta blir ingen reform som ger billigare vård. Detinbillar sig inte de gröna, menförhoppningsvis blir det en decentraliserad vård.Och vi tror att man i högre grad kan ta till vara deanställdas förmåga att utnyttja vården på bästa sätti en decentraliserad vård.Anf. 82 ():Fru talman! Ingen i kammaren är okunnig om attdet finns svåra brister i svensk äldreomsorg. Vi vetatt många gamla inte får vård på sjukhusen. Vivet att det saknas platser på sjukhemmen. Vi vet attdet saknas platser på ochålderdomshem. Vi vet att det finns svårapersonalproblem som drabbat inte minsthemtjänsten. Dessa problem har uppmärksammatsoch bearbetats . Den reform som vi skall ta ställning till har en lång förhistoria.År 1980 tillkallade en utredning somkallades äldreberedningen. Den arbetade i sju årmed frågorna om hur äldreomsorgen skullereformeras. Det rådde då en bred uppslutning kringtanken att kommunerna borde ges ett vidgatansvar. hade vi tillfälle att här i kammarendiskutera en proposition som stakade ut riktlinjerför en sådan reform. Det är sedanvi hade den debatten, på 1988. Jag hargått tillbaka till protokollet och läst vad vi sade i dendebatten.Jag konstaterade själv att det fanns en växandevärdegemenskap i fråga om äldreomsorgen och enväxande enighet om hur en reform skulle kunna seut. Jag konstaterade att vi var överens om att detvar en klok tanke att nu försöka bygga vidare påäldreberedningens grund och konkretisera de idéerom ett ökat kommunalt ansvar som då skisserades.Jag anmälde själv en avvikande mening iförhållande till utskottets majoritet på tre punkter.För det första menade jag, för räkning,att det behövdes en kraftigare markering av detbidrag som enskild vård, enskilda alternativ, kan getill äldreomsorgen. Det är nödvändigt, sade jag, attvi ser till att olika alternativ kan verka på likavillkor.För det andra pekade jag på behovet av att gamlamänniskor på våra sjukhem ges möjlighet att få etteget rum om de så önskar. Det är inte ett uttryckför förmynderi att myckethårt har drivit kravet på att de som så önskar skallha möjlighet att få ett eget rum.Det finns inom långvården, inommentalvården, inom psykvården och inomomsorgsvården över 50 000 patienter som inte hartillgång till eget rum. En del av dessa personer villkanske inte ha eget rum. Ingen har då tänkt signågot annat än att de själva skall få bestämma. Vimenar att man skall ha möjlighet, rättighet attstänga en dörr bakom sig. Man blir inte i mindrebehov av en personlig värdighet och av en egenintegritet bara för att man blir gammal och saknarförmåga att orientera sig eller för att man drabbasav psykiska problem.Vi tycker att detta är ett ganska elementärt kravsom vi som medborgare skall kunna ställa påsamhället att vi när vi hamnar i den här situationenskall ha möjlighet att få ett eget rum. Därför har vi,i första hand, mycket starkt drivit kravetatt det bör införas ett stimulansbidrag som bidrartill att vi steg för steg kan realisera detta mål.Den tredje punkten som jag pekade på Luciadagen1988 var att vi måste få fram långt flergruppbostäder för senildementa. Experterna påäldreomsorg, de erfarna inom äldreomsorgen harrelativt sent kommit fram till att det är mycketviktigt för dementa äldre att vistas i en liten ochöverskådlig miljö. De stora institutionerna äroerhört skadliga för senildementa. Därför har manbörjat bygga gruppbostäder med få gamlamänniskor, få boende, för att få en mer hälsosam,trivsam och sund miljö för senildementa.Bristerna på det här området är ännu oerhört stora.Vi har knappast fler än ungefär 2 000 platser försenildementa i gruppbostäder. Uppskattningarnaav hur stora behoven är växlar, men det finnsuppskattningar att 20 000--30 000 platser skullebehövas.Gruppbostäder är därtill en mycket braboendeform för andra grupper, t.ex. psykisktutvecklingsstörda, en del patienter som skrivs utfrån