prot · GE097 · 1990-10-11 00:00:00 — Det lades fram en propositionom barnomsorg -- om jag inte minns fel var detKarin Söder som var socialminister -- och deninnebar att all barnomsorg, också privata inslag,som uppfyllde grundläggande kvalitetskrav skulleomfattas av samma statsbidragsregler som gälldeför den kommunala. Men den inriktningen påbarnomsorgen ändrades mycket snabbt närsocialdemokraterna kom tillbaka iregeringsställning.Den motivering som numera anförmot privata alternativ, den har under de år som hargått anförts mot föräldrakooperativ, barnomsorgsom bedrivs av ideella organisationer och motpersonalkooperativ. Vi kan ju hoppas på attpositionerna förflyttas ytterligare.Anf. 68 () replik:Herr talman! Också jag tänker följa BengtLindqvists uppmaning att noga studera ÄDEL-propositionen. För dagen vill jag nöja mig med attsäga den har ett mycket vackert omslag, tillinnehållet ber jag att få återkomma vid ett senaretillfälle.Den borgerliga perioden var en fantastiskutbyggnadsperiod för barnomsorgen. Aldrigtidigare eller senare i svensk historia har det variten så massiv och kraftig utbyggnad avbarnomsorgen som under de åren.Jag delar uppfattning att det ärangeläget att motarbeta social skiktning inombarnomsorgen. Men social skiktning förekommerfaktiskt även inom den offentliga barnomsorgen.Det är ingen garanti mot social skiktning att manhar ett offenligt produktionsmonopol förbarnomsorgen. Det uppstår inte heller automatisktsocial skiktning om man tillåter många olika formerav barnomsorg.Nu har socialdemokraterna dragit sin egenideologiska skiljelinje mellan handelsbolag somskall få bedriva barnomsorg och aktiebolag sominte skall få bedriva barnomsorg. Det är intressantatt det är där som den ideologiska gränslinjenmellan det goda och det onda har hamnat i dessayttersta tider.Vi var från sida negativa till det förslagsom regeringen lade vad gäller missbrukar-och ungdomsvården och hur det statsbidragetskulle utformas. Vi var det enda parti som gickemot det förslaget när det skulle röstas igenom iriksdagen. har insikten spritt sig i andrapartier om att denna utformning inte var så lyckad.Den har inte den lyft- och styrkraft som skullebehövas för att få till stånd ett differentierat utbudav vårdmöjligheter. Vi behöver helt enkelt dela upparbetet mellan landsting och kommuner, så att detfinns olika former av institutioner och olika formerav omsorg för att ta hand om olika kategorier avunga med problem. Man skulle mycket merakreativt kunna använda de statsbidrag som redanfinns. tyckte sig höra hos mig enönskan att utvidga statsbidragen, men någon sådanönskan finns inte. De pengar som finnshos staten räcker för att åstadkomma mycket bättreresultat än vad som har åstadkommits.Anf. 69 () replik:Herr talman! Jag tror inte att huvudfrågan är denom huvudmannaskap, varken i vad gälleräldreomsorgen, barnomsorgen eller något annat avdet vi talar om. Huvudfrågan är om vi har enverksamhet som fungerar. Vi har konstaterat attdet på en mängd områden finns en verksamhet somfungerar dåligt och på en mängd viktiga områdenen verksamhet som fungerar katastrofalt dåligt.Varför? Beror det på huvudmannaskapet? Berordet på att vi inte har gjort stora organisatoriskaförändringar som kostar 5,5 miljarder?Jag säger nej. Det beror på att vi inom en radområden har t.ex. en ökad mängd problem. Jagavser inte att dra hela samhällsanalysen varfördessa problem har tillkommit. Men när nu dessaproblem finns och de ökar, måste väl ocksåpengarna för att lösa dessa problem få öka? När vihar människor som skall bära upp dennaverksamhet och som skall göra ett bra,professionellt arbete vilande på socialtjänstenshumanistiska värderingar, måste de väl också få enrimlig lön och möjligheter att arbeta på ett bra sätt?Eftersom alla andar löner stiger måste också delönerna få stiga, framför allt bland dem som ärlågavlönade, t.ex. inom hemtjänsten.Då kan man inte säga att inga förändringar kangöras utanför ramarna. Det innebär att skall detfinnas folk inom måste man