prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — Som jag redan nämnt kan varje intrång irenskötselrätten i princip grunda rätt till skadeersättning (avsnitt 3.4). Enåtgärd som medför skada på renskötselrätten behöver alltså inte vara såingripande att den omfattas av förbudsregeln i 30 § rennäringslagen för attvara skadeståndsgrundande. Iförarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 136) konstaterades attsjälvklart också andra konfliktsituationer än de som reglerades i de föreslagnalagbestämmelserna kunde uppkomma. Föredraganden uttalade att det likasjälvklart står öppet för en sameby eller renägare som lider skada genomingrepp i renskötselrätten att väcka talan vid domstol. Sådan talan kan gå utpå ersättning, förbud eller skadeförebyggande åtgärder. Föredragandenförklarade att man övervägt om det var möjligt att i lagen ta in en bestämmelsesom anger att förhållandet mellan fastighetsägare eller nytQanderättshavare åena sidan och sameby eller dess medlemmar å andra sidan bör bygga på principenom strikt ansvar, alltså ansvar oberoende av uppsåt eller vårdslöshet. Någonsådan bestämmelse föreslogs emellertid inte. Som skäl till detta hänvisadeföredraganden bl. a. till svårigheterna att avgränsa och precisera en regel avdet angivna slaget. Frågorna överiämnades till rättspraxis. haralltså på nytt tagit upp frågan om en särskild skadeståndsregel i rennäringslagen men avstått från att lägga fram något sådant förslag. Utredningen anför som motiv för detta att det möter stora 37 svårigheter att utformaregler för hela renskötselområdet, eftersom ren- Prop. 1990/91:4 skötselrättenuppvisar olika sårbarhet på olika områden och toleransnivån gentemot motståendeintressen också med nödvändighet varierar. Det naturliga är då enligtutredningen att de olika situationer som kan uppstå får sin belysning genomrättspraxis. Förmin egen del gör jag följande bedömning. Jag har i det föregående pekat påsvårigheterna att precisera det skydd renskötselrätten ger gentemot markägareoch nytQanderättshavare. Det är enligt min mening inte möjligt att med någongenerell giltighet konkret ange arten och graden av det intrång irenskötselrätten som kan medföra ersättningsskyldighet. Jagdelar därför samerättsutredningens uppfattning att rennäringslagen inte börinnehålla några bestämmelser om ersättning för sådana fall. Det får i ställetankomma på domstolarna att avgöra när ett intrång har skett i renskötselrättenoch hur stor ersättningen då skall vara. Jagär emellertid inte beredd att ansluta mig till samerättsutredningens förslag omsärskilda rättegångskostnadsregler i skadeståndsmål som rör intrång irenskötselrätten. Utredningens förslag innebär med en viss modifiering att enmarkägare eller en nytQanderättshavare i rättegångskostnadshänseende jämställsmed den som sökt och fått tillstånd till expropriation. Enligt min meningfinns det inte någon grand för en sådan särreglering av tvister mellan olika rättighetshavaretill en fastighet. Jag anser inte heller att det finns tillräckliga motiv föratt införa någon särskild kostnadsregel för skadeståndstvister i anledning avåtgärder i skogsbruket. Jagvill i detta sammanhang även ta upp frågan om s.k. faktiskt förfogande vadgäller statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesQällen. Som jaganfört ovan skall en upplåtelse av dessa marker i princip ske mot en avgift.Regeringen medgav emellertid i ett beslut i Norrbottenslän rätt att utan avgift disponera viss staten tillhörig mark ovanförodlingsgränsen för parkerings- och rastplatser efter i Arjeplogskommun. Regeringen anförde att upplåtelsereglerna i 32 34§§ rennäringslageninte är tillämpliga i sådana fall då annan statlig myndighet än den somförvaltar marken önskar ta marken i anspråk för visst ändamål. Detta ianspråktagandefår dock inte stå i strid med bestämmelserna i 30§ rennäringslagen. Om berördsameby anser att den ändrade markanvändningen kommer att innebära skada ellerolägenhet kan byn enligt beslutet söka åstadkomma en frivillig