prop · GE03154 · 1990-12-31 00:00:00 — Enviktig del i delta samordningsprogram avser den kapitalrörelseliberalisering,som lägger grunden för ett enhetligt finansiellt system med i princip totalfrihel för alla kapitalrörelser över gränserna. I ett direktiv från 1988föreskrivs således alt alla kapitalrörelser inom gemenskapen skall vara fria.EG-kommissionen vill också skapa hell nya villkor för en konkurrensneuiralmarknad får finansieUa tjänster fram lill 1992, dvs. för verksamheterna påkredit-, försäkrings- och värdepappersområdena. Direktiven pä detta områdeframstår som utpräglat marknadsorienterade, inte minst genom den betoning somläggs pä fri konkurrens, fri etablerings-rätt och den direkta sammankopplingenmed kapitalrörelseliberaliseringen. Tidigaresamordningsförsök inom gemenskapen, t.ex. vad gäller bank lagstiftning, har mött problem. Ofta harbetydande nationella undantag för enskilda medlemsländer aktualiserats. Ambitionerna avseende samord ning av lagstiftningen på kreditmarknaden har tonats ned. Den bärande tanken är i stället att medlemsländerna skall nå fram till en lägsia harmoniseringsgrad vad avser vissa standardregler för etablering, lillsyn, skydd för allmänheten osv. och därutöver ömsesidigt erkänna varandras nationella regelverk. På detta sätt skall en bankauktorisation i etl enskilt medlemsland ge rält till verksamhel i hela gemenskapen genom fri filialelablering eller direki tjänstehandel över gränserna {one single banking license). Primärt skall lillsynen över ett kreditinstituts olika fili- 46 aleroch gränsöverskridande verksamhet utan etablering utövas av myn- Prop. 1990/91;154 digheter i det land där huvudkontoret finns. räknar med attprincipen om hemlandskontroll tillsammans med de liberala etableringsreglernaskall öppna de finansiella marknaderna för en väsentligt ökad konkurrens.Detta driver i sin tur avregleringsprocessen och strukturomvandlingen vidareinom gemenskapen. Finansmarknaderna beräknas då kunna ge betydande bidrag tillproduktivitets- och välfärdsökningar. Under1980-talet inleddes samtal mellan EFTA-länderna och angåendeell breddat och fördjupat samarbete. gav EFTA-ländernasregeringschefer beskedet att de var beredda att förhandla om ett "såfullständigt genomförande som möjligt av den fria rörligheten för varor,tjänster, kapital och personer i syfte att skapa en dynamisk och homogeneuropeisk sfär". Samarbetsområdel avsågs täcka även angränsande områdensom socialpolitik, utbildning, miljövård, konsumentfrågor samt forskning ochutveckling m. m. Formella förhandlingar om det europeiska ekonomiskasamarbetsområdel (EES) inleddes . En utgångspunkt förförhandlingarna är alt ett avtal skall baseras på de relevanta delarna av (acquis communautaire). Målsättningen i förhandlingarna är att ettEES-avtal skall träda i krafl den , dvs. som EGs inremarknad fullbordas. Riksdagenhar behandlat frägan om närmande till EG bl.a. mot bakgmnd avregeringens skrivelse 1990/91:50. I denna utlalar regeringen sin strävan att fåtill stånd ett nytt riksdagsbeslut, som tydligare och i mera posiliva ordalaguttrycker ambition att bli medlem i den Europeiska gemenskapen(utriksutskoUets betänkande 1990/9l:UU8, rskr. I belänkandet understryks denslora betydelsen av att förhandlingarna om ett utvidgat och mer struktureratsamarbete mellan EG och EFTA kan slutföras med gott resultat och attett avtal om ett europeiskt ekonomiskt samarbelsområde kan träda i kraft den 1januari 1993.1 betänkandet anförs vidare atl vårt land endast som medlem fulltut kan della i och få inflytande på den Europeiska gemenskapens samarbete.Slulligen anförs all regeringen, efter en samlad bedömning av de utrikes-ochsäkerhetspolitiska faktorerna och efter samråd i utrikesnämnden, bör kunnalämna in en ansökan om medlemsskap. Utskollel bedömer det sannolikt att så kanske . har fattat beslut i enlighet med betänkandet. Desnabba förändringarna pä kreditmarknaden har gjort det nödvändigt att göra en översyn av regelsystemen för kreditinstituten