prop · GE03140 · 1990-12-31 00:00:00 — Risken för ulslagning bör därigenom kunna minska. kan koncentrera sinainsatser på de sökande, som saknar arbete. 1990/91: 140delagen är arbetsförmedlingens instrument för att främja nyrekrytering tillarbetsställena av äldre och arbetshandikappade arbetssökande". Ävenom 1986 ärs bestämmelse om skyddskommitténs ansvar för anpassnings- ochrehabiliteringsfrågorna kan ha medverkat till att frågorna uppmärksammats meroch att insatserna ökat, så har den också inneburit oklarheter i fråga omansvarsfördelningen. Oklarheten gäller både arbetet med frågorna internt inomföretag och förvaltningar och i myndigheternas arbete. Närdet gäller rehabiliteringsfrågorna föreslår arbetsmiljökommissionen i enprincipskiss till ändring i lagen om allmän försäkring att arbetsgivare skallsvara för atl arbetstagarens behov av rehabiliteringsåtgärder klarläggs samtatt han skall medverka till att de åtgärder vidtas som behövs för eneffektiv rehabilitering av arbetslagaren. Dessa krav utgår från den enskildearbetstagaren. På samma sätt som i del förebyggande arbetsmiljöarbetet böranpassnings- och rehabiliteringsarbetet bedrivas på ett organiserat ochsystematiskt sätt. Denna fråga har kommissionen inte närmare berört. Enligtmin mening är sådana bestämmelser som kommissionen föreslår inte tillräckligaför atl göra ansvarsförhållandena helt tydliga. Del finns inte heller förslagom tillsyn eller sanktioner, varken när det gäller de enskilda fallen eller närdet gäller sättet på vilkel anpassnings- och rehabiliteringsarbetetorganiseras och bedrivs. Chefenför föreslår att i lagen om allmän försäkring och medanknytning lill nya bestämmelser om rehabiliteringsersättning reglerasarbelsgivarens ansvar för att försäkrade arbetstagares rehabiliteringsbehovutreds och för att erforderliga rehabiliteringsåtgärder vidtas på eller ianslutning till arbetsplatsen. För egen del anser jag att arbelsgivarendessutom måste ges ett tydligt och lagfäst ansvar för att det på arbetsställe ihans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet. Jag förordar att en sådan bestämmelse tas in i detavsnitt av arbelsmiljölagen som behandlar arbelsgivarens skyldigheter. Dettahar redan lidigare föreslagits av arbetarskyddsstyrelsen, vilket styrelsenockså uppmärksammar i sitt remissyttrande. Skälentill att detta ansvar skall regleras i arbelsmiljölagen är flera: lagen om allmän försäkring ulgår från individensräll lill ersättning och åtgärder medan arbetsmiljölagen utgår frånarbetsgivarens skyldighet all organisera och ha rutiner för saml bedrivasystematiskt förebyggande arbetsmiljöarbete där arbetsanpassning ingår, genom reglering i arbelsmiljölagen knytsbeslämmelserna lill lagens tillsynssyslem med yrkesinpektionen somtillsynsorgan, tillsynen kan följas upp genom ett sanklionssystemmed förelägganden eller förbud. Delnu föreslagna systemet måste utformas så all det underlättar samverkansamtidigt som det så långt möjligt klargör rollfördelningen mellanarbetsgivaren öch de ölika samhällsorganen. Det är också viktigt att an- svarsfördelningen inteutformas så att den enskilde riskerar att hamna Prop. 1990/91:140 mellanolika stolar. Jaghar tidigare föreslagit att arbetsmiljölagen kompletteras med regler omarbetsgivarens "internkontroll" av det förebyggande arbetsmiljöarbelet.En helhetssyn på människan i arbetssituationen medför att förebyggande ochrehabiliterande insatser måste ses som olika länkar i samma kedja. För att fålångsiktiga effekter bör i internkontrollen ingå att se till att erfarenheternafrån rehabiliteringsarbetet systematiskt leder till ändringar i arbetsmiljönsom kommer fler anställda lill godo. Arbetsmiljökommissionenhar uppmärksammat att bl.a. arbetsställebegreppet bör ses över. Som en avanledningarna anges atl arbetsmiljöfrågorna måste in på alla nivåer ilinjeorganisationen och verksamhelen som helhet. Mot bakgrund av ett sådantsynsätt kan det enligt kommissionen ifrågasättas om inte arbetsställebegreppetbehöver ses över, kompletteras och utvecklas så att verksamheten inom helaföretaget omfattas. I mitt förslag anknyter jag till den i arbetsmiljölagenbefintliga terminologin. Jag vill dock särskilt framhålla att när det gälleranpassnings- och