överenskommelsei ersättningsfrågan med den ianspråktagande myndigheten eller väcka talan vid domstol.Den av regeringen uppställda principen har kallats regeln om faktisktförfogande. Detfaktiska förfogandet är enligt min mening närmast att se som en förfaranderegelnär statlig mark ovanför odlingsgränsen eller på renbetesQällen behöver tas ianspråk av statlig myndighet. Vad jag i det föregående har anfört om samernasrätt till ersättning för intrång i renskötselrätten gäller självfallet ocksånär det är fråga om faktiskt förfogande. Jag har i avsnitt 3.4 föreslagitändringar i 30§ rennäringslagen för att öka skyddet för renskötselrätten. Ävendessa bestämmelser är tillämpliga i fråga om faktiskt förfogande. Jag anser motden bakgrunden att några preciseringar irennäringslagen inte behöver göras vad gäller en statlig myndighets förfogandeav dessa marker. Avslutningsvis vill jagklargöra vilka som enligt min mening kan vara berättigade till ersättning vidintrång i renskötselrätten. Efter beslut av riksdag sammanfördesjämtländska renbetesQällens skogsfond, jämtländska lappväsendets fond samtVästerbottens och till en gemensam fond som fick namnetstatens lappfond. Fonden erhöll genom rennäringslagstiftning namnetsamefonden. Enligt 28 § andra stycket rennäringslagen erhåller samefondenhälften av ersättningen för skada eller olägenhet som inte drabbar bestämdperson när renskötselrätt upphävs. Bestämmelsen tillämpas i rättspraxis så, atthälften av intrångsersättningen tillfaller samefonden även när det inte är frågaom upphävande av renskötselrätt. Bakgranden till bestämmelsen är den, attrenskötselrätten tillkommer samer i allmänhet som en för folk-grappen kollektivrätt och inte enbart en särskild sameby eller dess medlemmar. Detta är avgrandläggande betydelse för frågan om vem som är skadelidande och vem som är rättmottagare av ersättningen. Den del som tillfaller samefonden blir enligtförarbetena till rennäringslagen ett skydd för den kollektiva folkgrappsrätten,medan den del som tillfaller samebyn Qänar som personlig ersättning för dem somvid skadetillfallet driver renskötsel inom en sameby. Jag avser inte attföreslå någon förändring i detta avseende. Sakägare i fråga om intrång irenskötselrätten är därför även i fortsättningen sameby och enskildsamebymedlem samt i fråga om ersättning för intrånget även samefonden. 3.7 Åtgärder vid för högt renantal Mitt förslag: Lantbraksnämndenskall vid fastställande av högsta renantal för en sameby ta skälig hänsyn tillandra intressen. skall kunna förelägga en sameby att vid viteminska antalet renar om byn håller fler renar på bete än vad lantbraksnämndenbestämt. Ett vitesföreläggande skall även kunna riktas mot en enskild renägaresom har fler renar än vad samebyn bestämt. En sameby skall vid vite kunnaföreläggas att hålla årlig renräkning och att upprätta renlängd. Länsstyrelsenskall underrättas om tid och plats för renräkning samt kunna kontrollera attrenräkningen sker på ett korrekt sätt. Lantbruksstyreisensforslag: överensstämmer med mitt förslag utom såvitt avser skyldighet attunderrätta om tid och plats för ren räkning. Remissinstanserna:Förslaget lämnas utan erinran eller tillstyrks av remissinstansema. Fleraremissinstanser har efterlyst möjligheten att kontrollera att det uppgivnarenantalet är korrekt. anser att högsta tillåtnarenantal bör bestämmas med utgångspunkt i tillgängliga betesresurser, varförbetesinventeringarna måste få hög prioritet. Skälenför mitt förslag: I rennäringslagen finns ett flertal bestämmelser Prop.1990/91:4 om hur renantalet skall bestämmas och kontrolleras. Lantbraksnämndenbestämmer enligt 15§ andra stycket det högsta antal renar som får hållas påbete inom byns betesområde. Nämnden kan enligt 15§ tredje stycket förordna ominskränkningar i betesrätten om det behövs för att bevara renbetet eller iövrigt främja renskötseln. Samebyn kan enligt 35 § första stycket bestämma hurmånga renar en medlem högst får inneha eller meddela andra föreskrifter ominnehavet. Räkning av samebyns renar