prot · GE097 · 1990-10-11 00:00:00 — Det är då inte sin föregångare påfinansministerposten han tänker på -- vilket i ochför sig hade varit naturligt och riktigt -- utan hanskyller först på börskraschen 1987 som inte ficktillräckligt dämpande effekter i och sedanpå som avvisat regeringensåtstramningsförslag.Denna historiebeskrivning är inte bara direktfelaktig, den lider också av en mycket egendomliglucka. har helt fallit bort! Det finnsinte med i historien. Det var då regeringen plötsligtlovade att man inte behövde betala utlovadereformer som längre föräldraförsäkring och längresemester. Någon stram finanspolitik behövdessannerligen inte enligt regeringens egnapåståenden. Jag måste tyvärr, herr talman, taavstånd från påstående för envecka sedan att har en ovanligtvälprogrammerad hjärna.Det som hände har också fått en konstigredovisning. Regeringens förslag var nämligen attfortsätta expansionen av föräldraförsäkringen ochsemestern och genomföra stopp-paketet.Stopp-paketet var principvidrigt, men även om dethade genomförts tillsammans med de aktuellareformerna hade det sannerligen inte blivit någonåtstramning. Det blev det däremot i och med detstabiliseringspaket som medverkade till.Det var med andra ord precis tvärtemot vadregeringen påstår i propositionen. Det varuppgörelsen i som skapade enåtstramning, inte regeringens egna förslag.Denna historiebeskrivning som framkommer idagens proposition är ett ovanligt fult försök attundkomma ansvaret för egna misslyckanden. Detkommer inte att lyckas. Det är regeringen ochingen annan som har ansvaret för dagens ochmorgondagens dåliga ekonomi.Man kan nu avläsa stora och växande problem i densvenska ekonomin. Nolltillväxt, lågproduktivitetsökning, lågt sparande, hög pris- ochlöneökningstakt. Dessa problem är en direkt följdav att regeringen har misslyckats med denekonomiska politiken. Alla prognoser visar nu enstigande arbetslöshet, upp till 3 %eller mer. Det är dessa personer, som blir utanjobb, som får betala notan för socialdemokraternasmisslyckande.Löneökningstakten har utpekats som boven idramat. Regeringen fäster uppenbarligen enmycket stark tilltro till att om baralöneökningstakten kan bringas ned, så löses allaproblem.Rehnbergkommissionen och dess medverkan iavtalsförhandlingarna tycks vara det enda receptsom har. Detta kan -- tyvärr -- intebli mycket mer än en förhoppning.Löneökningarna påverkas i första hand av läget påarbetsmarknaden. Mot en överhettadarbetsmarknad hjälper varken kommissioner ellerförmaningstal. Det är alltså inte löntagarna, ellerens arbetsgivarna, som bär skulden. Det ärregeringen, eftersom regeringen har ansvaret för enalltför expansiv finanspolitik och en därav följandeöverhettad arbetsmarknad.Jag tror alltså att --tyvärr -- har ganska små chanser att nå det somAllan önskar sig, nämligen enprolongering -- vilket vore bra för landet. Förutomskattereformen är regeringen då alldeles tomhänt iden ekonomiska politiken. Skattereformen är bra,det är inte tu tal om det, men den kan faktiskt intelösa alla problem samtidigt.Resultatet kommer att bli att bördan kommer attfalla ännu hårdare på och desspenningpolitik. Det betyder i praktiken ännu högreräntor.Sverige har redan en högre räntenivå änomvärlden. De extra procenten i hög ränta är endirekt följd av att omvärlden saknar förtroende förden svenska ekonomins förmåga att utvecklas.Räntedifferensen till vår nackdel har ökat i höst.Den höga räntan är ett elände för skuldsattapersoner, för villaägare, för hyresgäster, förbostadsrättsinnehavare, för belånade företag ochinte minst för företag som annars hade övervägtinvesteringar för framtiden. Den höga räntandriver på prisökningstakten, och medverkar därförtill att förvärra problemen.Både svenska och utländska placerare påkapitalmarknaden ser att finansministern ärtomhänt. De vet att läget kommer att förvärras ochbefarar att han då tar till växelkursförändring --igen, trots att det inte har fungerat tidigare och trotsallt tal om en fast växelkurs.Jag tror