prop · GE0363 · 1990-12-31 00:00:00 — Entänkbar modell, som en av remissinstanserna har varit inne på, är enbevisbörderegel som ger huvudmannen skyldighet att styrka att agentens påståendeom rätt till provision är oriktigt. En sådan regel torde dock fömtsätta attagenten någorlunda kan precisera sitt krav. Agentens intresse avbakgrundsinformation torde dock ofta bottna i att han inte utan tillgång tillsådan information har möjlighet att göra en precisering av detta slag. Denu angivna olägenheterna föreligger inte med den modell som har valts i och . En remissinstans har framfört farhågor för att en bestämmelse om granskningsrätt av det slag som finns i dessa båda länder kan leda till att affärshemligheter röjs till skada för huvud mannen. Risken för att så sker och för att det i så fall leder till svåraskador ter sig inte så stor. Med en bestämmelse av dansk eller västtysk modell har ju huvudmannen möjlighet att låta granskningen utföras av en utomståen de revisor i stället för av agenten. Lämnar huvudmannen den bakgmnd- sinformation som krävs, är det inte heller meningen att granskningsmöjlig heten skall stå till buds, om det inte finns någon anledning att misstänka att huvudmannens uppgifter är oriktiga. Mot bakgrund av dessa övervä ganden har jag valt att föreslå en regel av det slag som ingår i det danska förslaget. Jag anser dock att agentens rätt kommer till bättre uttryck om man som i föreskriver att agenten eller revisorn får 31 granska huvudmannensbokföring i den omfattning som behövs. Mitt förslag:Agenten skall ha rätt att innehålla huvudmannens varor, material och handlingarsom säkerhet för fordringar gentemot huvudmannen vilka härrör ur samma uppdragsom den innehållna egendomen. Varor men inte material och handlingar sominnehållits på detta sätt får säljas. Färskvaror och alltförvårdkrävande varor får säljas tidigare. Agenten får använda de medel somerhålls vid försäljningen för att skaffa sig betalning för fordringarna. Dessabestämmelser görs tvingande till agentens förmån. Kommitténsförslag: Agenten skall ha motsvarande kvarhållningsrätt som enligt mitt förslagmed den skillnaden att fordringarna inte behöver avse samma uppdrag som deninnehållna egendomen. Han får också innehålla medel som inkasserats från tredjeman. efter fordringens förfallodag får han sälja innehållna varoreller tillgodogöra sig innehålla medel. Bestämmelserna är tvingande tillagentens förmån (se betänkandets. Remissinstanserna:Förslaget avstyrks från ett par håll med motivering att en säkerhetsrätt avangivet slag skulle urholka företagshypotekets värde som kreditsäkerhet. Enremissinstans anser att försäljningsrätten bör omfatta inte bara varor utanockså annan egendom som är föremål för omsättning. En annan instans motsättersig att säkerhetsrätten skall avse även fordringar i andra uppdrag än det somden ifrågavarande egendomen rör. I ett remissvar föreslås att varor som ärutsatta för förstörelse eller förskämning skall få säljas företremånadersfristens utgång. Skälenför mitt förslag: KomL innehåller regler om panträtt och reten-tionsrätt som ärganska svåröverblickbara (74 § och 75 § jämförd med 31-37 §§). Agenten fårinnehålla huvudmannens varor som säkerhet för fordringar mot honom och fårsälja varorna när fordringarna är förfallna till betalning. I vissa fall fårvarorna säljas . Agenten har vidare rätt att innehålla prover,mönster m. m. men har inte rätt att sälja dem. KomL:s bestämmelser om panträttoch retentionsrätt är dispositiva. Den danska lagen går idenna del ut på att man skall behålla kommissionslagens reglering rörandepanträtt oförändrad. Retentionsrätt i prover m.m. anses i följa avallmänna regler. EG-direktivet saknar bestämmelser om säkerhetsrätt. Enligtmin mening finns det all anledning att tillförsäkra agenten någon form avsäkerheträtt i huvudmannens egendom. Mot bakgmnd av att en sådan rätt existerarredan i dag har jag svårt att förstå de remissinstanser som hävdar attkommitténs förslag på denna punkt skulle kunna leda