skall enligt 66 § ske . kan på samebyns begäran medge att räkningenfår ske med större tidsmellanram. Enligt 68 § skall renlängd upprättas på gmndvalav renräkningen. Den skall fastställas av bystämman, som kan besluta omrättelser av renlängden. Medlem i sameby kan enligt 95 § dömas till böter omhan uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar oriktiga uppgifter vid renräkningeneller vid upprättande av renlängd. Somframgår av min redogörelse finns det i rennäringslagen inte några direktasanktionsbestämmelser som kan användas mot en sameby som inte följer lantbmksnämndensbeslut om högsta renantal. Samebyn kan inte heller vidta några åtgärder mot denenskilde renägare som inte följer byns föreskrifter om renantalet. Lantbraksnämndenkan inte framtvinga en renräkning. Samebyn har ingen skyldighet att överlämnarenlängden till lantbraksnämnden. Nämnden kan därför inte kontrollerarenantalet och har inte heller rätt att kontrollera uppgiftema i renlängdengenom egen renräkning eller liknande kontrollåtgärd. Rennäringslagen innehållerdock en bestämmelse som något närmare bör beröras i detta sammanhang. Det gällerförordnande av syssloman för sameby. Ärrenskötseln inom samebyns betesområde bristfällig och har överenskommelse inteträffats om rättelse, kan enligt 72 § andra stycket efter anmälanav lantbraksnämnden förordna en syssloman. Dennes uppgift är bl. a. attomhänderta renskötseln i byn. kan inte på eget initiativ taupp saken. Det krävs en begäran från en samebymedlem eller någon annan varsrätt berörs. Sysslomannens ställning blir närmast jämförlig med enkonkursförvaltares. Han övertar huvuddelen av både bystämmans och styrelsensbefogenheter. Sysslomannen kan således besluta om begränsningar i en renägaresreninnehav. Men lika litet som bystämman kan han tillgripa några sanktionsmedelmot den renägare som inte följer beslutet. Länsstyrelsenkan vidare enligt 71 § besluta om slakt av renar som uppehåller sig utanförrenskötselområdet eller inom detta område under tid då renskötsel inte fårbedrivas där. Slakt kan alltså inte tillgripas enbart av det skälet attrenantalet är högre än föreskrivet. Vanligtvis för dock ett för stort renantalmed sig det slag av olägenheter som nämns i paragrafen. Sådan slakt kan därförsägas vara ett indirekt sanktionsmedel vid för högt renantal. Det bör noterasatt slakt inte kan tillgripas mot enskild renägares renar. I1928 års renbeteslag fanns bestämmelser som gjorde det möjligt för att vid vite förelägga enskild renägare att minska renantalet. 1 lagen fanns vidare bestämmelser om s. k. civilrättsligt vite. t. ex. vitesföreläggarenägare att reducera sin renhjord i enlighet med Prop. 1990/91:4föreskrift om högsta renantal i byordningen. Som ett yttersta korrektionsmedelkunde en försumlig renägare förlora rätten att bedriva näringen. Nämnda bestämmeleri renbeteslagen utmönstrades emellertid ur lagstiftningen vid tillkomsten av1971 års rennäringslag. Fastställandeav högsta tillåtna renantal Dethögsta antal renar som får hållas på bete inom samebyns område bestäms alltsåav lantbraksnämnden. Denna regel har kommit till av främst två orsaker. Ettskäl är att rennäringen utövas jämsides med annat nyttjande av markerna.Därtill kommer att renbetesrätten inom samebyn är gemensam för fleranäringsutövare av vilka ingen kan sägas ha rätt att UtnytQa betet i störreomfattning än de övriga. Beslut om rationellt renantal grundar sig på denindelning av byområden, som enligt 7§ rennäringslagen skall göras av lantbraksnämnden.Myndighetens beslut om bygrän-ser och högsta tillåtna renantal är inte bindandeför all framtid utan kan omprövas med hänsyn till inträdda förändringar. 