rehabiliteringsarbetet är det viktigt att frågorna bådebehandlas lokalt och i ett övergripande sammanhang. Hur man lyckas hittalämplig möjlighet till omplacering beror t. ex. i slor utsträckning på vilkaolika arbetsuppgifter som finns tillgängliga. Här är det viktigt att inte låtaorganisatoriska eller lokalmässiga gränser försvåra arbetet. Finns det inom enverksamhet arbetsställen som ligger nära varandra kan det ofta vara naturligtatt de samverkar eller bedriver ett gemensamt anpassnings- och rehabiliteringsarbete.Drivs arbetet gemensamt, kan det inte anses nödvändigt att varje arbetsställehar en separat uppbyggd egen organisation. Arbetsplatsensbetydelse för ett aktivt och tidigt arbete med arbetsmiljöanpassning ochyrkesinriktad rehabilitering kan inte nog understrykas. 1 linjeorganisationen,på arbetsledarnivå, finns ofta de bästa förutsättningarna att bedöma,genomföra och följa upp insatser för anpassning och yrkesinriktadrehabilitering. Kravenpå att det finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- ochrehabiliteringsverksamhel är generella och gäller alla arbetsgivare. Organisationenav arbetet måste anpassas efter skyldigheterna i lagen om allmän försäkring ocharbetsmiljölagen. Hur en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet i detalj bör utfomas varierar beroende påförutsättningarna inom olika verksamheter. Del kan t.ex. innebära attarbetsgivaren ser till att det finns: ekonomiska resurser avdelade för ändamålet policy och mål för frågorna rutiner för tidiga kontakter med sjukskrivna rutiner för undersökning av rehabiliteringsbehov m.m. rutiner för kontakter med myndigheter,företagshälsovård m. fl. rutiner för kontroll, uppföljning och utvärdering samverkan med arbetslagarna 49 4 1990/91. 1 saml Nr 140 Organisation och rutinerskall vara sådana alt tidiga varningssignaler Prop. 1990/91: 140 uppmärksammasoch att åtgärder mot ohälsa planeras och genomförs. Däremot är det intenödvändigl alt man med interna krafter klarar att kartlägga, bedöma behöv avoch genomföra alla åtgärder. Det finns olika organ med särskild kompetens somkan anlitas för detta. Jag kommer i ett senare avsnitt att återkomma tillföretagshälsovårdens uppgifter. Arbetsmiljökommissionenföreslår i sin principskiss att det vid varje arbetsställe där det finns enskyddskommitté skall finnas en kontaktperson. LO delar den uppfattningen ochmenar all detta underlättar samarbetet både för enskilda arbetstagare och förde myndigheter som arbetar med rehabiliteringsfrågorna. På mindre arbetsställenär den som svarar i rehabiliteringsfrågor tämligen lält att identifiera. Påstörre arbetsställen kan delta vara svårt. Har arbetsstället en sådan storlekatt det finns en skyddskommitté, är det lämpligt att där också finns enkontaktperson i rehabiliteringsfrågor. Självfallet kan en kontaktperson utsesäven på mindre ställen. Jagdelar uppfattningen alt en kontaktperson självfallet kan vara en bra resurs iarbetet med rehabiliteringsfrågorna. Skall ett sådant krav lagfästas, bör deldärför ske i samband med reglerna i arbetsmiljölagen om hur anpassnings- ochrehabiliteringsarbetet skall organiseras. Bedömningen av om det behövs särskildkontaktperson är dock en av många frågor som bör ingå i arbetsgivarens allmännaöverväganden om hur arbetet med frågorna läggs upp. Jag anser därför att dennafråga inte skall regleras i lag. Närdet gäller tillsynen över anpassnings- och rehabiliteringsarbetet framförriksförsäkringsverket i sitt remissyttrande att roll börvara att i de enskilda fallen bevaka/se till att arbetsgivaren vidtararbetsplatsutredning och att följa upp atl arbetsgivaren uppfyller sitt åtgärdsansvar.Verkei anser att kassan utöver detta inte bör ha någon formelltillsynsfunktion. Tillsynen över att arbetsgivaren fullgör sina skyldigheterbör åligga yrkesinspektionen. I de fall arbelsgivaren vid upprepade tillfällenförsummar sina skyldigheter bör kassan kunna påkalla ingripande fråninspektionen. Jagdelar uppfattning om fördelningen av tillsynsansvaret.Genom all föra in krav i arbetsmiljölagen på att arbelsgivaren bedriver elt pålämpligt sätt organiserat rehabiliteringsarbete får man en enhetligtillsynsorganisalion för kontroll av både det förebyggande arbetet