inte att övervägerdevalvering, varken nu eller . Jag är ocksåövertygad om att på alla sätt kommeratt värja sig mot spekulationer genom att höjaräntan. Problemet är att det inte räcker med ord föratt övertyga marknaden. Marknaden har hörtorden förut. Då återstår räntan. kantvingas höja räntan rejält för att visa att den menarallvar med att försvara växelkursen.Det finns en åtgärd man kan vidta. Handlingövertygar mer än ord. borde gå med i deteuropeiska monetära samarbetet, EMS, och dessväxelkursmekanism, . Det är kanske för sentnu -- socialdemokraterna har missat den chansen --men det är inte för sent att ansluta kronan till EMS-valutorna. Det kan enkelt göras genom att manändrar valutakorgen.Herr talman! En sådan åtgärd skulle tas som enmycket positiv signal. Det skulle i handling vara enen bekräftelse på att växelkursförändring ärutesluten. Både den politik som innebär en kampmot inflationen och ett närmande till EG skulle ökai trovärdighet. En EMS-anslutning löser förvissointe alla problem, men det hjälper. Sverigesekonomi behöver all hjälp den kan få.Allan tar i dagens proposition ett litet stegframåt. Det är välkommet, men det är för litet. Därfinns en lång text om hur bra det europeiskaväxelkurssamarbetet har fungerat och hur det harökat trovärdigheten i kampen mot inflationen. NärAllan nu själv tycker att det är såförträffligt borde vi väl gå med! Men det vågar interegeringen. Det är dumt, mycket dumt.Allan och har sagt att vi intekan gå med , utan att inflationen först måste ned.Detta påstående vederlades dock effektivt förnågra dagar sedan när gick med iERM, trots lika hög inflation som den svenska. Dåsjönk deras ränta. Troligen skulle även den svenskaräntan sjunka, om vi gick med. Det skulle glädjaalla dem som är oroade över höga boendekostnaderoch företag som skall investera. Det skulle ocksådämpa prisökningarna. Inser inte atthan genom att vägra anslutning av kronan till EMSökar omvärldens oro och misstro mot ?Inser han inte att han lägger en ytterligare börda,en onödig börda, på löntagarna genom för högränta?Herr talman! Jag tolkar finansministerns tal om attkampen mot inflationen överordnas andra mål så,att han inte tänker sig någon nyöverbryggningspolitik. Jag vill gärna förfolkpartiets del svara ja på den första frågan hanställde om man är beredd att medverka till en stramfinanspolitik, under förutsättning att detta skergenom åtstramning på utgiftssidan. Någraskattehöjningar kan vi inte vara med på. Det är braatt finansministern säger nej till en nyöverbryggningspolitik. Det återstår att se om hanorkar hålla fast vid detta när arbetsmarknaden blirsämre.Reformer, sägs det i propositionen, blir det bara omde kan finansieras utan skattehöjningar inomramen för en stram finanspolitik. Det låter ocksåbra. Men det är tydligen bara en fras som man tartill. Den verkar inte hålla ens . skalldet nämligen komma ett förslag ombostadsfinansiering som av allt att döma betyder enganska kraftig ökning av bostadssubventionerna.Jag delar helt önskemålet att man skall minskabostadssubventionerna. Men det är sannerligeninte rätt väg att först genomföra en stor ökning.Den viktigaste strukturförändringen framövergäller just den offentliga sektorn, eller snarare detotala offentliga utgifterna. Där behövs bådeförnyelse, konkurrens och privata alternativ. Härsäger att regeringen har inlett ''ettomfattande förändringsarbete''. Jagtycker att det verkar som om det mesta får göras ikommuner och landsting under ganska hårtmotstånd från socialdemokraterna.Den viktigaste åtgärden på detta område ärdet kommunala skattestoppet. Det kommer atttvinga kommuner och landsting till hälsosammaomprioriteringar, strukturella åtgärder och översynav många byråkratiska rutiner. Detta arbeteförsvåras dock av socialdemokraterna och derasnedvärderande tal om ''kommersiella företag''inom vård, omsorg, och utbildning. Propositionenär fylld av tal om hur bra det är med konkurrens,men det får inte förekomma i vad gäller de socialatjänsterna som är så