1betänkandet (SOU 1966:12) Renbetesmarkema beräknas det uthålligt högstalämpliga renantalet för det svenska renbetesområdet till 260000 djur. beräknas 179000 djur (varav 16000 inom koncessionsområdet)kunna födas uthålligt, inom 45000 och inom med Idrei 36000 djur. Enligt (SOU 1983:67) Rennäringens ekonomi uppgår dethögsta tillåtna renantalet till sammanlagt 270200 renar. I allt väsentligtbestäms den svenska renstammens storlek av tillgången till ett väl samlat ochåtkomligt vinterbete. Detär endast i som lantbraksnämnden bestämt högsta renantal med stödav 15§ rennäringslagen. För de flesta samebyarna är renantalet bestämt i byordningarfrån mitten av . Det är därför tämligen osäkert i vilken mån debestämda högsta renantalen ger ett riktigt uttryck för vad markerna egentligentål. Detär angeläget att högsta tillåtna renantal bestäms med utgångspunkt i deaktuella förhållandena. 1 gjordes en betesinventeringsom låg till gmnd för lantbmksnämndens beslut. I har samebyar betesinventering skett, men resultatet har ännu inte lett tilländrade beslut om högsta renantal. förhållande till betesresursema för högt renantal kan för en sameby få enmängd negativa konsekvenser såsom överbetning av markema och problem med attstyra renarnas betning. Det är även till men för naturvårdens intressen.Nyetableringar i samebyn försvåras också om antalet renar totalt sett är förstort. Utövandet avrenskötselrätten innebär att markägare och innehavare av särskild rätt till fastighet måste tåla att marken tas i anspråk för renbete och annat markutnytQande som ingår i renskötselrätten. Samebymedlem- mama måste å sin sida tåla att markägaren eller nytQanderättshavaren brakar marken med stöd av sin rätt. Ingen rättighetshavare kan därför räkna med att utnytQa mark och vatten inom renskötselområdet för egna ändamål utan hänsyn till andra rättighetshavare. I rennäringslagen och dessförarbeten anges inte vilka faktorer som skall Prop. 1990/91:4 ligga tillgrand vid fastställandet av en samebys högsta tillåtna renantal. Ettförsta steg vid fastställandet av högsta renantalet för en sameby är att fullföljabetesinventeringarna och att sedan i den markanvändnings- ochutvecklingsplanering, som pågår i flertalet samebyar, planera och ta ställningtill lämpligt antal renskötselföretag och renantal. Det är därför angeläget attlantbraksstyrelsen, vid överiäggningarna mellan staten och rennäringen omanvändningen av de medel som anslås för främjande av rennäringen, beaktarbehovet av att erforderliga medel avsätts för slutförande avbetesinventeringarna. Produktionsrådgivningen från lantbraksnämndema och , med inriktning bl. a. på slaktuttag och urval för avel,har också stor betydelse. Bidrag till sådan planering, liksom tillproduktionsrådgivning, lämnas av statsmedel. Resultatetav betesinventeringen bör enligt min mening ligga till grand för att fastställadet högsta antal renar som en sameby får ha. Som jag anfört föratsattsemellertid inom renskötselområdet ett sambrak av markerna. Vid faställandet avhögsta tillåtna renantal måste därför beaktas att även andra näringar skallkunna bedrivas inom renskötselområdet. Enligt min mening bör även hänsyn tas tillfaktorer av betydelse för djurskyddet. Jag tänker därvid speciellt på riskenför svält till följd av bl. a. överbetning av markerna. Hänsyn bör också tas tillnaturvårdens intressen. Detgår enligt min uppfattning inte att närmare precisera den hänsyn som måste tastill motstående intressen. Vid fastställandet av högsta tillåtna renantal måstedock beaktas att reservbetesområden måste finnas i rimlig utsträckning. En skogsavverkningkan medföra ett temporärt bortfall av renbete. Å andra sidan uppkommer nyttbete på äldre föryngrings-ytor. Det högsta tillåtna renantalet måste därföranpassas till bl. a. denna varierande tillgång på bete så att normalaavverkningar kan genomföras. Jag föreslår därför att det i rennäringslagen tasin en föreskrift att vid fastställande av högsta tillåtna renantal skall skälighänsyn tas till andra intressen. Överskridandeav högsta tillåtna renantal Somjag nämnt finns det i rennäringslagen inte några direkta sanktionsbestämmelsermot en sameby som överskrider det högsta tillåtna renantalet. Möjligheten attförordna syssloman är inte något särskilt effektivt sätt att komma till rättamed problemen. Ettsätt för samebyn att lösa frågan om ett för högt renantal är att