skära nedkollektivtrafiken. Skall vi bygga en ishockeyhall istället för att ha barnomsorg? Vem skall föraprioriteringsdiskussionen som man genom dennatyp av ekonomisk politik tvingar fram? Skall vi iriksdagen bestämma hur det skall se ut? Är detlandstingen som skall bestämma vilka operationersom skall göras och vilka som skall få vänta? Är detkommunens socialnämnd som skall bestämma omdet skall vara barnomsorg eller äldreomsorg? Ärdet kommunstyrelsen eller fullmäktige somslutgiltigt skall avgöra om det skall varakollektivtrafik eller bio ?Denna nödvändiga prioriteringsdiskussion som bliren följd av den ekonomiska politiken är absurd.Den befrämjar inte att vi får de verksamheter somvi behöver. De måste få kosta pengar. De behöverinte vara ineffektiva för det. Har man en brapersonal som arbetar tillsammans med dem mandriver verksamheten för får man ett bra arbetegjort. Sextimmarsdagen är ett utmärkt exempel påhur man skapar reformer som tillfredsställer demsom arbetar -- jag talar om i --,som tillfredsställer dem som skall utnyttja servicenoch som dessutom ger mer pengar i kassan, dvs. Det är den typen av lösningar ochibland mer pengar som faktiskt måste till.Därför frågar jag igen: Om jag skulle varkommunstyrelsens ordförande i en kommun somhar höga sociala ambitioner, hur skall jag bära migåt, , för att förverkligaambitionerna när jag har en regering som stängermöjligheterna för mig att göra att det?Anf. 70 ()replik:Herr talman! Jag vill ställa några frågor kringindivid- och familjeomsorgen. Hur är det med detförebyggande arbetet? Vi vet att det behövsytterligare resurser för att kunna ta hand om deproblem som uppstår. Men det finns ett behov avförebyggande arbete. Jag tycker att det är fåsignaler på hur man kan lösa detta för att slippa dehöga kostnader som uppstår när man går in ocharbetar så att säga i efterhand.Min erfarenhet är att det är mycket svårt att ge stödtill anhöriga eller att ge stöd i det sociala nätverket.Det vidtas åtgärder ofta mycket sent. Där tror jagatt man skulle kunna komma mycket längre omman arbetade mer med det förebyggande arbetet.Vi måste titta litet närmare på äldrevården. Det ärpositivt att lägga den på kommunerna, dvs. så närabrukarna som möjligt. Det är min grundfilosofi,och jag tycker att det är bra. Det skall vara så fådirektiv som möjligt uppifrån. Visst skall det varakvalitetsdirektiv, men sedan kan man låtakreativiteten och brukarinflytandet få blomma pålokal nivå. Det borde också gälla inombarnomsorgen. Låt kreativiteten och idéerna flöda,och ge kommunerna möjligheter där idéerna finnsatt satsa på alternativ.Man borde också gå in och ge möjligheter tilldagbarnvård för egna barn när det passar. Framförallt skall man ge dagbarnvårdarna yrkesstatus, såatt de får samma rättigheter som alla andra atträkna in sina barn till kön till barnomsorgen.Jag väntar fortfarande på en signal från regeringen.Är det fortfarande så att man ser dagbarnvårdarnasom en icke-yrkeskår, dvs. de skall inte få räkna insina barn i gruppen? Hur ställs då kvalitetskravenså att det inte blir så stora grupper? Hur skall endagbarnvårdare kunna klara att varadagbarnvårdare om hon redan har flera egna barn?Anf. 71 Socialminister talman! Jag skall ta tillfället i akt attkommentera två av de frågor som har berörts idebatten.Den första gäller sjukvården. Svensk ochinternationell sjukvård brottas faktiskt med sammaproblem: kostnadsutvecklingen,befolkningsförändringar och medicinsk-tekniskutveckling. Det känns därför litet märkligt närIngegerd tar till den katastrofalasituation som råder i vissa östländer och jämför denmed . Det känns inte givande att debatteramed de utgångspunkterna. Det vore bättre att göravåra jämförelser med de länder som har haft sammamöjligheter som till utveckling inom hälso-och sjukvård.Jag kan svara på den direkta frågan omgarantin för vård. Vi anser att hälso- ochsjukvårdslagen skall gälla oinskränkt och att allaskall få rätt vård . De problem vi har i Sverigeär inte unika. Andra länder har precis som viorganisatoriska problem där man vill förändra.Flera av de länder som så gärnaanvänder som exempel jämför faktiskt med Sverigenär de diskuterar hur de skall förändra och utvecklasin hälso- och sjukvård.