mentalsjukhusen, och fysiskt handikappadesom har nytta och glädje av denna boendeform.Det är därför oerhört viktigt att vi får i gång enutbyggnad av antalet gruppbostäder så att vi kantäcka dessa viktiga behov.Detta var mina synpunkter . Det ärmot denna bakgrund som jag med stor glädje ser påden reform som föreslås . I dentillgodoses både de önskemål som jag här räknatupp och en del andra som har formulerati sin motion. Vi menar att förslaget i sin bearbetadeform har blivit ett bra reformförslag, och vi kanhelhjärtat stödja det betänkande som utskottet harframlagt.Utöver de tre punkter jag har nämnt, vill jagframhålla några andra punkter som har tillfogatsunder behandlingen i utskottet, en behandling somfrån socialdemokratisk sida har präglats av enkonstruktiv attityd och en generositet gentemotidéer från annat håll.En för viktig punkt i förslaget är att detinförs ett betalningsansvar för kommunerna förmedicinskt färdigbehandlade patienter. Detta kanför en del förefalla som någonting byråkratiskt,kameralt, någonting administrativt krångligt,någonting som bara kommer att skapa en massapapper och betalningsströmmar inom sjukvården. Isjälva verket är det någonting helt annat. Det är enoerhört viktig metod för att se till att vi kan nå tvåviktiga mål. För det första att ge en mer adekvatvård för de patienter som är medicinsktfärdigbehandlade men som ligger kvar påsjukhusen. För det andra att vi kan se till attsjukhusen används optimalt för de patienter sombehöver sjukvård.Vi har på sjukhusen 4 000 patienter som ärfärdigbehandlade. Det innebär att en stor del avsjukvårdens dyrbara, viktiga och användbararesurser utnyttjas för patienter som inte behövernågon medicinsk vård, medan vi harlånga köer till operation och behandling. sade att hon gärna låg kvar påsjukhuset även sedan hon har blivitfärdigbehandlad. Jo, jag kan tänka mig det. Menjag vill ändå påpeka, Margó : Skänken tanke åt den person som befinner sig ioperationskö och som inte kan komma in påsjukhuset därför att Margó liggerkvar i sin säng färdigbehandlad och frisk.Det väsentliga med detta förslag är att vi kanutnyttja sjukvårdens resurser bättre, så attmänniskor som väntar på behandling,människor som lider och har ont, kan få sinbehandling . Vi kan ge en bättre vård,en mer adekvat omvårdnad, till defärdigbehandlade som finns kvar påsjukhusen.Börje har alldeles rätt när han säger attdet rör sig om skröpliga människor. Det är mycketfå av dessa som klarar sig själva. Det är en minoritetsom över huvud taget kan bo hemma med hjälp avhemtjänst och hemsjukvård. De flesta av dembehöver någon annan typ av omvårdnad -- det kanvara sjukhem, konvalescenthem, gruppbostädereller någonting annat som är lämpligt. Det ärsjälvfallet angeläget att vi ser till att vi ger just denvård som behövs. Men det är inte lyckligt frånnågon synpunkt att vi ger sjukhusvård tillmänniskor som inte behöver sjukhusvård. Närförslaget genomförs innebär det en väsentligförbättring.Det fördes här tidigare en debatt om det tänkandesom kommit alltmer om att säljaoch köpa och att skilja finansiering från produktionoch om detta har fått en för stor eller för liten platsi detta förslag. Om jag förstod rätt,ansåg han att det var för litet av detta tänkande ireformförslaget. Om jag förstod rätt, ansåg de att det varför mycket av åtskillnad mellan finansiering ochproduktion i förslaget.Jag dristar mig då till att säga att det kanske ärprecis lagom. Vi kanske just skall arbeta så, att vistegvis prövar nya metoder på detta sätt. Vi skallsjälvfallet vara öppna för att lära oss en del averfarenheterna. Men jag tror att vi nu genom attålägga kommunerna ett betalningsansvar förmedicinskt färdigbehandlade och också ålägga demett finasiellt ansvar för långvårdspatienter, kan läraoss en hel del om hur dessa instrument skall kunnaanvändas.Det kommer säkert att ta