prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Det är ocksä påpersonskadeomrädet som ersättningssystemen är mest utvecklade. De flestapersonskador ersätts sålunda mer eller mindre fullständigt genom den allmännaförsäkringen, arbetsskadeförsäkringen och trafikförsäkringen kompletterade medfrivilliga försäkringsformer säsom trygghetsförsäkringen, patientförsäkringenoch läkemedelsförsäkringen. Som framgår av promemorian (avsnitten 2.3 och 2.4)är dessa ersättningssystem så väl utbyggda att de täcker de flesta verksamhetsområdenfullt ut. Så är dock inte fallet i fräga om verksamhet i hemmet och påfritiden. Detta är en allvarlig brist, inte minst med tanke på att åtskilligaproduklskador inträffar just i hemmen och under olika fritidssysselsättningar.Personskador omfattas inte heller av säljarens köprättsligaskadeståndsskyldighet, se 67 § köplagen och 32 § konsumentköplagen. EG-direktivet(artikel 9) ger rätt till ersättning för personskada. Även den norska och denfinska lagen omfattar personskador. Pågrund av det anförda anser jag att det inte råder någon tvekan om att detstrikta produktansvaret enligt produktskadelagen bör omfatta personskador. Skadeståndslageninnehåller inte någon regel om vad som menas med personskada. Av förarbetenatill den lagen (se prop. 1972:5 s. 576 och prop 1975:12 s. 20 f. och 145)framgår dock bl.a. att såväl kroppsliga som psykiska sjukdomstillstånd kan varaatt räkna till personskada. Någon anledning att för produktskadornas delbegränsa rätten till ersättning för personskada till vissa former av sädanskada synes inte föreligga. Någon sådan begränsning finns inte i EG-direktivetoch inte heller i de norska eller finska lagarna. Frågan vad som i ett enskiltfall är atl hänföra till personskada bör som avgöras i rättstillämpningen.Någon särskild regel om vad som menas med personskada bör alltså enligt minmening inte införas i produktskadelagen. Mitt förslag:Skadeständsskyldigheten enligt produktskadelagen skall omfatta skada påkonsumentegendom. Skada på den skadeorsakande produkten själv skall dock hällasutanför lagen. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 108-112). Remissinstanserna: Deallra flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Ett antal näringslivsorganisationer anser att bestämmelsenom ansvar för sakskada bör utformas i överensstämmelse Prop. 1990/91:197 medregeln i EG-direktivet. Några remissinstanser anser att lagen bör förtydligasså att det framgår klarare att lagen inte är tillämplig pä skador som drabbarnäringsidkare. Ett par remissinstanser föreslår att lagen skall utsträckas attgälla även skador på egendom som används i näringsverksamhet. Skälenför mitt förslag: När det gäller att bedöma huruvida det striktaproduktansvaret skall omfatta ersättning för sakskada gör sig skilda synpunktergällande beroende på om skadan drabbar egendom som används i näringsverksamheteller egendom som en enskild person använder för privat ändamål. Närdet är fråga om skada på egendom som används i näringsverksamhet föreligger iallmänhet ett avtalsförhållande. Man kan då räkna med att parterna - t.ex. densom tillverkar en maskin och den som skall använda maskinen i sin fabrik -reglerar sina rättsliga mellanhavanden i sitt avtal. Ofta finns pä båda sidorjämnstarka näringsidkare som önskar få till stånd ett avtal som är individuelltavpassat efter förhållandena i det enskilda fallet. I sådana situationer är detopåkallat att lagstiftaren ingriper med tvingande skadeståndsrättsliglagstiftning. Om det inte råder sädan jämvikt mellan parterna, böruppkommande problem - sä länge det rör sig om förhållanden mellan näringsidkare-lösas med hjälp av allmänna avialsrätisliga och köprättsliga regler. Härtill kommeratt näringsidkare normalt försäkrar sig mot risken för skador av detta slag.Slutligen bör också påpekas att det finns andra skadeståndsregler - i sistahand den allmänna culparegeln - att falla tillbaka på, om inte de särskildaproduktansvarsreglerna blir