och värdepappersmarknaden. Utvecklingen har redan drivit fram regel ändringar i ett flertal länder. Elt översynsarbete pågar på många håll. är den samlade effekten avetl slort antal anpassnings- och konkurrenspro- Prop. 1990/91; 154 blem somgör att regelsystemen framstår som omoderna och effektivitets-hämmande i fleraavseenden. Svårigheternaatt åstadkomma en ändamålsenligt organiserad och effektivt fungerandekredilmarknad hänger samman med att konkurrensinlressel i vissa fall måstevägas mol grundläggande skyddsintressen, som rör bl.a. betalningssystemetsstabilitet. Följden av detta avvägningsproblem har blivil att enstrikt reglering begränsat utvecklingsmöjligheterna på centrala delar avmarknaden, särskill i banksystemet. Samtidigl har andra förelags- ochfinansieringsformer kunnal utvecklas jämförelsevis fritt. 3.2 Konkurrensen och skyddsintressena Detfinansiella systemet mäste uppfylla höga krav på stabilitet. Grundläggandeskyddsintressen, särskilt insättarskyddet och den därmed sammanhängandebetalningsmedelsfunklionen, nioliverar särskilda regler för bankernasverksamhel. Även i övrigl måste krav på soliditet, information och insynslällas, då det gäller yrkesmässig finansiell verksamhel. Regelsyslemetbor underlätta en marknadsorientering av verksamheten som ger utrymme föreffektiv konkurrens och en smidig anpassning lill ändrade yltre förhållanden.De senaste arens snabba och uppfinningsrika utveckling understryker belydelsenav sådan flexibilitet. Tjänsteutbudet måste lätt kunna anpassas tillefterfrågan på olika slags finansiella tjänster. Systemen skall också kunnaarbeta med låga koslnader. Anpassningsförmågaoch koslnadspress främjas, om olika slags kreditinstitut får konkurrerainbördes över stora delar av kreditmarknaden. Det lalar för att skarpa gränsermellan olika institulgruppers verksamhelsområden i görligaste mån börundvikas. Då det gäller vissa centrala funktioner är emellertidskyddsinlressena så starka att särregler inte kan undvaras. Detär enligt min mening av siörsta betydelse att det finns starka kreditinstitutsom kan tillhandahålla insättare en så riskfri och likvid placeringsform sommöjligt och därigenom kan förse samhället med betalningsmedel och fungera somen kanal för penningpolitik. Instituten måsle kunna agera oberoendeav inflytelserika intressenter och därmed kunna fylla vissa andra funktioner isamband med olika slags krisberedskap. Bankernabör således också i fortsättningen ha en central ställning pä den svenskakreditmarknaden. De bör liksom hillills ha ensamrätt till inlåning på räkningfrån allmänheten och möjlighet lill upplåning i . Effektivitetsskältalar för alt de ocksä bör ha möjlighet att konkurrera över ett brett fäll avfinansiella marknader, antingen genom verksamhet i banken eller viakoncernbolag. Utrymmet för nytänkande och vidareutveckling av bankernasverksamhet bör ökas. Den nu' ärande utformningen av förvärvsreglerna i BRLutgör enligt min mening ett hinder för sådan flexibilitet. Kravelpå all banker skall vara oberoende innebär att deras 48 engagemang i övrigtnäringsliv genom riskkapitalplaceringar och liknande Prop. 1990/91:154måste hållas inom snäva gränser. Dådet gäller finansiell verksamhet utanför bankkoncernerna är i allmänhetmotiven för särskild reglering väsentligt svagare. Även här måste emellertidkrav ställas pä insyn från samhällets sida. Effektivitets- ochstabilitetsproblem på finansiella marknader sammanhänger till stor del medojämnt fördelad information och med bristande resurser för riskbedömning hosmånga placerare och låntagare. Förbättrad tillsyn och åtgärder för spridningav information är därför av stor betydelse. Men informations- ochriskbedömningsproblemen särskilt för hushållen kan inte i tillräckligt höggrad lösas med enbart sådana åtgärder. Regler för verksamheten är nödvändiga ivissa fall. Detta är för övrigt också en viktig del av bakgrunden till destrikta regler i banklagstiftningen som tillkommit för att tillgodoseinsättarskyddet. Vad gäller