Även i dessa länder sker det misstag. Jag tänker dåinte på organisatoriska misstag, utan på misstag iorganisationen: felaktiga diagnoser, operationersom misslyckas, läkare som inte är intresserade avsina patienter, sjukvårdspersonal som har sin dåligadag osv.De flesta modeller, och de jag tänker på, har sinafördelar och nackdelar. Så är det naturligtvis ocksåför svensk sjukvård.Vi brukar imponeras av att människor iStorbritannien har nära kontakt med sina egnaläkare. Läkaren är alltid tillgänglig just för mig.Samtidigt är valfriheten utomordentligt begränsad iStorbritannien. Där är man hänvisad just till dennaläkare. Man har mycket små möjligheter att t.ex. fåsjukhusvård. Man kan inte komma till sjukhus utanremiss från husläkaren, utom vid mycket akutasituationer såsom olyckor. Vill man ha ökadvalfrihet, är knappast modell denrätta.Tyskland har en förhållandevis tillgänglig vård.Väntetider och köer existerar knappast. Det är enutomordentligt stor fördel, som vi gärna tittar på.Man har dock en kostnadsutveckling som är mycketoroande och som oroar de tyskaparlamentarikerna. I denna kostnadsutvecklingingår varken tandvård eller allmän äldreomsorg iden allmänna försäkringen. Äldreomsorgen är förövrigt helt beroende av familjens egna resurser ochmöjligheter.Sjukhusvården i är också ineffektiv, vilketär ett bekymmer. Man har långa vårdtider på grundav systemets konstruktion. Man har extremt högaläkemedelskostnader, och man har en mycket högläkemedelsförbrukning. Nackdelarna med dettyska systemet är således mycket stora, och man haren omfattande sjukvårdsdebatt på grund av detta.Ytterligare ett land som nämns i debatten ärNederländerna. Man hänvisar till det ifrån detmoderata partiet. Även i har manemellertid en omfattande sjukvårdsdebatt. Manhar tillsatt en särskild statlig kommission för attförsöka lösa den holländska sjukvårdens problem.Utgångspunkten är att man anser att sjukvårdeninte är tillräckligt solidarisk, den brister itillgänglighet, den är inte tillräckligt effektiv pågrund av otillräcklig flexibilitet och man har hinderi finansieringssystemet. Kostnaderna är för höga,och volymökningarna i vården kan intekontrolleras med nuvarande system.I denna jämförelse skulle jag naturligtvis ocksåkunna dra till med ett fjärde land -- . På någotsätt känns det dock litet malplacerat att ta till dettaland, som inte klarar av att hjälpa sitt landsbefolkning ens till en minimisjukvård långt underdet som betraktas som självklart av oss. Ändåkostar den amerikanska sjukvården mer perinvånare än den svenska.Det krävs förändringar i , och det skerförändringar. Det är fundamentalt fel att påstå attdet inte händer någonting. Säger man det vet maninte hur det ser ut i de svenska landstingen. Detpågår diskussioner, konkreta försök ochutvecklingsarbete. Jag kan bara nämnaDalamodellen som ett exempel. Denna har i dagfått klartecken från regeringen genom attKopparberg har blivit fri-landsting. Andra, likaintressanta försök, pågår också.I har man beslutat om full valfrihet förpatienterna när det gäller att välja vårdenhet bådeinom och mellan landstingsområdena i västraregionen . Ett omfattandesamarbete är under utveckling.I och i kommun har manockså fattat beslut om patientens valfrihet. Man hardär tagit steget att dela upp sjukvårdsbudgeten påde sex sjukvårdsdistrikten i länet. Fördelningen avpengarna skall ske eftersjukvårdskonsumtion, population ochålderssammansättning.Regeringen kommer också att göra det möjligt attgenomföra försök med att föra över primärvård tillkommunalt huvudmannaskap i två eller trelandsting.När det gäller ÄDEL-reformen hyste UllaTillander farhågor att detta enbart skulle bli enkonstruktion och att ÄDEL-reformen skulle varaett centralistiskt förslag. Det är inte alls sant.