tillämpliga. Sammanfattningsvissynes det inte föreligga något mer uttalat behov av bestämmelser om striktproduktansvar för skador på egendom som används i näringsverksamhet. Till dennaslutsats har man kommit också vid arbetet på en produktansvarsreglering inom EGsamt i och . Annoriundaförhäller det sig med produktskador som drabbar egendom i privat användning.Dessa skador täcks långtifrån alltid av försäkringar på den skadelidandes sida.Hemförsäkringar omfattar sålunda bara vissa sädana skador. Härtill kommer attinte alla hushåll har en hemförsäkring eller liknande skydd. Försäkringsskyddettorde vara särskilt dåligt i de ekonomiskt minst bärkraftiga hushållen. Omett strikt ansvar för skador på konsumenlegendom införs, ökar den enskildesmöjlighet att få ersättning. Av särskild betydelse är härvid att denskadelidande befrias från den ofta svåra uppgiften att styrka att culpaföreligger hos tillverkaren eller någon som denne svarar för. Enfråga för sig är om ett ansvar för skador som en produkt orsakar påkonsumentegendom bör regleras i den köprättsliga lagstiftningen i stället för iproduktskadelagen. Omen produkt skadas därför att den inte är så säker som skäligen har kunnatförväntas, är den uppenbarligen behäftad med ett köprättsligt fel somådrar säljaren ansvar enligt köplagens eller konsumentköplagens regler.I en sådan situation gör sig inte något tredjemansintresse gällande. Det är då naturligt attskadeständsfrägan avgörs enligt de regler som Prop. 1990/91:197 gäller förparternas avtal. Produktansvaret behöver inte utsträckas till dessa fall. Iproduktskadelagen bör därför föreskrivas att skada på själva produkten inteersätts. Attdet strikta produktansvaret inte skall omfatta skada på själva denskadeorsakande produkten överensstämmer med EG-direktivet (artikel 9), liksommed den norska och den finska lagen. Enligtkonsumentköplagen (se 31 §) omfattar säljarens köprättsliga ansvar även skadorsom pä grund av fel i den sålda varan uppkommer pä annan egendom som tillhörköparen eller nägon medlem i dennes hushall och är avsedd huvudsakligen förenskilt ändamål. Regleringeni konsumentköplagen innebär att en konsument som drabbas av en produktskada avdet slag som omfattas av konsumentköplagen har möjlighet att rikta sittskadeståndsanspråk mot säljaren med stöd av den lagen. Säljarensansvar för produktskada enligt konsumentköplagen är begränsat till att avseskador pä egendom som tillhör konsumenten eller någon medlem av dennes hushåll.När det gäller skador på egendom som tillhör någon annan saknas det närasammanhang med fel i den sålda varan som motiverat att krav på ersättning skallkunna bedömas i ett sammanhang. Krav pä ersättning för skador på egendom somtillhör en sådan tredje man får i stället bedömas enligt utomobligatoriskaregler om produktansvar (se prop. 1989/90:89 s. 45). Enannan begränsning av säljarens ansvar för produktskador enligtkonsumentköplagen följer av att förutsättningarna för det köprätlsligaskadeståndsansvaret för produklskador är desamma som gäller för denköprättsliga skadeståndsskyldigheten i övrigt vid fel i varan. Detta betyderför det första att skadan skall bero pä att det föreligger ett fel i den såldavaran i något av de hänseenden som omfattas av felreglerna i konsumentköplagen.I de flesta fall när en skada inträffar på grund av en defekt i en vara tordedenna vara behäftad med ett fel i konsumentköplagens mening, men så behöverinte alltid vara fallet. Den sålda varan kan vara helt avialsenlig men ändå haskadebringande egenskaper som orsakar skador på annat än den sålda varan. Enannan förutsättning för att på köprättslig grund göra gällande ettskadeståndsansvar för produktskada är att köparen har iakttagit reglerna omreklamation. Slutligen skall säljarens skadeståndsansvar rymmas inom ramen fördet s.k. kontrollansvaret som åvilar honom. Konsumentensmöjligheter till ersättning av säljaren enligt konsumentköplagen är såledesunderkastade vissa inskränkningar. Ett fullgott