gränserna gentemot icke-finansiell verksamhetbehöver reglerna inte upprätthållas i samma utsträckning för andrakreditinstitut som för bankerna. Lagstiftningenför finansiella institut vid sidan av bankerna kännetecknas inte av någonenhetlig systematik. Regleringarna för de olika instituten har tillkommit föratt möta behov av lagstiftning som uppstått under utvecklingens gång. Det ärhistoriskt betingade faktorer som gör att hypoleksinstituten,kreditaktiebolagen och finansbolagen regleras i särskilda lagar. Det hartidigare i olika sammanhang bl.a. vid tillkomsten av finansbolagslagen ansetts olämpligt att samordna lagarna. KMKhar framfört atl arbetsförutsättningarna för instituten bör göras så likvärdigasom skyddsintressena tillåter. För alt åstadkomma en slörre systematik iregelsystemet har KMK därför föreslagit att reglerna för instituten utanförbanksystemet skall inordnas i en gemensam lag. Närdet gäller fondkommissionsverksamhel har regeringen till lagrådetöverlämnat en remiss om handel och tjänster på värdepappersmarknaden, m.m. medförslag till lagstiftning med utgångspunkt från värdepappersmarknadskommitténsbetänkande (SOU 1989:72) Värdepappersmarknaden . Den del av KMKsbetänkande som rör värdepappershandel m. m. las därför inte upp i dettasammanhang. Jag tar nu inte heller upp förslagel till en gemensam lag förfinansbolag och kreditakliebolag. I elt avseende, rätt för finansbolag all geut obligationer, föreslår jag emellertid ändrade regler. 4 1990/91. Mittförslag: Med tillstånd att driva bankverksamhet följer en skyldighet att laemot inlåning på räkning från allmänhelen. Bankverksamhet får också omfaltafinansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet som är förenlig medinlåning samt verksamhel som har elt nära samband med den nämnda verksamheten.Bankerna ges härigenom möjlighet att bedriva finansiell leasing och factoring isin egen rörelse. Regeringeneller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen får meddela närmareföreskrifter om den för bank lillålna verksamhelen. Nägonannan än bank fär inte utan särskill medgivande i lag la emot inlåning påräkning från allmänheten. Bankinspektionenfår förelägga den som, utan att ha erforderligt lillslånd, driver verksamhetsom omfattar inlåning att upphöra med verksamheten. Föreläggandet får förenasmed vite. Ett sådant beslut får överklagas till kammarrällen. KMKs förslag: Bankdefinieras som ett förelag som fåll regeringens tillstånd (oklroj) att drivasådan verksamhet som avses i 2 kap. 1 § BRL. I della lagrum anges del för banklillåtna verksamhetsområdet, innefattande inlåning på räkning frånallmänhelen, finansieringsverksamhet och annan finansiell verksamhet som ärförenlig med inlåning saml, om särskilda skäl föreligger, annan verksamhel somhar elt nära samband med den nämnda verksamheten. Banker skall vara s. k.breddinstilul, dvs. erbjuda allmänhelen ell allsidigt utbud av finansiellatjänster utöver in-och utlåning av pengar. Annan än bank får inle ulan särskillmedgivande i lag ta emot inlåning på räkning från allmänhelen. Remissinstanserna har ihuvudsak varil posiliva till all verksamhelsreg-lerna för bank lättas upp samlatt inlåningsverksamhel förbehålls bankerna. Flera remissinstanser har varilnegativa lill kravet på all banker skall tillhandahålla etl allsidigt utbud avtjänster utöver in- och utlåning. Skälen för mitt förslag:Med bankrörelse förstås enligt nu gällande bestämmelser (1 kap. 2§ BRL)verksamhet i vilken ingår inlåning från allmänheten på sådan räkning som bankallmänl använder. Definitionen avspeglar det förhållandel att det ärinsätlarnas rätt som banklagstiftningen avser alt skydda. Skyddet kommer lilluttryck bl.a. därigenom atl del sladgas straff för den som ulan att vara bankbedriver bankrörelse (9 kap. 1 § BRL). Ett av syftena med definilionen ärsåledes alt förhindra andra än banker all bedriva bankmässiginlåningsverksamhel. Den nu gällandebankdefinitionen utpekar alltså inlåningsverksamheten som det kännetecknandeför