sin tid innan allt fungerar,och det kommer att krävas en inkörning. Vi kanskefår revidera våra tankar något efter erfarenheterna.Men låt oss börja med att pröva dessa metoder. Dekan om de fungerar väl ge oss en mycket bättresjukvård och en mycket bättre användning av våraresurser.Ett drag i reformen som vi fäster stort avseende vidär att det är en mer flexibel reform än vad somursprungligen avsågs. När detta förslag kom hördevi från många håll i landet att det var onödigt attstöra system som redan fungerade väl. Man sade såhär: Hemma hos oss i vårt landsting fungerar alltingbra. Varför ändra ansvarsfördelningen här?En typ av kritik gick ut på att reformen var enhalvmesyr, att man skapade nya problem och nyagränser genom att föra över bara en del avprimärvården i kommunernas regi. För att mötabåda dessa former av kritik öppnar det förslag somnu föreligger två ventiler i reformen. Det finns åena sidan möjlighet för de kommuner och landstingsom så önskar att fortsätta med sjukhemmen ilandstingens regi. Den möjligheten står till buds omman anser att allting fungerar väl . Detfinns å andra sidan möjligheten att gå längre och påförsök föra över hela primärvården i kommunernasregi. Den möjligheten öppnar vägen för dem somanser att detta är en otillräcklig reform.Jag hade kontakt med en kommun iSydsverige, där man sade att man hade för avsiktatt använda båda dessa ventiler. Först ville manunder låta fortsätta att drivasjukhemmen. Sedan avsåg man att kommaöverens med om att ta över helaprimärvården. På detta sätt är reformen meranpassad till lokala och regionala behov. Dethandlar inte längre om att försöka stöpa helaSverige i en mall, utan det handlar om att skapa ettökat utrymme för de olika behov och synpunktersom kan finnas runt om i vårt land.Reformen, förvandlingen och förbättringen aväldreomsorgen kommer aldrig att kunna styras frånStockholm. Den måste formas på fältet.Det denna konstruktion och flera andrakonstruktioner i förslaget ger utrymme för, är ettfortsatt lokalt arbete med att förbättra omsorgenom våra äldsta, om dem som allra bäst behöversamhällets hjälp och stöd.Anf. 83 () replik:Fru talman! Jag tror att medvetetinte vill medge att han lyssnade på mitt anförande.Det framgick med all önskvärd tydlighet att minhuvudinvändning var att vi inte har någon kontrollöver hur de ekonomiska följdverkningarnakommer att bli för kommunerna och landstingen.Daniel Tarschys försöker göra ett nummer av attsocialdemokraterna har lagt sig helt för folkpartietspartimotion. Det är snarare tvärtom. Det ärnämligen så, att tillsammans medsocialdemokraterna bildar majoritet i utskottet.Utskottsmajoriteten skriver i betänkandet på s. 82:''-- -- -- att utskottet godtar de av regeringenföreslagna huvudprinciperna för den ekonomiskaregleringen av huvudmannaskapsreformen''. Detär så det förhåller sig.Sedan försöker påstå att det ärskillnad mellan och mitt synsättnär det gäller den här frågan. Nej, det är det inte.Det framgår av reservation nr 1 att vi är ense om attbegära att regeringen skall låta utreda ettnytt finansieringssystem.Kostnaderna för långvården delas solidarisktav medborgarna i förhållande till ekonomiskbärkraft. Efter reformens genomförande, dvs. meduppgörelsen mellan ochsocialdemokraterna, skall varje kommun finansierasin egen långvård. Det betyder att kommuner medhög andel åldringar får större ekonomisk belastningän de kommuner som har en låg andel åldringar.Nu säger man att detta skall korrigeras med hjälpav ändrade statsbidrag och andra finansiellaåtgärder. Men man vet inte exakt hur effekternablir. Det erkänner ni ju i betänkandet. Det står pås. 83: ''-- -- -- det framgår inte klart avpropositionen hur det föreslagna systemet kommeratt samverka med de redan existerandeutjämningssystem på riksnivå och regional nivå.Utskottet anser sig inte kunna ta slutlig ställning