konsumentskydd vidproduktskador kräver därför att konsumenten också med stöd av reglerna omskadestånd utanför kontraktsförhållanden skall kunna rikta skadeståndsanspråkmot andra som är ansvariga enligt dessa regler. Somjag återkommer till i avsnitt 2.6.2 föreslår jag också en tvingande regel om regressrättsom skall göra det möjligt för en näringsidkare, som utgett ersättning förproduktskada enligt bestämmelserna i konsumentköplagen ellerkonsumenttjänstlagen, att återkräva vad han betalt från den som är ansvarigenligt produktskadelagen, dvs. i regel tillverkaren eller importören. En sådanregressregel förutsätter att produktskadelagen görs tillämplig ocksä päsakskador. På grund av det anfördaförordar jag att det strikta produktansvaret enligt produktskadelagen skallomfatta skador pä konsumentegendom. Regeln om vad som skall avses medkonsumentegendom bör utformas i överensstämmelse med EG-direktivet. Jagansluter mig till hgrådets förslag till lydelse, se specialmotiveringen till 1§ andra stycket. Mittförslag: förmögenhetsskada skall inte omfattas av ansvaret enligtproduktskadelagen. Promemoriansförslag: överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 112-113) Remissinstanserna:Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstanserna. En remissinstansanser dock att det uttryckligen bör framgå av lagtexten att renförmögenhetsskada inte skall omfattas av ansvaret enligt lagen. Skälenför mitt förslag: Med ren förmögenhetsskada avser man sådan ekonomisk skada somuppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Sådanaskador av någon betydelse uppstår normalt inte för konsumenter. Vad gällernäringsidkare kan av samma skäl som beträffande sakskador en reglering undvarasi produktskadelagen. EG-direktivetinnehåller inte några regler som ger rätt lill ersättning för renförmögenhetsskada. Det gör inte heller den norska eller den finska lagen. Promemoriansförslag att ansvaret enligt produktskadelagen inte skall omfatta renförmögenhetsskada har allmänt godtagits under remissbehandlingen. Avdet anförda drar jag slutsatsen att ansvaret enligt produktskadelagen inte böromfatta ren förmögenhetsskada. Jag återkommer till den lagtekniska utformningeni specialmotiveringen till 1 §. Mitt förslag: Närersättning för sakskada bestäms skall en självrisk på . Iövrigt skall ersättningsskyldigheten enligt produktskadelagen inte varabeloppsmässigi begränsad. Promemorians förslag:Skiljer sig från mitt förslag genom att del inte innehåller nägon regel omavdrag för en självrisk vid sakskador (se promemorian s. 113-117). Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.Många remissinstanser, varav de flesta represen- terar näringslivet, anseratt en beloppsmässig begränsning i form av en Prop. 1990/91:197 självrisk vidsakskada bör införas i enlighet med EG-direktivet. Ett par remissinstanserförordar även ett ersättningstak för serieskador i enlighet med denvalmöjlighet som anges i EG-direktivet. De flesta näringslivsorganisationernaanser att den svenska lagen i bl.a. detta avseende bör överensstämma med vadmajoriteten av EG:s medlemsländer kan antas besluta. Skälenför mitt förslag: EG-direktivet innehåller tvä olika regler om beloppsmässigbegränsning av de skadestånd som skall utges. I artikel 9 första stycket bregleras en självrisk pä 500 ECU (.) som skall dras av frånskadestånd för sakskada. Vidare gäller enligt artikel 16 alt medlemsstaternafär föreskriva att en producents totala ansvar för personskada som orsakas avidentiskt lika produktexemplar med samma defekt skall vara begränsat till ettbelopp som inte får vara lägre än 70 milj. ECU (omkring 500 milj. Jagbehandlar först frågan om produktskadelagen bör innehålla en regel om avdrag för en självrisk vid sakskador. De remissinstanser som har uttalat sig för en självrisk har som skäl för sin inställning i huvudsak n anförtall ersättningssystemet inte skall belastas med små krav där kostnaderna föratt behandla kravet kan bli oproportionerligt stora i förhållande