bankverksamhet. Banker bedriver emellertid inte enbart inlåning ulan enkombination av inlåning och utlåning av pengar. Därutöver förknippas bankernamed atl de erbjuder allmänhelen elt brett sortiment avfinansiella tjänster. kommer till uttryck i Prop. 1990/91; 154 2 kap.BRL där den för bank tillåtna verksamheten beskrivs närmare. Hänvisningentill inlåningsverksamheten kan visserligen inte sägas till fullo klargörainnebörden av begreppet bankrörelse. Om, ä andra sidan, en definition skulleutformas så att den omfattade alla de olika verksamheter som typiskt settinryms i bankrörelsebegreppet skulle den täcka ell större område än denbegränsade del som skall vara skyddad och förbehållen bankerna. Tankenpå banker som breddinstilul är tilltalande. De svenska bankerna är också avtradition inriktade på att ge en bred service lill allmänheten. Såvälekonomiska som legala faktorer lorde ligga bakom utvecklingen av dagens bredaoch homogent uppbyggda bankföretag. Även om det inle har varil ett lagsladgatkrav atl bankerna skall ha della allsidiga utbud av tjänster har det i sambandmed t.ex. beviljande av oklroj för bank markerats vilken syn statsmakternahaft pä bankernas uppbyggnad och verksamhet. Den karaktär av samhällsnytta somföljer av bankernas inlåningsfunktion har även kommit atl omfalta bankensövriga Ijänsler saml, inte minst, distributionen av tjänsterna i form avvältäckande kontorselableringar. Detär på många sätt dokumenterat att de svenska bankerna utvecklat en hög ocheffektiv servicenivå. På några områden har det emellertid under senare tidifrågasatts om inte konkurrensen på marknaden ytteriigare kan stärkas tillfromma för konsumenterna, t.ex. vad gäller olika former av inlåningstjänsler. Ibetänkandet (SOU 1989:16) Kostnadsutveckling och konkurrens i banksektornbehandlas bl. a. dessa frågor. Där konslaleras alt man med ett krav på allbankerna skall vara breddinstilul riskerar all konkurrensen och utvecklingensärskilt på inlåningssidan hämmas. Bankernasi lag givna monopol på inlåningsverksamhet utgör givelvis enkonkurrensbegränsning i förhållande till andra förelag än banker. Det bördärför inle mer än nödvändigt preciseras vilka verksamheter bankerna i övriglär skyldiga atl tillhandahälla. Möjlighelerna för t. ex. mer specialiseradeinlåningsbanker att växa fram kan naturiigtvis bedömas vara mycket osäkra frånsåväl ekonomiska som traditionella utgångspunkter. Lagstiftningen bör dockinte genom hänvisning lill tradition eller normala förhållanden på marknadenförsvåra ulveckling och förnyelse på bankmarknaden. Bankerna bör således intevara förhindrade all inrikla huvuddelen av sin verksamhel på en eller flerasärskilda seklorer av bankområdel. Denhanlering av olika penningflöden som sker i in- och utlåningsverk- samhelen är den funktion som av hävd ansetts utgöra den mest centrala verksamheten i en bank. I konsekvens med all bankerna har monopol pä inlåning på räkning frän allmänheten får det anses föreligga en motsvaran de principiell skyldighel för bank att erbjuda allmänheten möjlighet atl sätta in medel på vanlig räkning. Detta bör uUryckligen framgå av lagstift ningen, även om skyldigheten att ta emot inlåning inte kan vara absolut. Bl.a. kan erinras om del alltmer uppmärksammade problemet med s.k. money laundering, dvs. hantering av pengar som härrör från brottslig verksamhet, främsl narkotikahandel. Enligt ett förslag lill EG-direktiv på området föreslås bankerna bli skyldiga alt iaklta en viss försiktighet i sin inlåningsverksamhet. Eftersom inlåningen påräkning från allmänheten är den mest centrala Prop. 1990/91; 154 delen aven banks verksamhet bör det också vara just inlåningen som skyddas avsanktioner. En bestämning av inlåningsbegreppet blir därmed väsentlig. Inlåningsverksamheti bankrörelse kännetecknas av ett antal faktorer. Den avser kontoinlåning frånallmänheten med i princip likalydande villkor för alla insättare. Behållningenär nominellt säker och helt likvid. Inlåningen är inle förknippad med någraskyldigheter