ÄDEL-reformen ger en utomordentlig möjlighetatt åstadkomma just det som , nämligen lokala lösningar. Ett sätt attstödja landstingen i utvecklingsarbetet är att införaen avreglering av patientavgiftssystemet. Detåterkommer vi till med litet senare underhösten. Vi släpper inte kravet på etthögkostnadsskydd, och vi kommer att föreslå enmaximigräns på 1 500 kr.Förändringar i sjukvården är en stor fråga sominnehåller många komponenter. I sjukvårdenarbetar nästan en halv miljon personer. Sjukvårdenskall ta hand om allt ifrån små krämpor tilllivshotande sjukdomar. Den skall vara till för allabefolkningsgrupper.Det är ingen tillfällighet att svensk sjukvård ärorganiserad som den är. Det är en medvetensamhällsstruktur som bygger på att vi skall planeraför att tillgodose alla människors behov av vård --rätt vård i rätt tid. Det innebär också att vi skall hademokratisk insyn och att den skall vara solidarisktfinansierad.I det arbete som pågår är det naturligtvis, somDaniel Tarschys var inne på, viktigt att vi kananvända och se resurserna samlat. Vi har därförgenomfört vissa förändringar isocialförsäkringssystemet. Det kommer också attläggas fram förslag om en samordning ellerförändring av sjuk- och arbetsskadeförsäkringensom bättre än skall kunna tillgodosemänniskors möjlighet att komma tillbaka.Sjuklöneförslaget kommer, om än något försenat.Fr.o.m. årets Dagmaröverenskommelse kommer viatt kunna slussa över 400 milj.kr. för skall kunna förhandla fram överenskommelsermellan länskassorna och landstingen när det gällersjukvård i syfte att rehabilitera människor.Regeringens mål att få ned ohälsotalet med tvådagar är enviktig målsättning som styrmedel.Den demokratiska organisationen, som naturligtvisskall vara effektiv, är till och uppbyggd för att tjänasitt syfte att ge människor sjukvård i rätt tid och irätt omfattning. Vi har kvar detta. Detta är enviktig grundförutsättning för att man skall kunnautveckla på det medicinsk-tekniska området ochnär det gäller utbildning av personal samttillförsäkra patienterna integritet och säkerhet ivården. Det tycker jag är så viktigt att jag inte anseratt man skall utsätta detta för någon form avjätteexperiment med ett annat system, som vi intekänner till. Andra länder som har genomförtsådana experiment vill faktiskt inte ens försvaradem. Jag anser att vi skall kunna genomföranödvändiga förändringar metodiskt och utan storaåthävor. Hälso- och sjukvårdslagen ställer krav, ochvi skall se till att uppfylla de kraven.Avslutningsvis vill jag även säga något omsituationen för de sämst ställda pensionärerna. Jagär mycket oroad, , över de samtal jaghar haft med de stora pensionärsorganisationernaoch det som har redovisats i olika massmedia. Jagföljer denna utveckling mycket noga. Regeringenkommer också att gå in och granska de krav somställs när det gäller hyreskostnaderna.I övrigt tycker jag att insändare itidningen ger mycket bra svar på de övrigafrågorna.Anf. 72 Förste vice talman () replik:Herr talman! Socialministern sade att hälso- ochsjukvårdslagen är en garanti för att alla skall få vårdi tid. Struntprat, socialministern vet att det inte ärså. Här kan en gammal sjuk människa ha betalatlandstingsskatt , men när den dagkommer då man är i desperat behov av t.ex. enviktig operation har man ingen garanti för att fådenna vård . Om man har pengar har man det,inte annars. Det tycker vi är ovärdigt ettvälfärdssamhälle.Herr talman! Köer innebär inte bara oro, smärtaoch kanske tilltagande invalidisering för dem somdet gäller, utan det är också fruktansvärt dyrbartmed köer. Jag vet att har fått iuppdrag att titta på kostnaderna för köerna. Jagläste en TT-intervju med överdirektören påriksrevisionsverket . Där sade han attden genomsnittliga kostnaden för väntetiden på enhöftledsoperation är , vilket innefattarproduktionsbortfall, sjukpenning, kostnader förläkemedel, smärtstillande medel, social hemhjälp,färdtjänst, m.m. skall dåjämföras med kostnaden för en operation somkanske är en tiondel av detta belopp. Naturligtvisskulle, och borde, dessa