till en urholkning avföretagshypotekets värde som kreditsäkerhet. Enligt min mening bör KomL:s bestämmelserom säkerhetsrätt kunna tjäna som utgångspunkt av nya regler på området. Enriktpunkt bör vara att dessa blir lättillgängliga och praktiskt användbara. Detkan i sammanhanget vara av värde att jämföra med andra regler om säkerhetsrättav senare datum.Jag tänker då närmast på bestämmelserna i lagen (1970:980) om Prop.1990/91:63 retentionsrätt för fordran hos hotellgäst och lagen (1985:982) omnäringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats. Liksomi dag bör agenten ha rätt att hålla kvar material, handlingar m.m. som säkerhetför fordringar gentemot huvudmannen. Avsättningsmöjligheterna för denna typ avegendom torde i regel vara begränsade. Det torde bortsett från de varor somuppdraget avser endast undantagsvis förekomma att agenten av huvudmannenmottar egendom som normalt är föremål för omsättning. Men även om sådantmaterial som det nu är fråga om i allmänhet saknar marknadsvärde, torde detofta ha stor betydelse för huvudmannen. Jag anser mot denna bakgmnd att kvarhållningsrättenavseende handlingar, material m.m. inte bör förenas med en rätt att avyttraegendomen. Annorlundaförhåller det sig med varor som agenten har mottagit med anledning avuppdraget. Härvidlag bör agenten, på samma sätt som , ha rätt att bådeinnehålla egendomen och sälja den. På ett par punkter vill jag dock modifieradessa rättigheter. Huvudmannen bör ges visst rådmm att fullgöra sinaskyldigheter gentemot agenten innan denne skrider till försäljning. Dettagäller framför allt vid inköpsagentur, där verksamheten syftar till atthuvudmannen skall stå som mottagare av varorna. Parternas intressen får ansesväl avvägda, om agenten blir tvungen att avvakta hanförsäljer innehållna varor. En motsvarande tremåna-dersfrist utgör huvudregelvid försäljning enligt de lagar jag nämnde. För att huvudmannen inte skallövermmplas bör fristen räknas från det att säkerheten togs i anspråk, inte som kommittén har föreslagit från fordringens förfallodag. Som enremissinstans har påpekat bör gälla, om varorna är utsatta förförstörelse eller förskämning. Motsvarande bör gälla, om varorna fordraralltför kostsam vård. Ensärskild fråga är om kvarhållnings- och säkerhetsrätt skall få utövas tillsäkerhet endast för fordringar som avser samma uppdrag som egendomen i fråga.Med uppdrag menas därvid det agenturavtal som reglerar agentens ochhuvudmannens mellanhavande. För att det skall röra sig om samma uppdragförutsätts alltså inte att fordringen avser just den vara som tas i anspråk försäkerhetsrätten eller att den hör samman med samma kund som denna vara. Detframstår enligt min uppfattning som rimligt att man begränsar möjligheten attutnyttja säkerhetsrätten till fall då fordringen avser samma uppdrag i denmening som angetts. Bestämmelsernaom säkerhetsrätt får ses som en viktig del av agentens rättsskydd. 1 likhet medkommittén anserjag därför att dessa bestämmelser bör göras tvingande tillagentens förmån. Kommittén har också velatinföra en regel om rätt att innehålla och tillgodogöra sig medel som uppburits med stöd av uppdraget. Agenten torde ha en rätt att kvitta medel som mottagits för huvudman nens räkning mot fordringar gentemot denne (jfr NJA 1971 s. 123). Värdet av en bestämmelse av det slag som kommittén har föreslagit skulle därför ligga endast i att bestämmelsen görs tvingande. Behovet av en sådan nyskapad säkerhetsrätt förefaller emellertid inte särskilt stort. Eftersom det finns anledning att iaktta viss försiktighet när det gäller att införa nya 33 3 1990/91. I saml Nr 63 slag av säkerhetsrätterhar jag med hänsyn till vad jag nu har anfört valt att inte följa kommitténsförslag på denna punkt. 