viktiga för enskilda människorsvälfärd. Jag tycker att det är beklämmande. Detvittnar inte om någon förmåga till nytänkande.Det tog innan socialdemokraterna övergavsitt motstånd mot föräldrakooperativ inombarnomsorgen. Det har tagit till, dvs.totalt , innan personalkooperativgenom dagens proposition behandlas likvärdigtmed andra alternativ. Skall det ta ytterligare sju årinnan vanliga privata företag tillåts på sammavillkor för att lösa krisen inom barnomsorgen?Talet om krafttag skorrar en aning falskt.När den stora skattereformen nu är beslutad blirnästa steg att sänka det totala skattetrycket. För attdetta skall vara möjligt måste de offentligautgifterna bringas ned. Det är framför allttransfereringarna som fortfarande växer lavinartat.Där behövs en samlad strategi. Eftersom AllanLarsson, enligt propositionen, dessutom kraftigtvill öka överskottet hos stat och kommun och ökadet offentliga sparandet måste han ha en strategisom minskar utgifterna riktigt rejält. Det handlarinte om småsummor, utan om tiotals miljarderkronor. Jag skulle vilja fråga finansministern omhan har någon strategi för hur detta skall gå till.Han kanske kan beskriva den strategin förledamöterna i kammaren.Det finns inslag i transfereringssystemen som direktbromsar den ekonomiska tillväxten. Det går inte attåterställa balansen mellan löneökning ochproduktivitet utan att få upp just tillväxten ochproduktiviteten. Därför borde regeringen ägna sigbetydligt mer åt att förändratransfereringssystemen, så att de inte fortsätter attbromsa produktivitetsökningen.Till slut, herr talman, kan jag inte underlåta attkommentera den nya fonddebatt somsocialdemokraterna har givit oss. Ipropositionen följs detta upp. Det sägs att AP-fonden skall få köpa mer aktier, och det aviserasdessutom något slags nytt fondsystem för de statligaavtalspensionerna. Hur kan socialdemokraternavara så dumma att de nu -- när hela världen i övrigtavskriver socialism och statligt ägande och när detverkligen är befogat att öka intresset att investerai -- tar initiativ till mer förstatligande, flersocialistiska fonder och mindre privat ägande? KanAllan verkligen med berått modgenomföra åtgärder som ytterligare försämrartillväxten och klimatet för industriell utveckling iSverige?Anf. 4 ():Herr talman! När man blir äldre tycker man atttiden går fortare. När århundradet och årtusendetgår mot sitt slut tycker man att utvecklingen gårsnabbare. I det sammanhanget är det viktigt att inteförlora perspektivet.I går debatterade vi . somsymbol för gräns mellan öst och väst är borta. Desocialistiska kommandoekonomierna har bevisatsin oförmåga att skapa välfärd.De västliga marknadsekonomierna har visat sinöverlägsenhet i att skapa resurser, låt vara att dessaresurser är orättfärdigt fördelade.Men det är ändå bättre att ha något att dela.Nya marknader och nya möjligheter blirtillgängliga i vår nära omvärld. Detta förhållandeleder sannolikt till att en eventuell försvagning i deninternationella konjunkturen i varje fall intekommer att ledas från . Tvärtom är Europanu ett starkare ekonomiskt kraftfält i deninternationella ekonomin än på länge.Sverige ligger centralt i ett nytt . Iblandfungerar tyvärr som en ö, både geografisktoch ekonomiskt. Men vi i är mycketutrikeshandlande och utlandsberoende. Rätt sköttbör vårt geografiska läge vara en tillgång.Sverige har dessutom betydande naturtillgångaroch en förhållandevis väl bevarad miljö. Dessafaktorer borde göra att vi skulle kunna skapa såvälen hållbar utveckling som en hållbar tillväxt, isynnerhet om vi förmår komplettera det bristfälligaBNP-begreppet med mjuka mänskliga värden ochmiljövärden.Varför är vi på nytt på väg in i en ekonomisk kris?Kanske är den redan ett faktum.Den största boven är, vilket jag tror att vi äröverens om, inflationen. Kostnadsutvecklingen ärsnabbare än i våra konkurrentländer, över 11 %under en tolvmånadersperiod, vilket är nästan tregånger snabbare än konkurrenternas.Grunden i inflationens väsen är brist på tillit tillsystemet