pengar kunna användasofantligt mycket bättre genom att man germänniskor vård . Det är därför som vi villsammanföra finansieringen av sjukvården medfinansieringen av sjukpenningen.Dra inte fram exempel som och !Deras system vill vi absolut inte ha. USAs systemvill vi inte ha eftersom man där inte har en allmänoch obligatorisk försäkring. Jag nämnde att vårförsäkring omfattar lodaren i parken likaväl somalla andra. I har man en statsstyrdsjukvård, vilket är just det som vi inte vill ha, utanvi vill ha en patientstyrd sjukvård.Visst finns det problem även i det dåvarandeVästtyskland och i , dvs. länder som hardetta system. Men när man talar med människor idessa länder om deras problem så är kötider på tvåeller ett utomordentligt allvarligtproblem som de måste angripa. Men för oss är detfråga om år.Jag gläder mig inte åt, men jag noterar, attsocialministern är djupt oroad över hur detkommer att gå för pensionärer med låga pensioner.Jag tyckte att det var mycket märkligt att detstatsråd som har ansvaret för dessa frågor inteberörde den frågan med ett enda ord.Slutligen vill jag ställa en fråga. Tycker ocksåsocialministern att det är fråga om kommersialismatt man ger ett rättvist stöd även till dem som skullevilja ta hand om sina egna barn?Anf. 73 () replik:Herr talman! På några av sjukvårdens områdentycker vi i att regeringen har kommit ossnärmare . Det gäller t.ex. synen påarbetsskadeförsäkringen, synen på sjuklön ochkopplingen mellan sjukförsäkring och sjukvård. Påalla dessa områden har vi arbetat iopinionsbildande syfte och stött på motstånd. Menvi tycker att det finns tecken på en växandeförståelse hos regeringen för våra synpunkter, ochdet är självfallet bra.På andra områden tycker jag fortfarande att dennaförståelse är litet klen. Det gäller t.ex.köproblematiken. Jag tror att det är en ganska klentröst för en sjuk människa att höra att det är lika illai , att det är värre i Nederländernaeller att man i inte heller klarar detta bra.Det svar som den människa som har fått diagnosenatt det behövs en höftledsoperation, enögonoperation, en hjärtröntgen och enhjärtoperation vill få är: Resurserna finns här ochnu, och vi skall ge dig bästa möjliga behandling häroch . Jag kan inte se annat än att det är den endarimliga ambitionen som ett välfärdssamhälle kanha, alltså att man säger till alla medborgare: Ni sombetalar så höga skatter, ni skall få sjukvård när denbehövs, inte senare, inte ,och inte utan just när denbehövs.Inom industrin finns det nu ett begrepp som lyderjust in time, som betyder att produkterna skallkomma rullande på lastbilar precis när de behövs iett bygge eller i en industriell process. Vi borde väländå kunna uppställa precis samma mål försjukvården och för vården i övrigt. Den skall finnasjust in time. Den skall finnas precis när den behövs.Det skall finnas möjlighet att operera, det skallfinnas plats på dagis, och det skall finnas plats iäldreboendet precis när det behövs och inte långtsenare. Det är på den punkten som vi menar attregeringen har för små ambitioner och för liten viljaatt verkligen försöka utveckla systemen så att vi tartill vara alla de resurser som finns, all denkreativitet som existerar, alla de uppslag som finnsoch all den skaparkraft som finns hos personal somvill satsa på nya modeller och som kanske vill gåutanför de etablerade systemen och hitta egnalösningar. Om vi kunde ta till vara all denna kraftskulle vi kunna få ett samhälle där vi kan ge vårdoch omsorg precis när den behövs och inte etthalvår eller senare.Anf.74 () replik:Herr talman! Det tråkiga är ju att regeringen harlika små ambitioner som och har skapaten sådan skatteuppgörelse och gör sådanaekonomiska uppgörelser att följden blir att maninte kommer till rätta med dessa problem.Jag skulle väldigt gärna vilja att pånågot sätt berörde den prioriteringsdiskussion somjag tog upp. När det görs framsteg inom denmedicinska tekniken och vetenskapen som innebäratt fler sjukdomar kan botas och svårare problemkan tas om hand, när vi