samebyn medstöd av 35 § beslutar hur många renar en medlem högst får ha eller meddelarandra föreskrifter om innehavet. Sådana bestämmelser har tillämpats i någrafall, när byama bedömt renantalet vara för stort i förhållande tillbetesresurserna eller till de praktiska möjlighetema att behärska renbeståndet.1 praktiken har dock byns beslut inte fått någon nämnvärd betydelse, bl. a.därför att byn inte har några sanktionsmedel att ta till mot medlemmar som interättar sig efter beslutet. Detbör enligt min mening skapas möjlighet att använda något ytterliga- 42 Vad som kan övervägas är då föreläggande av vite mot Prop.1990/91:4 sameby, eller i vissa fall mot enskild medlem, för att få till ståndrättelse. Ettvitesföreläggande bör enligt min mening kunna användas mot en sameby som hållerfler renar än vad som bestämts av lantbruksnämnden enligt 15§ eller som inte följeren enligt samma paragraf beslutad inskränkning i betesrätten. Haren sameby medstöd av 35 § bestämt hur många renar en medlem högst får inneha, eller meddelatandra föreskrifter för innehavet, bör ett vitesföreläggande även kunna riktasmot en enskild medlem som inte följer samebyns beslut. Enförutsättning för att kunna avgöra om renantalet är för högt är självfallet attsamebyn räknat renarna och upprättat renlängd. Om räkningen av samebyns renarinte sker i enlighet med 66 § eller om av lantbraksnämnden förordnadextra renräkning enligt samma paragraf inte sker, bör samebyn därför vid vitekunna åläggas att företa sådan räkning. Det finns ingen skyldighet församebyn att lämna renlängden till myndighet. Eftersom den upprättas på grundvalav renräkningen, utgör den fastställda renlängden en viktig handling bl. a. vidmyndighets kontroll av en samebys renantal. Jag kommer i anvsnitt 3.10 attföreslå skyldighet för en sameby att lämna kopia av renlängden och andrauppgifter om renskötseln som underlag för ett företagsregister. Med tanke påden centrala betydelse renlängden har för myndigheterna, bör en sameby vidvite kunna åläggas att upprätta och till myndighet överlämna kopia av den fastställdarenlängden. Jag återkommer senare till mina överväganden i fråga om regler församebys renräkning. Möjlighetenatt förelägga vite behöver inte alltid utnytQas så snart en samebys handlandestrider mot någon av de ovan nämnda bestämmelserna. Av stor betydelse ärgivetvis i vad mån det uppkommer någon skada eller olägenhet för tredje man, t.ex. för grannbyn eller för andra areella näringar. Ett ingripande kanemellertid vara påkallat också för att förhindra en överbetning till skada förden framtida renskötseln. Ifråga om föreläggande och utdömande av vite bör lagen (1985:206) om vitentillämpas. beslutar om slakt och om förordnande avsyssloman. Enligt min mening är det därför lämpligt att även blirvitesföreläggande myndighet. Ettvitesföreläggande bör i första hand riktas mot samebyn, som då t. ex. föreläggsatt minska antalet renar till ett bestämt antal. Det blir sedansamebyns sak att besluta hur reduktionen skall ske och se till att dennagenomförs. 1 allmänhet torde frågan kunna lösas på frivillig väg. 1 den månsamebyn bestämt hur många renar en medlem får ha, bör, i enlighet med vad jagnyss anfört, även kunna rikta ett vitesföreläggande mot den sominte följer byns beslut i detta avseende. Ett föreläggande bör vid behovsamtidigt eller senare kunna ges även mot samebyn. Frågan om ett vite börriktas mot enskild medlem bör i allmänhet vara beroende av om samebyn självföreslår detta. En ytterligare förutsättning för att ett vite skall kunnariktas mot en enskild medlem är att det i ärendet är utrett att samebymedlemmenverkligen har flera renar än vad samebyn bestämt. Att så är fallet kanexempelvis styrkas genom att bynöverlämnar utdrag ur den renlängd som enligt 68 § skall upprättas av Prop.1990/91:4 byn. Föratt inför styrka att den fordrade åtgärden har vidtagits kansamebyn resp. den enskilde medlemmen exempelvis visa upp avräk-ningsnota frånslakteri. Omvitet mot samebyn döms ut skall samebyn betala det till