2.7 Förhållandet till tredje man Mitt förslag: Denuvarande reglerna om förhållandet till tredje man behålls i stort settoförändrade. Hemförsäljningslagens bestämmelser om s. k. legalställningsfullmakt skall dock gälla även då försäljaren är agent. Kommitténsförslag: Överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag (se betänkandet s.156 158). , som är den enda remissinstans som har haft synpunkter på dennadel av kommitténs lagförslag, tillstyrker den nya bestämmelsen omställningsfullmakt för agenter som bedriver hemförsäljning. Skälenfor mitt förslag: KoniL:s bestämmelserom förhållandet till tredje man (77 84§§) är enligt min mening väl avvägda och har såvitt är känt inte föranlettnågra problem i rättstillämpningen. I den danska lagen har man också behållitmotsvarande regelsystem utan några ingripande ändringar. Frågor omförhållandet till tredje man har lämnats utanför EG-direktivet. Motden nu angivna bakgmnden anser jag att man i stort sett kan behålla KomL:slösningar i dessa frågor. Jagvill i detta sammanhang ta upp en fråga som rör agenter som bedriverhemförsäljning. Enligt hemförsäljningslagen (1981:1361) skall ett ombud somanlitas av en näringsidkare anses behörig att träffa avtal på näringsidkarensvägnar och att ta emot betalning för näringsidkarens räkning. Denna bestämmelseär tvingande till konsumentens förmån. Från bestämmelsens tillämpningsområdeundantas dock handelsagenter och handelsresande (se 12 § hemförsäljningslagen,jfr prop. 1981/82:40 s. 39). Detmåste från konsumentens synpunkt framstå som en tillfällighet vilken typ avsamarbetsform som reglerar förhållandet mellan hemförsäljaren och denneshuvudman. Ofta torde konsumenten för övrigt helt sakna kännedom om dessaförhållanden. Jag anser nu att tiden är mogen att ta bort hemförsäljningslagensundantag för handelsagenter och handelsresande. 1 framtiden bör alltsåföreträdare för dessa yrkeskategorier bedriva hemförsäljning på samma villkorsom andra handelsrepresentanter. Jagvill i detta sammanhang också ta upp en fråga om huvudmannens skyldighet attunderrätta tredje man om att huvudmannen inte vill bli bunden av agentensåtgärder i fall där agenten har överskridit sin behörighet. Enligt KomL harhuvudmannen sådan skyldighet när agenten obehörigen har slutit avtal medtredje man och när agenten utan särskilt bemyndigande har tagit emot betalningför sålda varor. Fullgör huvudmannen inte sin underrättelseskyldighet i dessafall, anses han ha godkänt agentens åtgärd. Bestämmelsenom huvudmannens skyldighet att underrätta tredje man Prop. 1990/91:63 omobehörigen slutna avtal bör behållas med den justering som föranleds av de nyssredovisade övervägandena om hemförsäljning. 1 den danska lagen har emellertidde nu angivna reglerna kompletterats med en bestämmelse om skyldighet förhuvudmannen att underrätta tredje man om att han inte vill bli bunden avagentens åtgärder när agenten utan särskilt bemyndigande kommer överens medtredje man om en ändring i ett tidigare ingånget avtal, t. ex. enprisnedsättning. Jag delar den uppfattning som kommit till uttryck i den danskalagen att man även i detta fall bör ställa krav på underrättelse frånhuvudmannens sida, om han vill undgå att bli bunden av agentens åtgärd. Enregel motsvarande den danska bör därför tas in i den svenska lagen. Ettnärliggande fall är det då agenten utan bemyndigande träffar avgörande medtredje man med anledning av dennes reklamation avseende fel eller dröjsmål. Detkan ibland vara vanskligt att skilja mellan ett sådant avgörande och en ändringav avtalet av det slag som behandlats. Ett sådant gränsfall är när agentenav hänsyn till good-will godtar en tvivelaktig reklamation från tredje manssida. Jag ser ingen anledning att skilja mellan reklamationsfallet och falletmed ändring av avtalet när det gäller frågan om huvudmannens skyldighet attunderrätta tredje man om att han inte godtar agentens behörighetsöverskridande.Sådan skyldighet bör således införas även i reklamationsfallet. Ytterligarenågra detaljer skiljer mitt förslag rörande förhållandet till tredje man frånreglerna i KomL och den danska lagen. Jag återkommer till dessa frågor ispecialmotiveringen (se avsnitt 4). 