för insättarna, och den är inte kopplad till någon annan typ avnäringsverksamhet eller rörelse. Det är viktigt att inlåningsverksamhet meddessa kännetecken förbehålls bankerna. Somauktorisationspliktig inlåningsverksamhet bör inte anses sådan inlåning till ensparkassa som utan vinstsyfte drivs av en förening, vars uppgift är atttillgodose finansieringsbehov hos föreningens medlemmar. Den sparkasserörelsesom KF och HSB bedriver har således ansetts falla utanförbankverksamhetsbegreppet eftersom insättarna måste vara medlemmar i resp.organisation. Andra former av kontoinsättningar med anknytning till vissaffärsverksamhet har blivit allt vanligare. Skiljelinjen mellan sådanakontoinsättningar och inlåning i bank är inte alltid helt tydlig. Enförutsättning för att sådana kontoinsättningar skall falla uianförbankinlåningsbegreppet är att de har nära anknytning till någon annanaffärsverksamhet än bankrörelse eller annan finansiell rörelse. Det kan inteuteslutas att sparkassor och andra institut, vilka tar emot kontoinsättningarsom inte utgör bankinlåning, kan komma att betraktas som kreditinstitut i ettframtida EES. En översyn av deras verksamhet kan därför bli nödvändig. Somjag anfört bör del inte åvila bankerna en skyldighet att driva verksamhetsom omfattar samtliga de banktjänster allmänheten kan tänkas ha behov av. Närdet gäller alt dra gränsen för vilka övriga verksamheter banker får bedrivamåste utgångspunkten vara atl de skyddsintressen som bankerna är skyldiga atltillvarata i sin inlåningsverksamhet, främst insättarskyddet, inte äventyras.Med beaktande härav bör den vid sidan av inlåningsverksamheten lillåtnaverksamheten kunna beskrivas som finansieringsverksamhet och annan finansieUverksamhet under förutsättning att verksamheterna är förenliga med bankinlåning.Härutöver bör möjlighet finnas alt driva sådan verksamhet som har ett närasamband med den övriga bankverksamheten. Denföreslagna beskrivningen rymmer alla de verksamheter som bankerna driver,bl.a. de som anges i 2 kap. 2 och 3 §§ BRL och som gäller bl.a. tillåtligaförvärv av värdepapper för egen portfölj och för handel. Dessa paragrafer kandärför upphävas. Se vidare specialmoliveringen till 2 kap. 1 § BRL. Delföreslagna bankverksamhetsbegreppel ger emellertid utrymme också förkreditförmedling, betalningsförmedling, ställande av garantiförbindelser,factoring, finansiell leasing av lös egendom samt rådgivning och, eftersärskill tillstånd, värdepappersrörelse. I avvaktan på etl klargörande avrättsverkningarna för leasing av fast egendom bör bankerna däremot inte tillåtas bedrivasådan verksamhet. Bankerna ges således inte någon Prop. 1990/91: 154 vidgadrätt att förvärva fast egendom. Medmitt förslag till bestämning av begreppet bankverksamhet kommer således detområde inom vilket bankerna kan bedriva verksamhel att utvidgas. Regeringeneller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen bör få möjlighet att iföreskrifter närmare precisera vilka verksamheter som skall anses rymmas inomde i lagen angivna ramarna. Härigenom skapas förutsättningar för en sådanflexibilitet som är önskvärd på en föränderlig marknad. Idet första banksamordningsdirektivet definieras begreppet kredilinstilul somföretag vilkas verksamhel beslår i att la emot återbetalbara medel frånallmänheten, antingen genom insättningar eller såsom fortlöpande utgivning avobligationer och andra jämförbara värdepapper, och att bevilja kredit för egenräkning. Definilionen omfattar således inte endast depositionsbanker utan äveninstitut som uteslutande finansierar sin utlåningsverksamhet genom värdepapperavsedda för allmän omsättning. I en bilaga lill EGs andrabanksamordningsdirektiv finns en förteckning över verksamheter som, om debedrivs av ett kreditinstitut (alltså inte bara banker), skall vara föremål förömsesidigt erkännande av medlemsstaterna. Bland dessa verksamheter ingårmottagande av insättningar och andra återbetalningsbara medel från allmänheten,utlåning (konsumentkrediter, factoring, handelskrediter