tilldetta förslag innan ett bättre underlag föreligger. ''Fru talman! Reformen skall trots denna brasklappgenomföras, och det är mycket märkligt. För attunderstryka hur ogenomtänkt detta är vill jagpåpeka att den relativa andelen åldringar ändrar sigmed tiden. Det torde kräva kontinuerligabidragsändringar m.m. med åtföljande växandebyråkrati. Kommer det, , att finnasnågon garanti för att kommunerna blir likvärdigtbehandlade?Principen tycks vara: Besluta om reformen först såskall kanslihuset med sitt tolkningsföreträde ordnafinansieringen . Här ger en inblanco-fullmakt som kan bli ganska bekymmersamatt hantera framöver. Det är som att ställa ut enväxel som man inte med säkerhet kan veta om dengår att lösa in.Anf. 84 MARGÓ ()replik:Fru talman! försvarar miljardensom skall gå till eget rum på långvården med att hanbörjade ställa det kravet . Det är i ochför sig hedervärt att man står för sina förslag. Menibland kan det faktiskt vara bättre att säga: Jaghade nog inte riktigt rätt i den uppfattning som jagbörjade hävda 1985. Det finns skäl att ändra sig.Problemet inom långvården är inte attpatienterna inte får välja enbäddsrum,tvåbäddsrum, trebäddsrum eller vad de nu vill ha.Problemet är att det finns massor av patienter sombehöver en vårdplats och som över huvud taget intekan få en vårdplats. Frågar man de patienterna ompengarna skall användas för att bygga egna rum ilångvården eller om de skall användas till platseröver huvud taget, är svaret givet att det är platseröver huvud taget som man anser behövs förlångvården.Jag delar inte uppfattningen att det är det egnarummet med en dörr att stänga om sig som ärgrundläggande för integriteten. Samma argument,, användes när ålderdomshemmenlades ner. Då skulle man sitta med full integritet idet egna hemmet bakom en stängd dörr. ärdet massor av gamla människor som sitter i det egnahemmet med sin integritet men med en otillräckligvård. De önskar inte något annat än att få en platsi kollektivt boende -- gärna då ett ålderdomshem.Samma sak är det med rummet på långvården. Viskall komma ihåg att de flesta människor som liggerdär är mycket gamla och i ett dåligt skick. Det ärkanske bara en på 20--25 patienter som över huvudtaget skulle få ut något av att ha ett eget rum. Deflesta önskar sällskap och att kunna se att dethänder något runt om dem på sjukhuset.Vidare har vi detta med friska patienter som liggeroch tar upp plats på akutsjukvården. Om DanielTarschys hade rätt i att sambanden fungerar såsomDaniel Tarschys har tänkt sig när det gällerkommunernas betalningsansvar, dvs. att det ökaromsättningen på patienter på akutsjukhuset, skulleresonemanget vara riktigt. Men vad blirkonsekvensen av förslag? Det bliratt landstingen blir av med 1,6 miljarder kronorfrån akutsjukvården. Men då hävdar landstingenatt de inte har råd med samma antal platser inomakutsjukvården som det finns . Alltså minskarantalet platser. Det är det som blir effekten avfolkpartiets och utvidgadebetalningsansvar.Anf. 85 () replik:Fru talman! Äldresjukvården och äldreomsorgenär mycket skör. Jag tyckte att det var positivtatt hade en ödmjuk ton när detgäller det här verket.Jag har varit med länge i den här diskussionen. 1979förhandlade folkpartiregeringen medLandstingsförbundet om att det skullebyggas 3 000 nya långvårdsplatser i Sverige.1984 var det samma expertis som låg bakomförslaget att de små lasaretten skulle läggas ner ochmassor av sjukhemsplatser skrotas. Allt skulleskötas hemma -- HS 90-verket!Nu har det återigen nyktrats till. Det innebär talar inte längre om att lägga ned lasaretten.Det är bara informatörer --torpeder som direktören där kallar dem -- som talarom att man skall sluta ta in på sjukhem.Vi måste vara uppmärksamma. Jag blir inteförvånad om vi står här i kammaren ochsäger: Herregud vad vi felbedömde! Det gick inteatt klara så mycket i