har en åldersstruktur ilandet som gör att vi får ett ökat antal åldringar ochett större tryck på sjukvården av det skälet, och närdet görs framsteg som leder till att möjligheten atterbjuda saker ökar, då kan jag inte se annat ,med tanke på resonemanget om att inga ramar fårutvidgas, att alla sådana landvinningar sker påbekostnad av något som redan finns. Om viförbättrar på ett håll i sjukvården eller i omsorgen --det gäller ju inte bara sjukvården -- då måste vialltså dra ned på en verksamhet någon annanstans.Det är detta som personalrepresentanterna inomhela den offentliga vården har reagerat mot. Dethandlar ju inte bara om att man måste dra nedverksamheter. Alternativet till att dra nedverksamhet är ju att man inte ger personalen ökadelöner. Då säger personalen naturligtvis nej.Personalen måste ju ha sina löner och ha sammalöneutveckling som andra grupper. Dessutom ärdenna personal en av låglönegrupperna. Detta fördå med sig att verksamheter måste läggas ned, ochpersonalen blir därmed arbetslös. Det är en absurdsituation.Det tvingar fram en diskussion om vad det är som viskall satsa på. Där ställs nödvändiga verksamhetermot varandra, t.ex. inom sjukvården. Man ställerfrågan om vilken typ av sjukvård som skallprioriteras, vem som skall få bli opererad och vemsom inte skall få bli det. Dessutom ställs vård ochomsorg mot kollektivtrafik, kultur, osv. Vi måsteväl kunna säga att vi inte har byggt färdigt vårtvälfärdssamhälle utan att det finns saker som måstefå utvecklas. Jag tycker också att vi skall föra endiskussion om hela den offentliga sektorn. Detinnebär inte bara vård och omsorg. Det finns andradelar av den offentliga sektorn där man skullekunna spara. Den diskussionen måste i så fall ocksåföras.Jag skulle vilja fråga hur ser påprioriteringsdiskussionen. Är det vi i somskall fatta beslut, är det landstingspolitikerna,kommunalpolitikerna eller de fackligaorganisationerna? Vem skall bestämma om vemsom skall få del av den här vården och omsorgennär vi säger att vi inte har råd? Jag menar att vi harråd.Anf. 75 () replik:Herr talman! För att sjukvården skall kunnautnyttjas på rätt sätt och för att köerna skall kunnaminska måste vårdkedjan, som det har talats omhär , för äldre fungera. Och det görden inte . Man måste helt enkelt eftersträva rättvårdform.Ingela säger att den proposition som vi nudiskuterar öppnar för lokala lösningar. Jag tyckeratt regeringen då skall visa den goda viljan på ettområde som också har betydelse för sjukvården ochdär det ofta i praktiken inte ges utrymme ens ienlighet med beslut. Det fungerar heltenkelt inte. Jag skulle därför vilja ställa en fråga tillIngela . Jag har tagit upp den i debattentidigare i dag.Det var likadant här som när det gälldebarnomsorgen, att regeringen sade nej år efter år.Till slut efter många om och men fattade riksdageni full enighet beslut som gällde ålderdomshemmen.Detta är ingen liten fråga utan av mycket storbetydelse ute i kommunerna. I många kommunerär man fortfarande bekymrad över situationen. Attvi fattade detta beslut var glädjande, inte minst medtanke på att äldreomsorgen har allt större behov avalternativ. Ålderdomshemmen är ett nödvändigtalternativ till sjukvården. De utgör också enmycket viktig länk i vårdkedjan mellan hemboendeoch långvård. Det här beslutet innebar helt enkeltatt ålderdomshemsidén fick en ''rehabilitering''.Beslut fattades i enighet . Möjligheternaför kommunerna att satsa på nybyggnad ochombyggnad av ålderdomshemmen öppnades.Trots detta fungerar det inte riktigt. Rättinformation har, som jag sade tidigare, inte gått utdessutom har byråkratin satt hinder i vägen. Jagskulle helt enkelt, eftersom detta är en vårdformsom är mycket efterfrågad, fråga omhon är beredd att arbeta för att rätt informationutgår till kommunerna, en helhjärtad information.När det talades om pensionärer med låg pension villjag påminna om att vi har föreslagit ettgrundpensionssystem som förbättrar för dem somhar den lägsta pensionen. Förslaget har vi lagt framhär i .