staten. Sker inte dettakan beloppet tvångsvis utmätas t. ex. i samebyns tillgodohavanden påupplåtelseavgifter. Därmed torde det solidariska ansvar för byns renskötandemedlemmar som i och för sig finns enligt 45 § inte behöva aktualiseras. Enligt66 § rennäringslagen skall räkning av samebyns renar ske . Om särskilda skäl föreligger kan lantbruksnämnden medge störretidsmellanrum efter begäran från samebyn. Det ekonomiska regelsystemet irennäringslagen bygger i stor utsträckning på att man känner till de enskildarenägarnas reninnehav. Det gäller i första hand rösträttsreglerna ochfördelningen av kostnaderna. Dessutom utgör renantalet, styrkt genomrenräkning, underlag för eventuell katastrofskadeersättning åt enskildarenägare. Vidare är det viktigt att känna till det totala renantalet i samebyn,både för byns egen planering och för lantbruksnämnden, som har att bevaka attsambyarna inte överskrider det fastställda maximala renantalet. Enligt minmening är det därför angeläget att ha en så effektiv registrering av renantaletsom är praktiskt möjligt. Rennäringskommitténuppger i sitt betänkande att allt färre samebyar genomförtårliga renräkningar. Vissa byar har enligt betänkandet helt upphört att räknarenar, i andra har renräkning av tradition aldrig fått någon egentliggenomslagskraft. De renlängder som upprättas baserar sig i dessa fall pådjurägarnas egna uppgifter men ibland också genom skönsmässiga uppskattningar.Vissa byar har egna system för uppskattning av renantalet som bygger på enslags nettometod där man utgår från inmärkta renar, beräknad förlust och slakt.En ny individmärknings-metod börjar också tas i bruk på sina håll. Där dentillämpas kommer en kontinuerlig uppföljning av renantalet att underlättas. Medtanke på den centrala betydelse vetskapen om renantalet har både för samebynsplanering och från rättvisesynpunkt går det enligt min mening inte att undvararegelbundet återkommande renräkningar. Ifråga om myndighets möjligheter att kontrollera om det uppgivna renantalet isamebyn är korrekt vill jag anföra följande. Enligt 66 § andra stycket kanlantbruksnämnden på begäran av renskötande medlem under vissa villkor förordnaom extra renräkning. eller annan myndighet saknar i övrigtmöjlighet att kontrollera en samebys renantal. De uppgifter som en enskildmedlem lämnar om sitt renantal och som ligger till grund för renlängden lämnasdock under straffansvar. kan nämligen medlem isameby dömas till böter om han uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnaroriktig uppgift vid renräkning eller vid upprättande av renlängd. av om brott begåtts mot 95 § har polismyndigheten möjlighet attmed stöd av 96 § begära att samebyns styrelse låter samla ihop och skilja utrenar som tillhör den eller dem som misstänks ha lämnat oriktig uppgift omrenantalet. Jag har i det föregående föreslagit att en sameby vid vite skallkunna åläggas att företa årlig renräkning. Enligt min uppfattning är detdäremot inte nödvändigt att införa någon ytterligare befogenhet att besluta omrenräkning. En extra renräkning är kostnads- och arbetskrävande samt utgör etthinder för samebyn i renskötselarbetet. Jag anser därför inte att de fördelarsom kan finnas att i kontrollsyfte kunna förordna om extra renräkning övervägerde nackdelar som är förbundna med en myndighets förordnande om detta. Däremot anserjag att en sameby skall underrätta myndighet om tid och plats för bynsrenräkning. Anmälan om förestående renräkning bör enligt min mening ske tilllänsstyrelsen eftersom det här närmast är en fråga om en kontrollfunktion ochinte i första hand en rennäringsfråga. bör kunna förordna annanmyndighet, exempelvis lantbraksnämnden eller polisen, att kontrollera ensamebys renräkning. Detta ger myndigheten möjlighet till kontroll av samebynsrenantal. Det är givetvis viktigt att erforderliga resurser avsätts förkontroll av renantalet i länet, men det bör inte vara någon skyldighet attnärvara vid alla samebyars renräkning. Detta får bedömas bl. a. med hänsyn tillpersonalresurserna.