och växelvisa kompensationskrav.En intressant fråga nu är vad som utlöserkompensationskraven. Det som vanliga löntagare,barnfamiljer och pensionärer nu måste hakompensation för är till stor del politiskt beslutadeoch ökade levnadsomkostnader. Dessa är en effektav socialdemokraternas och folkpartietsöverenskommelse om finansieringen avskattereformen.Jag fick , som medlem, ett brev frånSvenska arbetsgivareföreningen om att företageninte skulle budgetera ökade lönekostnader för1991. Detta krav kan verka både orealistiskt ochangeläget.Men vad skall jag säga till en arbetare som tjänar12 . , som inte tjänar påskattereformen och som vet att boendet,bilkörningen och maten blir dyrare? Jag skullenaturligtvis kunna säga: Vi riksdagsledamöter kanavstå från löneökningar, så det kan du också! Detär ju bara det att kunskapen om att vi inte skulle fålöneökning hjälper ju inte den som tjänar hälften såmycket, när han vet att kostnaderna stiger.Det är därför jag säger att det handlar om att skapatillit och trovärdighet. Och det går inte att skapatrovärdighet till samhällets tal om minskadkostnadsutveckling om inte samhället bestämmersig för att göra någonting åt de faktorer som utlöserkompensationskraven.Ungefär hälften av alla som arbetar använder bil förresorna till och från jobbet. Den andelen blirnaturligtvis mycket större i områden där det integår några tåg och där det inte finns några bussarsom passar.När socialdemokraterna och gjorde uppom skattereformens finansiering tillkom moms påbensin med . Den totala skatten uppgår nutill . Ju mer priset på bensin stigerpå grund av kriser, krig i andra länder eller andrahändelser, som vi inte kan påverka i , destomer pressas våra långpendlare. Så är det med detskattesystem som socialdemokraterna ochfolkpartiet har valt.Men skatteomläggningens majoritet lade, trots allt,ut en räddningsplanka. Majoriteten motiveradenämligen sina avslag på förslag medföljande formulering: ''Skulle det visa sig, att ickeavsedda effekter uppkommer utgår utskottet frånatt erforderliga åtgärder kommer att vidtas.'' Nusäger finansministern förstås att han just föreslagitökad avdragsrätt motsvarande . perliter i sänkt bensinpris.Men, snälla finansministern, att få rätt att göraavdrag för en kostnad för inkomstens förvärvandeär väl en självklar rätt och inte någon särskildynnest? Och är avdraget betydligt lägreän den verkliga kostnaden. Och glesbygdsbornasbilresor för att komma åt vanlig service beaktas juinte. Detta är inte vad anser med''erforderliga åtgärder''. kommersenare i debatten om skatterna att utveckladetta vidare.Socialdemokrater och tycks inte ens hanoterat att principen om generell moms står ikonflikt med principen om skatt efter bärkraft.Människor har nämligen inte bosatt sig eftertjockleken på plånboken. De som tvingas ha långttill sina jobb, därför att jobb saknas i hemorten,tillhör rimligen inte de mest privilegierade i vårtland.En skattereform var nödvändig och måstegenomföras. Hade vi kunnat sänka skattetrycketsamtidigt hade det varit lättare. kan vi inte det.Vi från stöder en stram finanspolitik.Eftersom det inte handlar om skattesänkningarutan om omfördelningar blir frågan om rättvisfördelning central. Tyvärr innebärsocialdemokraternas och förslag ochriksdagens beslut om skattereformens finansieringmindre rättvisa och ökade klyftor. Den ökadeskattebelastningen på nödvändig konsumtion ökarojämlikheten, då den framför allt drabbarlåginkomsttagare, barnfamiljer, särskiltensamföräldrar, och pensionärer.Till råga på eländet drabbas ofta samma grupper avhöjda oljepriser och hög ränta.Jag vill här upprepa vad vi från sade idebatten om skattereformen:-- Inför ett system med differentierad moms medlägre moms för nödvändig konsumtion som basmatoch boende.