hemsjukvården på grund av attom man är svårt sjuk är man beroende av att enanhörig finns där. I det här landet har vi slagitsönder familjerna. Familjesambandet finns inte.Man bor på olika orter osv.Detta kommer att sätta stora spår åren framöver.Jag är inte säker på om jag använder de rättasiffrorna. Men hur kan man fastställa kostnaden förfärdigbehandlade patienter till 2,34 miljarder närde egentligen bara kostar maten? Det ärkvalificerade utredningar, operationer ochuppvaknandet efter operationen somkostar stora pengar. Men får man inte pengar förden verksamheten. Det behövs väsentligt merapengar för att det skall gå ihop. Det är ett grundfeli tänkandet i propositionen och i beslutet.Anf. 86 () replik:Fru talman! Utredningen av äldreomsorgen harpågått . Två utredningar har arbetat medfrågan. är huvudalternativet i ochmoderaternas reservation att en tredje utredningbör fortsätta arbetet med att grubbla överframtiden. Är det inte dags att komma till skott?Måste vi inte bryta förlamningen?Alla vet att ute i kommuner och landsting har manväntat och väntat. Redan i debatten 1988 noteradejag att flera talare sade att allting har gått i stå ikommuner och landsting. Man väntar på att detskall komma klara besked, dvs. attansvarsfördelningen skall ut. Jag tycker attdet vore ytterst äventyrligt om vi som beslut skullesäga: Fortsätt att vänta. Sakenskall till ny grundlig utredning för att se över helasjukvårdens finansiering.Detta innebär inte att jag är främmande för att vibehöver fundera över sjukvårdens finansiering. Vibehöver fundera över de förslag som har framlagtsav och som även har kommit frånandra håll. Det är ett arbete som förestår och somdet finns skäl att ägna sig åt. Men det är ingetalternativ till att ge klara signaler om enreform av äldreomsorgen. Jag tycker därför, frutalman, att vi skall fatta det beslutet.Margó menar fortfarande att det intefinns något större intresse för det egna rummet. Jagkonstaterar att vi har olika bedömning på denpunkten. Hon menar i stället att det allra viktigastesom begärs i sjukvården är att det finns platser. Påden punkten är vi nog överens.Jag har litet svårt att förstå hur hartänkt sig att det skall komma till fler platser när mansamtidigt vill ge personalen ledigt under den senarefjärdedelen av arbetsdagen. Jag tycker att detverkar mycket äventyrligt frånpersonalförsörjningssynpunkt att tänka sig såradikalt förkortad arbetstid. Var finns de kanske10 000 personer som behövs för att fylla de tommaplatserna? Jag är rädd för att vänsterpartietsalternativ snarare leder till en minskning avplatserna i äldreomsorgen.Anf. 87 () replik:Fru talman! Jag vill börja med den artikel somBörje nämnde i sitt anförande och somCarl Bildt och har skrivit.I punkt 4 framgår det att välfärdspolitiken måstereformeras också i andra avseenden. En av de allraviktigaste uppgifterna är attavreglera den monopoliserade socialatjänstesektorn. Det vill vi göra med utgångspunkt isystemen med gemensam finansiering, dvs. låtapengarna i stor utsträckning följa det val som denenskilde själv träffar. Därmed kombinerasmarknadens fördelar med det gemensammaansvaret för rättvisa.Detta innebär en valfrihetsrevolution ivälfärdspolitiken. Den ger helt nya möjlighetersåväl för dem som arbetar inom vård, omsorg ochutbildning som för dem som är beroende av dessatjänster. Dessutom leder ökad konkurrens tillbättre utnyttjande av resurserna och därmed till attköer och brister i dagens system kan angripas. Viär övertygade om att en välfärdspolitik med dennainriktning kommer att ge en bättre service för allaoch envar. I vissa avseenden har vi olikauppfattningar om de lösningar som bör väljas för attgenomföra förändringarna. Men vi är överens omvikten av att byta färdriktning i välfärdspolitiken.Ja, det är dags att komma till skott, DanielTarschys. Det är dags att byta