2.8 Uppsägning m.m. 2.8.1 Allmänt Atten part får säga upp ett avtal innebär att han har rätt att frånträda dettautan att bli skadeståndsskyldig gentemot motparten. Mankan vid varaktiga avtal skilja mellan ordinär och förtida uppsägning. Vidordinär uppsägning behöver den part som vill frånträda avtalet inte motiverasitt ställningstagande. Uppsägningen sker i regel med iakttagande av viss uppsägningstid.Förtida uppsägning ger en part möjlighet att avveckla avtalsförhållandet utanatt iaktta ordinarie uppsägningstid. Det förutsätts därvid att uppsägningengrundar sig på något särskilt skäl, t.ex. avtalsbrott från motpartens sida.Denna typ av uppsägning har inom olika rättsområden åsatts skiftandebeteckningar, t.ex. hävning, avskedande och entledigande. Ettavtalsförhållande kan också upphöra av andra orsaker än uppsägning. Etttidsbestämt avtal kan t.ex. löpa ut. Vissa händelser exempelvis dödsfalleller konkurs leder ibland till att ett avtal automatiskt förfaller, antingenpå grund av ett uttryckligt eller underförstått villkor i avtalet eller tillföljd av någon lagbestämmelse. Mitt förslag: Icketidsbestämda agenturavtal får sägas upp av endera parten med en uppsägningstidpå , beroende på hur länge avtalsförhållandet har varat.Tidsbestämda avtal omvandlas till icke tidsbestämda avtal, om parternafortsätter agenturförhållandet efter avtalstidens slut. Bestämmelserna ärfullt ut tvingande till agentens förmån och delvis till huvudmannens. Man fårinte avtala om längre uppsägningstid vid uppsägning från agentens sida än viduppsägning från huvudmannens. Kommitténs förslag:Uppsägningstiden för icke tidsbestämda avtal är för bägge parter sex månader.Även tidsbestämda avtal måste sägas upp för att upphöra. De omvandlas till icketidsbestämda avtal vid föriängning utan ny sluttid eller efter två tidsbestämdaförlängningar. Bestämmelserna är tvingande endast till förmån för agenten (sebetänkandet s. 129135). Remissinstanserna: Ett parremissinstanser vill för vissa fall ha kortare uppsägningstid än ,en föreslår och två tillstyrker kommitténs förslag i frågan. Frånett par håll har riktats kritik mot fömtsättningarna för omvandling avtidsbestämda avtal till avtal som löper tills vidare. Skälen för mitt förslag:Frågor om uppsägning är centrala i ett agenturförhållande. På denna punkt ärdet därför enligt min mening särskilt viktigt att ha regler som stämmer överensmed de regler som finns inom EG. Kommitténs förslag gör inte det. I vissaavseenden framstår det också som aningen komplicerat. Jag anser därför att mani detta avseende bör välja en något annorlunda lösning än vad kommitténföreslagit. Enligt den danska lagengäller vid icke tidsbestämda avtal en månads uppsägningstid underavtalsförhållandets första år. Därefter förlängs uppsägningstiden för varjepåbörjat nytt år. Uppsägningstiden är dock maximalt . Reglerna ärtvingande utom så till vida att det kan avtalas att handelsagenten får säga uppavtalet med tre månaders uppsägningstid, även om längre uppsägningstid annarsskulle gälla. Parterna får dock också avtala om längre uppsägningstider än demsom följer av lagen, men uppsägningstiden skall i så fall vara minst lika långvid uppsägning från agentens sida som vid uppsägning från huvudmannens sida.Tidsbestämda avtal omvandlas till icke tidsbestämda avtal, om parterna fortsätteragenturförhållandet vid avtalstidens slut (se §§22 och 23 i den danska lagen). valda lösningen bör kunna godtas även för svensk del. Därmed skulleden svenska lagen bli helt och hållet förenlig med EG-direktivet. Att de svenska bestämmelsernapå denna för agenturförhållanden centrala punkt ges en utformning somöverensstämmer med de danska bidrar tiil nordisk rättslikhet i dessa frågor.Vid de nordiska överläggningar som berörts i avsnitt 1 har betydelsen avnordisk rättslikhet i de centrala bestämmelserna om handelsagentur särskiltframhållits. Enligt KomL gäller enuppsägningstid på en månad vid uppsägning och omavtalet sägs upp därefter (se 76 § jämförd med 50 §). Mitt förslag leder alltsåi de flesta fall till ett starkare skydd för agenten än KomL:s regler. Mitt förslag: Enpart har rätt att säga upp agenturavtalet med omedelbar verkan, om motpartenhar gjort sig skyldig till ett avtalsbrott av väsentlig betydelse för parten.Rätt att säga upp avtalet på denna grund föreligger dock endast om motparteninsåg eller borde ha insett avtalsbrottets betydelse för den andra parten. Enpart har vidare rätt att säga upp avtalet med omedelbar verkan, om det föreliggernågon annan viktig gmnd för att frånträda avtalet . Den nya lagensbestämmelser i dessa frågor är tvingande till agentens förmån. Kommitténsförslag: En part får häva avtalet vid motpartens avtalsbrott, om detta är avväsentlig betydelse. Vardera parten får frånträda agenturavtalet vidvägande skäl, varmed avses att fömtsättningarna för avtalets fullgörandeväsentligt mbbats till följd av någon omständighet av visst slag. Till dessaomständigheter hör bl.a. konkurs och nedläggning eller annan genomgripandeförändring av verksamheten (se betänkandet s. 135-143). Remissinstanserna:En remissinstans ser det som en förenkling om man använder ett enhetligtbegrepp, t. ex. hävning. Några remissinstanser vänder sig mot att partemaskulle få rätt att frånträda avtalet vid "vägande skäl" utanatt under några omständigheter behöva ersätta motparten dennes skada. En avdessa remissinstanser tar sikte på det fallet att uppsägningen grundar sig påegna beslutade förändringar i verksamheten. Från ett håll riktas kritik mot attkonkurs skulle utgöra gmnd för förtida frånträdande i stället för automatiskupphörandegmnd. Skälenför mitt förslag: Enligt KomL får en part frånträda agenturavtalet i förtidutan att bli skadeståndsskyldig gentemot motparten i två fall. Det ena är dåmotparten har gjort sig skyldig till avtalsbrott (76 § jämförd med 46 och 51§§). Vid avtalsbrott på agentens sida krävs därvid att detta är väsentligt. Detandra fallet är då det inte rimligen kan krävas att parterna skall fortsättamed agenturförhållandet (76 § jämförd med 46 § och 51 §, särskilt andra styckettredje meningen). Hit hör framför allt force-majeure-fall. Men bestämmelsenavser också andra fall, även om en återhållsam tillämpning är åsyftad (se prop.1974:29 s. 68 ff.). Försätts någon av parterna i konkurs, förfalleragentumppdraget automatiskt. EG-direktivetöverlämnar åt de enskilda medlemsstaterna att självständigt reglera frågan omförtida uppsägning på gmnd av motpartens avtalsbrott eller andra särskildaomständigheter. Enligt den danska lagen får agenturavtalet sägas upp i förtidvid väsentligt avtalsbrott från motpartens sida. Enligt min mening skalldet självfallet finnas viss möjlighet att frånträda Prop. 1990/91: 63 ettagenturavtal , om förutsättningarna för avtalet rubbas. Den som i ettsådant fall frånträder avtalet skall inte vara skadeståndsskyldig gentemotmotparten. Det är klart att denna möjlighet bör stå till buds då den uppkomnasituationen beror på ett avtalsbrott från motpartens sida. Men även i andrasituationer då förhållandena ändras på ett genomgripande sätt kan det finnasskäl att låta en part frånträda avtalet . Enpart skall alltså ha rätt till förtida uppsägning vid avtalsbrott frånmotpartens sida. Varje avtalsbrott bör dock inte ge sådan rätt. Man bör isammanhanget ställa upp ett väsentlighetskrav, vilket också är en allmän regelinom avtalsrätten. Den lösning som valts i KomL, med krav på väsentlighetenbart vid avtalsbrott på agentens sida, har visat sig kunna leda tillotillfredsställande resultat (se kommitténs betänkande s. 136). Övervägandeskäl talar för att ett väsentlighetskriterium skall gälla med avseende på såvälhuvudmannens som agentens avtalsbrott. Enväsentlighetsprövning kan ta sikte antingen på avtalsbrottet som sådant ellerpå dess verkan. För den drabbade parten torde det framför allt varaverkningarna av avtalsbrottet som har betydelse i sammanhanget. Det är ocksåönskvärt att frågan om omedelbar uppsägning kan avgöras snabbt och på grundvalav omständigheter som är lätta att iaktta. Man kan i regel inte säga attavtalsbrott av en viss typ är väsentliga medan