tillersättningsbeloppet samt att lagen i detta avseende bör harmoniera medEG-direktivet. har hävdat att en regel om självrisk påproduktskadeomrädet kan innebära ett genombrott för rationellt kostnadstänkandei skadeståndsrätten. har därför föreslagit att en regel om självriskvid sakskada på exempelvis en tiondel av basbeloppet införs iproduktskadelagen. har anfört processekonomiska skäl för en regelom avdrag för en självrisk. Svenskskadeståndsrätt bygger allmänt på principen att den skadelidande, närskadeståndsskyldighet föreligger, skall ha full ersättning för varjepersonskada och sakskada som har drabbat honom. från den skadelidandessynpunkt är det inte motiverat att behandla produklskador på något annat sätt. EG-direktivetsregel om en självrisk utgör däremot en inskränkning i skyddet motproduktskador. Begränsningen har tillkommit i syfte att undvika tvister i ettalltför stort antal fall (se direktivets s.k. preambel). Inomramen för EES-förhandlingarna har det klarlagts att man från EGs sida anser atten svensk produktskadelag utan en regel om självrisk inte är förenlig medEG-direktivet. Principen om full ersättning till den skadelidande kan alltsåinte upprätthållas för det strikta produktansvaret vid sakskador inom ramen förett . Medhänsyn härtill bör man enligt min mening godta att den svenska lagen på dennapunkt anpassas till EG-direktivet. En regel om avdrag för självrisk bör såledesinföras även i den svenska produktskadelagen. Enligtdirektivet utgör självrisken 500 ECU. harfrån EGs sida framhållits att det vid en översättning av direktivets regeltill svensk rätt inte är nödvändigt med en exakt anpassning av självriskbeloppettill denna nivå. har föreslagit att självrisken Hur en sådan koppling skall göras är inte alldeles Regeln blir lättatt tillämpa om självrisken bestäms till ett fast Prop. 1990/91:197 belopp.Jag föreslår att beloppet i den svenska lagen bestäms till , vilket istort sett motsvarar beloppet i EG-direktivet. Medanledning av vad anfört vill jag med eftertryck framhålla att denföreslagna självrisken för det strikta produktansvaret bör uppfattas som ettundantag, betingat av harmoniseringen med EG, frän principen i svenskskadeståndsrätt att den skadelidande skall ha rätt till full ersättning förskadan. Det bör enligt min mening således inle komma i fråga att utifrån dettaundanlag överväga självrisker i andra skadeståndsrättsliga regelsystem. Jagvill erinra om att den föreslagna regeln inte medför att den skadelidande vidproduktskador kommer att stå helt utan möjlighet att få skadestånd för mindresakskador. Som framgår av avsnitt 2.10 föreslår jag att den skadelidande skallha rätt att åberopa skadeståndslagen som grund för sin talan även i fräga omskador som faller inom produktskadelagens tillämpningsomräde. Om en tillverkareav vårdslöshet har satt i omlopp en produkt som är behäftad med ensäkerhetsbrist, kan han bli skadeståndsskyldig enligt skadeståndslagen.Eftersom skadeståndslagen inte innehåller någon regel om avdrag för ensjälvrisk, kan skadestånd i sådana fall utgå även vid mindre sakskador. Stården skadelidande i avtalsförhållande till den som svarar enligtproduktskadelagen, kan han också åberopa kontraktsrättens regler, t.ex.konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen, se avsnitt 2.10.3. Inte hellerbestämmelserna om produktansvaret i dessa lagar innehåller någon regel omsjälvrisk. Jagövergår nu till att behandla frägan om produktskadelagen bör innehålla en regelom ett högsta belopp intill vilket tillverkaren sammantaget skall svara.EG-direktivets regel i artikel 16 är av detta slag. Av de EG-stater somhittills har genomfört direktivet har endast , och Tysklandutnyttjat möjligheten att begränsa ansvaret för serieskada. Varken den norskaeller den finska lagen innehåller några beloppsmässiga begränsningar. Underremissbehandlingen har och anfört att det kan bli svårt att erhållaen försäkringsläckning till rimliga om lagen inte innehäller någonansvarsbegränsning