färdriktning. Då skallinte köpa socialdemokraternasförslag till ekonomisk reglering som leder till dennabyråkrati. Även andra har påpekat att det kommeratt innebära att man måste anslå 500 milj. kr. tillkurser och konferenser för att kunna klara ut hurdetta skall skötas i praktiken.Nu fanns det möjligheter att ansluta sig till detförslag som och jag nämnde idebatten och som finns i reservation 1, nämligen skall initiera en ny utredning för att förändrafinansieringssystemet i den riktning som harangivits i artikeln som och har skrivit. Där står också att detkommunala skatteuttaget inte får öka. Det blirtvärtom med all byråkrati. Det kommer att bli svårtför många små kommuner, och det har jag redanbelyst i mitt anförande.Med ett socialförsäkringssystem som grundbibehåller man den riskutjämning som redan i via landstingen. Den blir dessutom med vårtsystem upphöjd till riksnivå.Nu väljer man i stället att föra nedfinansieringsansvaret till varje enskild kommun,och det kommer att bli jättestora problem. Detgäller med andra ord att inför valet ge klara signalerom att det blir ett trendbrott, att det blir en nypolitik. Det är detta det är fråga om. DanielTarschys hade chansen att ansluta sig till denreservation där vi pekar på att man medutgångspunkt i de olika förslag som finns i de treborgerliga partimotionerna bör utreda ett nyttfinansieringssystem, som innebär att manåstadkommer en sådan förändring.Anf. 88 () replik:Fru talman! Med en icke förutbestämd inriktning iutredandet hade vi kanske kunnat komma till skottpå ett riktigt sätt. Men man skall inte komma tillskott om det är risk att man skadskjuter. Tänk omman hade kommit till skott 1984 och 1985 och lagtned smålasaretten -- och ännu fler sjukhemsplatser!Om jag vore kommunalansvarig, skulle jag kännakalla kårar efter ryggen, för ingenting är utrett. Hurskall den här ekonomin vara för den enskildakommunen?Detta skall av, säger man då. Ja, skiljerdet . i skatt, och de som har den högsta skattenhar den lägsta kommunala servicen. Hur har detkunnat bli på det sättet? Vad är det som säger attallt gott kommer ?När det gäller handikappade är det en skillnadmellan olika kommuner på . i skattadepengar för samma service. Det här är rätt svårt. Dekommuner som har pensionärerkommer att få ännu mer pensionärer framöver, fördet är från de kommunerna som ungdomar flyttarut; de gamla flyttar inte. Det finns kommuner somhar pensionärer, och de kommer att få behålladen fina bilden. Regeringen har i hela sitt agerandevisat att det inte finns några garantier i dettasammanhang.Jag tycker att det är synd att man inte gör ordentligaanalyser och söker valfrihetssystem där denekonomiska risken kommer på hela kollektivet,och inte som i det här fallet ställer till oerhördabekymmer i många kommuner.I går träffade jag en mängd sjukhemspersonal -- jaghar ju träffat mycket sådant folk . Dessamänniskor kände sig egentligen mycket sårade.Den här reformen genomförs under kompaktmotstånd från dem som jobbar på golvet. Man hartalat med ordförandena i ett par organisationer,men på golvet är alltså motståndet kompakt. Demänniskor det här gällde funderade egentligen istort sett på hur de skulle komma ifrånarbetsplatsen. Detta är litet tråkigt. Skall man göraen svår reform, så är det viktigt att man har demsom berörs med sig.Anf. 89 MARGÓ ()replik:Fru talman! Eget rum i långvården är inte baradyrt, utan om detta skall genomföras så minskar detockså det totala antalet platser i långvården. Detgår inte att bygga om ett tvåbäddsrum till tvåenkelrum; det fungerar inte så, blir vanligen ett enkelrum, och etttrebäddsrum blir kanske i bästa fall två enkelrum.Det totala antalet platser minskar alltså med DanielTarschys förslag.Men om vi fick använda pengarna, en hel miljardkronor, till exempelvispersonalrekryteringsförbättrande åtgärder, såskulle det få effekt.