m. ), finansiellleasing, betalningsförmedling, handel för egen eller kunders räkning med olikavärdepapper, rådgivning och kreditupplysningstjänster. Ett kreditinstitut, somi en medlemsstat är auktoriserat att bedriva alla eller vissa delar av deuppräknade verksamheterna skall alltså få bedriva dessa verksamheter i övrigamedlemsstater. Det står emellertid varje stat fritt all i sin nationellalagsliflning begränsa de egna instituten i fråga om vilka verksamheter somskall tillåtas. De verksamheter som här förtecknats är alla förenliga med delföreslagna svenska bankverksamhetsbegreppet, även om det enligt mitt förslag ivissa fall krävs särskilt tillstånd. Närdet gäller sanktioner för att upprätthålla efterlevnad av regler harutvecklingen gått mol att ersätta straflbestämmelser med viiesförfaranden. Såhar i lagen (1990:1114) om värdepappersfonder, som ersatte lagarna omaktiefonder och aktiesparfonder och som trädde i kraft den , inleinlagils några straflbestämmelser. Motsvarande gäller förslagen i prop.1990/91:142 om handel och tjänster på värdepappersmarknadén, m. m. Detkan ifrågasättas om en straffrättslig reglering är den mest effektiva. Omtillsynsmyndighelen önskar beivra ell vissl förfarande, som den bedömer somotillåten inlåningsverksamhet, måste den polisanmäla en händelse eller ellpågående skeende för polisutredning och eventuellt allmänt åtal. En sådanutredning kan la . Ett mer effektivt säll att komma lillrätta medförfarandet torde vara att tillsynsmyndighelen kan ulfärda ettvitesföreläggande för den som driver verksamheten att upphöra med denna. Ilagen (1990:1114) om värdepappersfonder finns ett sådant vitesförfa rande. I förarbetena sägs att regler om vilka sanktioner som bankinspeklio- 53 nen bör ha till siltförfogande bör överensstämma med motsvarande bestämmelser i annan lagstiftninginom den finansiella sektorn men atl denna fråga dock bör behandlas i etlsenare sammanhang (prop. 1989/90:153 s. 43). Jag anser, all i avvaktan på altdenna fråga ses över, ett likartat system kan införas även beträffandebankernas inlåning. Jag föreslår därför attstraflbeslämmelsen i 9 kap. 1 § BRL vad gäller bedrivande av otillåtenbankverksamhet utmönstras och ersätts med ett vitesförfarande pä samma säll somgäller enligt lagen om värdepappersfonder. Mittförslag: Bankerna får vidgad rätt att förvärva aktier samt att beviljavinslandelslån och krediter med efterställd betalningsrätt. Enbanks sammanlagda placeringar av sådan typ får uppgå till ett belopp motsvarandehögst av bankens kapitalbas. Aktieförvärvi placeringssyfle får inte utan bankinspektionens medgivande överstiga femprocent av röstetalet i ett enskilt bolag. Enbanks totala engagemang i aktieförvärv och lån i ett enskilt förelag får uppgåtill högst av den angivna ramen, m. a. o. avkapitalbasen. Om banken ingår ien koncern skall bestämmelserna gälla för alla i koncernen ingående företagulom försäkringsföretag. KMKsförslag: Del principiella förbudet för bank atl förvärva aktier ansesgrundläggande. Organisations- och transaktionsaktier skall dock med regeringenseller bankinspektionens medgivande få förvärvas. Dessutom öppnas en "frisektor" för förvärv av aktier och andelar i finansi-eringssyfle. Sådanaförvärv får göras av banker genom bankägda kreditmarknadsbolag till ett beloppvars sammanlagda kapitalkrav inte får översliga av bankkoncernenskapitalbas. Förvärv av fast egendom i placeringssyfte eller förfastighetsleasing får ej ske. Remissinstanserna:Förslagel om utvidgade aklieförvärvsmöjligheter för bank har tillstyrkts avflertalet remissinstanser. har uttryckt en visstveksamhet till att lätta på aklieförvärvsförbudel. LO har framhållit viktenav att banker är neutrala i kreditförmedlingen. Flera inslanser (t.ex.Svenska Bankföreningen, , , ) har pläderat för atl bankerna får möjlighet attförvärva fast egendom i placeringssyfte eller för fastighetsleasing. har anfört alt bankerna borde få större möjligheteratt förvärva aklier i placeringssyfte.