för serieskador. Frågan har däremot inte berörts iremissyttrandena från försäkringsbranschen. Föregen del anser jag att det av flera skäl kan ifrågasättas huruvida det skyddsom den ansvarige får genom ett ersättningstak verkligen blir effektivt. Enansvarsbegränsning i lag mäste med nödvändighet göras generell, och taket måstesättas så högt att även stora och ekonomiskt starka företag fär bära ettrimligt ansvar. Som nämnts får enligt artikel 16 i EG-direktivet taket intesättas till ett lägre belopp än omkring 500 milj. kr. För mindre företag medfören sådan begränsning inga fördelar av betydelse. Ett viktigt skäl mot attställa upp en ansvarsbegränsning i lagen är vidare att en sådan regel -paradoxalt nog - tenderar att medföra onödigt stora försäkringskostnader.Förelag kan finna sig föranlåtna att försäkringsvägen täcka ansvaret upp tilldet lagstadgade taket, även om i praktiken en mindreomfattande - och därmed billigare - försäkring hade Prop. 1990/91:197 varittillräcklig. Detfinns ocksä skäl att påpeka att en regel utformad sä som artikel 16 iEG-direktivet kan vara svär att tillämpa. Taket avser den sammanlagdaersättning som producenten kan tvingas betala för skada orsakad av identisktlika produkter med samma defekt. I praktiken kan det vara svårt att avgöra vadsom är identiskt lika produkter; inte sällan marknadsför en tillverkarelikadana produkter under olika varunamn. Begränsningen anknyter inte fillskador som inträffar under en viss tidsrymd. Delta leder lill svårigheter viden praktisk tillämpning när nya skador framträder under en längre tidsperiod.Särskilt tydligt är detta i fråga om skador som blir märkbara först såsmäningom. Flertaletav de EG-stater som har infört lagar om produktansvar har avstått fränmöjligheten att införa ett ersättningstak. Under remissbehandlingen har deallra flesta näringslivsorganisationerna framhållit att den svenska lagen idetta avseende bör överensstämma med vad majoriteten av beslutar. Päanförda skäl förordar jag att produktskadelagen inte bör innehålla någon regelom ett högsta belopp intill vilket tillverkaren sammantaget skall svara. Jagvill tillägga, i enlighet med vad som påpekas i promemorian (s.l 15 ff.), attsyftet med en sådan ansvarsbegränsning åtminstone delvis kan uppnås medtillämpning av den allmänna jämkningsregeln i 6 kap. 2 § skadeståndslagen. paragrafen föreskrivs att ett skadestånd kan jämkas, om skyldigheten attutge skadestånd skulle vara oskäligt betungande med hänsyn till denskadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden. Vid jämkningen skall dock ävenbeaktas den skadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter.Bestämmelsen gäller också inom området för skadeståndsrättsligspeciallagstiftning under förutsättning att man inte därmed kommer i konfliktmed grunderna för denna. Vidlagstiftning om strikt skadeståndsansvar är det vanligt att kretsen av deskadeståndsskyldiga begränsas till ett fätal personer. Ekonomiska skäl talarofta för en sådan lösning. Samma risk behöver då inte försäkras på flera håll.Dyrbara regressförfaranden kan undvikas. Sådana synpunkter kan anföras även ifräga om produktansvaret. Inte minst för konsumenterna - som köpare avprodukter - är det angeläget att kostnaderna för produktskador och förhanteringen av dem kan hållas på en låg nivå. Å andra sidan ligger det i deskadelidandes intresse att skadeståndsansvaret inle kanaliseras till så fåpersoner att del blir svårt att komma åt någon som är ansvarig med ett krav. Enligtartikel 1 och artikel 3 första stycket i EG-direktivet är tillver- karenav en produkt strikt ansvarig för skador som produkten orsakar till följd avbristande säkerhet. Därmed är det strikta produktansvaret kanaliserat i förstahand till den som typiskt sett befinner sig i en sådan position att han kanbestämma över produktens beskaffenhet och som ofta har ekonomiska resurser attbära skadeståndsansvaret. Deskadelidandes intresse av att alltid kunna fä tag på någon som