-- Använd punktskatter på energi i stället förenergimoms för att styra mot inhemska, förnybaraoch miljövänliga energislag och mot bättrehushållning.Det hade naturligtvis varit bäst om man redan dåföljt förslag. har vi med anledning avvad som hänt -- framför alltavseende oljepriserna -- förnyat våra krav i enmotion vid riksdagsstarten.Låt inte prestigeskäl vara avgörande, utan tahänsyn till våra förslag till gagn för en stabilareekonomisk situation, baserad på lägrekompensationskrav.Inom den offentliga sektorn -- och den är stor -- harpolitiska beslut fått ersätta marknadskrafterna, ochdet är i och för sig riktigt. Vi måste genom politiskabeslut garantera likvärdiga förutsättningar förvälfärd i olika delar av landet. Men då det gäller attskapa välfärd leder frånvaron av marknadssignalertill ineffektivitet och centralstyrning. Det krävs enhelt annan mångfald av lokala lösningar förvälfärdens produktion.Marknadens förmåga till flexibilitet, effektivitetoch förnyelse skall medvetet utnyttjas i välfärdenstjänst, så att dessa fördelar kommer inte bara ettfåtal till del. Däremot får naturligtvis avgörandenom välfärdens organisation och fördelning inteutlämnas till en okontrollerbar marknad.I välfärdens förnyelse ingår också att man skallavgränsa det offentliga ansvaret. Till det offentligaansvaret hör sådant som hänger samman medmänniskors trygghet, t.ex. polis och försvar, menäven vård, omsorg och utbildning. Den offentligasektorn måste starkare rikta sina resurser till detsom är kärnan i det offentliga ansvaret.Verksamheter som gäller allmän service ellervaruproduktion bör frigöras från den offentligasektorn.Finansministern har lärt av sin företrädares misstagoch inte satt sig i rollen som tredje part i förhållandetill arbetsmarknadens parter. I stället använder hanidén med ett ''mellanlägg'' i form av den s.k.Rehnbergkommissionen.Jag vill gärna svara på en fråga och säga att centernvälkomnar förslag om ettstabiliseringsavtal.Det är också självklart att ett sådant avtal skallomfatta alla, även politiker och näringslivetschefer. Det är självfallet de som tjänar mest ochsom också gynnas mest av skattereformen som harde största möjligheterna att avstå frånlönehöjningar.Med de grundförutsättningar som jag inledningsvispekade på bör det vara möjligt att utforma enpolitik som ger framtidstro hos svenskt näringslivoch svenska arbetare, en politik där man tar tillvara naturresurser och miljö, kunskap, kreativitet,arbetsvilja och därmed inte låter kapitalet flöda utur landet. En sådan inriktning ger då av sig självmöjlighet till sänkt räntenivå. Ingen behöver kännaoro för att det grundläggande kravet i vårtinternationella samarbete på fasta växelkurser inteskulle gå att uppfylla.Herr talman! Finansministern föreslår i sinproposition att skall godkänna denföreslagna inriktningen av den ekonomiskapolitiken. Jag saknar en bit, nämligen frågan omregionala skillnader i en trolig ökning avarbetslösheten. Den tas inte upp. Frågan är omdetta är vanlig socialdemokratisk nonchalans motmänniskor i glesbygden.För övrigt innebär propositionen i stora stycken enkraftfull kritik av den förda socialdemokratiskapolitiken med den stora devalveringen 1982 ochden därpå följande kostnadsstegringen ochförsvagade tillväxten. I den kritiken instämmernaturligtvis , liksom i finansministernsförhoppning att 1991 skall bli en vändpunkt -- detär ju val då!Anf. 5 ():Herr talman! Enligt finansministern och de s.k.ekonomiska experterna lider av alltför lågtillväxt och produktivitet och av ett förhögt kostnadsläge. Lönestopp är tydligenlösningen. De arbetande arbetar för dåligt. Vårtstatsöverhuvud talar om dålig arbetsmoral. Vadkungen tycker om finanshajarnas, direktörernasoch skatteflyktingarnas moral och dess inverkan påsamhällsmoralen har vi inte fått höra.Vad är bakgrunden till dagens klagan på dearbetande? Ja, de ekonomiska och socialaklyftorna har vidgats i vårt land i mycket hög gradunder 80-talet. Antalet miljardärer och miljonärerhar mångdubblats och lyxkonsumtionen har ökat.Rekordvinster och marginalskattesänkningar harinte fördelats till de lågavlönade. Samtidit harmånga slagits ut. Vi har avarbetskraften utslagen i dag.En LO-studie visar att de rika drar ifrån --inkomstklyftorna ökar. För de