andra inte är det. Det torde förden drabbade parten inte heller vara av avgörande betydelse, om avtalsbrottetkan läggas motparten till last som vårdslöshet eller ej. Som en förutsättningför rätt till förtida uppsägning på gmnd av avtalsbrott bör därför ställas uppatt avtalsbrottet är av väsentlig betydelse för den drabbade parten. Detskulle dock kunna framstå som oskäligt mot den andra parten, om uppsägningsrättskulle föreligga även när betydelsen av avtalsbrottet inte var känd eller ensborde ha varit känd av denne. Rätt till förtida uppsägning bör därför föreliggabara om den som begick avtalsbrottet insåg eller borde ha insett avtalsbrottetsbetydelse för den andra parten (jfr reglerna om hävningsrätt på gmnd avavtalsbrott köplag, se SFS 1990:931). Liksomi gällande rätt bör det finnas viss möjlighet att säga upp ett agenturavtal medomedelbar verkan av andra skäl än motpartens avtalsbrott. Vid utformningen aven sådan regel får kravet på trygghet och stabilitet i avtalsförhållandet vägasmot intresset av att en part skall kunna frigöra sig ur en situation där detblivit omöjligt eller oacceptabelt betungande för honom att fullgöra avtalet.Ofta är alternativet till en förtida uppsägning i sådana fall att verklighetenefter ett tag sätter stopp för fortsatt avtalsuppfyllelse, dvs. att någon avparterna tvingas in i en avtalsbrottssituation. KomL:s regler om rätt tillförtida uppsägning har enligt min mening fått en något för snäv utformning. Enligt västtysk rätt får vardera parten säga upp avtalet , om detta påkallas av en s. k. viktig grund. En regel av denna innebörd skulle närmare motsvara den balans mellan motstående intressen somjag var inne på. Under en sådan regel skulle naturligtvis falla omständigheter av ren force-majeure-karaktär men också förhållan den av mindre ingripande natur såsom under vissa förutsättningar 38 långvarig eller svårsjukdom, förordnande av förvaltare enligt och komprometterandekriminalitet hos motparten. Jag vill dock understryka att en part inte bör fåutnyttja möjligheten till förtida uppsägning av rena lönsamhetsskäl, t. ex.som ett led i att lägga ned eller inskränka verksamheten. Som gmnd för enförtida uppsägning bör parten normalt inte få åberopa en omständighet som hansjälv har orsakat. Motpartens intresse av att avtalet fullföljs måste vägas invid bedömningen humvida det skall tillåtas att avtalet upphör . En rätt till förtidauppsägning i de fall som avses kan mot bakgmnd av det anförda lämpligenutformas på det sättet att en part får säga upp avtalet med omedelbar verkan,om det föreligger annan viktig gmnd (än motpartens avtalsbrott) att frånträdaavtalet . 1 och för sig hade detvarit önskvärt, om denna fömtsättning för uppsägning hade kunnat preciserasmera än vad som sker genom att det anges att annan viktig grund för uppsägningskall föreligga. En sådan precisering skulle emellertid leda tillavgränsningsproblem och andra problem av lagteknisk art. Jag anser därför får ta nackdelen med en ganska allmänt hållen förutsättning på denna punkt.1 specialmotiveringen återkommer jag till den närmare innebörden i dennaregel. Till "annan viktiggmnd" bör inte räknas konkurs. Jag behandlar den frågan i nästa avsnitt. Enligt min mening skulleskyddsvärdet i de nu förordade bestämmelserna urholkas, om de inte görstvingande till agentens förmån. Jag anser därför att de bör vara det. Mitt förslag: Omagenten eller huvudmannen går i konkurs, upphör agenturavtalet automatiskt attgälla. Kommitténsförslag: Konkurs hör till de s. k. vägande skäl som ger en part rätt att frånträdaagenturavtalet (se betänkandet s. 140 143). vid , som är den endaremissinstans som har berört frågan, avstyrker kommitténs förslag. Nämndenanser att konkurs bör vara en automatisk grund för agenturuppdragetsupphörande. Skälen för mitt förslag:Verkan av konkurs hos någondera parten i ett varaktigt avtal kan regleras påolika sätt. En variant är att konkursboet eller konkursgäldenärensmedkontrahent, eller båda, får rätt att frånträda avtalet .