ansvarar för enskadegörande produkt tillgodoses i EG-direktivet av andra regler. I fräga omimporterade produkter är sålunda importören -jämte tillverkaren - striktansvarig (artikel 3 andra stycket). Vidare åvilar det strikta ansvaret även densom marknadsför en produkt som sin genom att låta anbringa sitt namn ellervarumärke eller något annat kännetecken på den (artikel 3 första stycket). Närdet slutligen gäller anonyma produkter - dvs. produkter av vilka det inteframgår vem som har tillverkat eller importerat dem och vilka ingen hellermarknadsför som sina - är var och en som tillhandahåller produkterna striktskadeständsansvarig, om han inte kan hänvisa till nägon ansvarig i ett tidigaredistributionsled (artikel 3 tredje stycket). Dessaregler, som säledes kommer att gälla i övriga , bör införas även iden svenska produktskadelagen. I det följande skall deras närmare utformningdiskuteras och vissa särskilda frågor belysas ytterligare. Mittförslag: Den som tillverkar, frambringar eller insamlar en produkt skall haett strikt produktansvar. Omen skada har uppställ till följd av en säkerhetsbrist hos en produkt som utgören beståndsdel i en annan produkt, skall båda produkterna.s tillverkare ha ettstrikt produktansvar. Om en produkt harbearbetats i flera tillverkningsled, skall tillverkaransvaret åvila varje led. Promemoriansförslag: överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 118-124). Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Några instanser efterlyser närmare precisering av begreppettillverkare. Apoteksbolaget anser det inte vara rimligt att bolaget skall bäraett strikt produktansvar för produkter som det äligger bolaget att tillverkaeller leverera. Skälen för mitt förslag:Tillverkaren av en produkt är den som typiskt sett bäst känner till produktensfunktion och egenskaper. Det är han som bestämmer hur den skall varakonstruerad och som därmed också kan avgöra vilka säkerhetskrav som skalluppfyllas. Dessa omständigheter gör det naturligt att ansvaret för skador somorsakas av brister i produktens säkerhet läggs i första hand på tillverkaren.För detta talar också att denne ofta har de ekonomiska förutsättningarna attbära ansvaret. Tillverkaren bör vidare i allmänhet kunna täcka ansvaretgenom försäkring och läggakostnaden för försäkringspremierna på priset för Prop. 1990/91:197produkten. Detförda resonemanget är tämligen oproblematiskt sä länge del handlar omindustriell tillverkning och sä länge det tar sikte på tillverkaren av enfärdig produkt som distribueras till den slutlige användaren. Förhållandena kanemellertid variera och ge upphov till skiftande problem. början kan konstateras att det inte bara är den som tillverkar en produktsom bör bära ett produktansvar. I det föregående (avsnitt 2.2.2) har jagföreslagit att naturprodukter skall omfattas av det strikta ansvaret. Detmedför att den som uppföder boskap, odlar växter eller på annat s&ttframbringar produkter bör ansvara för skador som orsakas av säkerhetsbristerhos produkterna. Även den som insamlar naturprodukter, t.ex. plockar bär ellerjagar vilt, bör kunna ådra sig strikt produktansvar. Vidaremäste beaktas att produktionsförhållandena i det moderna samhället ärinvecklade. Innan en produkt är färdig att levereras till den slutligeanvändaren har den ofta passerat mänga led i en läng tillverkningsprocess. Denursprungliga råvaran har bearbetats. Andra produkter kanske har tillfogats.Ytterligare bearbetning kan ha skett i senare led. Det är inte givet vem idetta system som skall ansvara som tillverkare. IEG-direktivet har man vall den lösningen att tillverkaren av en beståndsdel ien produkt skall vara strikt ansvarig jämte huvudproduktens tillverkare förskador som orsakas av bristande säkerhet hos beståndsdelen (artikel 3 förstastycket och artikel 7 f). Tillverkaren av beståndsdelen blir således ansvarig,om det styrks att beståndsdelen, bedömd som en självständig produkt, brast ifråga om säkerhet och därigenom vållade skadan.