bredalöntagargrupperna har realinkomsterna stigit med4 % . För dem i de högainkomstskiktena har ökningen varit undersamma period.Lönsamheten inom industrin harvarit mycket god. Trots detta avlöser SAF-direktörer, ''ekonomiska experter'' och politiskaföreträdare varandra i en klagolåt och pekar utarbetarnas löner som orsak till problemen.Ett lönestopp drabbar de lågavlönade, inte minstmed tanke på skatteomläggningens andra etapp,eftersom de välavlönade redan under 80-taletförsett sig med gigantiska löneökningar ochförmåner och får stora marginalskattesänkningarnästa år. Då är det mycket flott av direktörerna attavstå från löneökningar 1991. Ett lönestoppdrabbar naturligtvis de lågavlönade.I den politiska propagandan försöker man få oss atttro att inflationen beror på de arbetandes magralöneökningar. I själva verket är det framför alltföretagens vinster, prissättning och spekulationtillsammans med skatter, räntor och politiska beslutsom är huvudorsaken till inflationsspiralen. Genomen prispresspolitik kan spekulationen och oskäligavinster, som urholkar ekonomi,angripas.Vänsterpartiet accepterar inte ett allmäntlönestopp i avtalsrörelsen. Däremot kanlönestoppet omfatta redan privilegierade grupper.Här kan jag konstatera att vi har fått stöd av StigMalm. Det är vår gamla inställning sedan löne- ochstrejkstoppsdebatten i vintras.I en stabiliseringspolitik måste kompensation utgåtill de arbetande för inflationens härjningar. Vadsom krävs är reallöneökningar, främst för de bredaLO- och TCO-grupperna. Det kan åstadkommasom full kompensation utgår för inflationen utan attstora generella löneökningar behövs. Därmed sättspressen på prissättarna. De nominella löneökningarna kunde hållasnere om prissättarna är återhållsamma.Det går inte att enbart inrikta sig på delågavlönades löneökningar för att mota inflationen.Försök, finansministern, att sätta stoppa förprisökningar genom prispress! Det är ett ansvarsom vill ta för att garantera en stabillönepolitik och god ekonomisk utveckling i vårtland.Ett lönestopp är som sagt förödande för delågavlönade. 1991 kommer skatteomläggningen attfå full genomslagskraft och då är inte särskiltgynnsam för de lågavlönade. Inflationen görskatteomläggningens effekter än sämre, och deaktuella ökningarna på bensinpriser, oljepriser,hyror och kollektivtrafiktaxor skapar inte särskiltstora förväntningar hos aktörerna i arbetslivet, dvs.de vanliga arbetarna. Med förslagskulle vi inte ha haft de våldsamt höga priserna påbensin och olja. Prisökningarna drabbar orättvistbåde glesbygdsbefolkning och de lågavlönade.Höjda reseavdrag, som aviseras, är välkomna,men momsen på energi måste tas bort.Beräkningarna visar att lågavlönade, pensionäreroch ensamstående är förlorare iskatteomläggningen. Kvinnorna drabbas ocksåmycket ogynnsamt. Prisökningarna på mat ökarkraven på att någonting måste göra.Vänsterpartiets gamla men mycket goda krav på attmomsen på mat skall bort måste börja förverkligas.För låginkomsttagarna skulle detta vara ett verkligtlyft.Borttagande av moms på mat har avvisats avregeringen . Ett stående argument är attdet är för komplicerat. Lika handlingsförlamad ärtydligen regeringen när det gäller att beskatta denfinansiella sektorn. Det skjuts åter ,för det är för komplicerat. Men när man skullegenomföra skatteomläggningen var ingentingkomplicerat, för det gynnade välavlönade. Dåfanns det ingen handlingsförlamning. Det var fullfart med genomförandet. Det var inga mäktigagrupper som man trampade på tårna. Rättvisa ochjämlikhet med förhinder, kan man kanske säga.En rättvis fördelningspolitik har fåtten sådan knäck att det nu borde vara dags för enlåginkomstutredning. En sådan utredning skullekunna visa på orättvisan och ojämlikheten isamhället och vara början till en vändning ifördelningspolitiken. Frågan är om regeringen är beredda att tillsätta enlåginkomstutredning. Eller skall orättvisorna tigasihjäl?Vårt land uppvisar stora krisfenomen. Det ärturbulens med jämna mellanrum, med börsen somcentrum.