öch arbetetmed anpassnings- och rehabiliteringsfrågor och av att frågorna samordnas i linjeorganisationen.Chefen för föreslår emellertid att försäkringskassanstillsynsuppgifter gentemot arbetsgivarna tydligt uttalas när det gällerrehabiliteringsinsatser för enskilda individer. Yrkesinspektionenstillsyn skall alltså avse arbetsmiljön och rehabilite ringsverksamheten i sin helhet, inte enskilda rehabiliteringsärenden. In spektionen kan ingripa om arbetsmiljön behöver åtgärdas för att, enligt kraven i arbetsmiljölagen, anpassas efler en enskild arbetstagares behov. Vid lillsynen av rehabiliteringsarbetet är del yrkesinspektionens uppgift att se till att det finns etl organiserat arbele, rutiner, resurser m. m. Under lag för sådana inspektioner bör inhämlas från och ar betsförmedlingen. Kassan kommer också att veta i vilken utsträckning rehabiliteringsutredningar görs och om de uppfyller de kvalitetskrav man 50 kan ställa på sådanautredningar. Arbetsförmedlingen kan bedöma om Prop. 1990/91:140personalomsättningen är ovanligt hög, vilkel kan vara en annan varningssignalom brister i arbetsmiljö och rehabilitering. Vid en samlad genomgång avverksamheten från olika utgångspunkter kan brister söm tidigare "fallitmellan stolarna" lättare upptäckas. Riksförsäkringsverketanser att samordningen myndigheterna emellan även fortsättningsvis bör kunnaske med utnyttjande av de kanaler som redan finns och menar då verksamheten ide lokala rehabiliteringsgrupperna. Chefen för föreslåratt försäkringskassorna skall ha ansvar för att ett samarbete omrehabiliteringsfrågor kommer till stånd mellan myndigheter med ansvar inomrehabiliteringsområdel. skall ha ett motsvarande ansvarpå riksplanet. Jag delar denna uppfattning men vill understryka vikten av attyrkesinspektionen och arbetarskyddsstyrelsen knyts till delta samarbete. Idetta sammanhang kan också den samverkan nämnas söm utvecklas kringarbetslivsfondens verksamhet för att stimulera företagens/förvaltningarnasarbete med rehabilitering. Samarbete har inletts med anledning av fondensverksamhet både på central nivå öch länsnivå mellan arbetslivsfonden,arbetsmarknadsverket, arbetarskyddsverket, medförsäkringskasseorga-nisalionen samt . Ipropositionen som föregick ändring av arbetsmiljölagen berördesarbetsmarknadsmyndigheternas roll i anpassnings- och rehabiliteringsarbetetoch förhållandet mellan främjandelagen och arbetsmiljölagen. Den ändring somgenomfördes innebar att både yrkesinspektionen och arbetsmarknadsverket hartillsynsuppgifter när det gäller anpassningsverksamheten. Detta har dock ipraktiken inte medfört nämnvärda problem. Den nu föreslagna ändringen påverkarinte delta förhållande. Fleraremissinstanser, bl. a. , LO och TCO framför att defackliga organisationernas medverkan är mycket betydelsefull för atl få igången fungerande rehabiliteringsverksamhet hos arbetsgivarna. Jag delar denuppfattningen och kommer i senare avsnilt all la upp samverkansfrågorna ochfackets roll. Med anledning av mina förslag måste bl. a. bestämmelserna omskyddskommitténs uppgifter i anpassnings- och rehabiliteringsarbetet ändras. LOkräver en skärpning av lagen om anställningsskydd. LO anser all arbetsgivarenskall åläggas att göra de förändringar av arbetsorganisation och utruslning sombehövs för att arbetstagaren skall kunna utföra arbele för arbetsgivarensräkning. I en sådan lagändring skall det klargöras all den anställdeslår lill arbetsgivarens förfogande och har rält till lön så länge dessaåtgärder ej vidtagits. har, enligt LO, arbetsgivaren enligt lagen omanställningsskydd enbart skyldighel att undersöka möjlighelen lill omplaceringinom ramen för existerande organisation och arbets-uppläggning inom företagel.Därefter kan av arbelsgivaren åberopas att arbetsbrist föreligger eller altarbetstagaren inte slår till arbetsgivarens förfogande. Ifråga om kravet att arbelsgivarens skyldigheter skall utvidgas för att en arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga skall kunna beredas; fortsatt an slällning kan följande sägas. Lagen om anställningsskydd bygger på tanken 51 att en uppsägning är denyttersta åtgärd som får sättas in först när alla Prop. 1990/91:140 andramöjligheter att lösa problemet har uttömts (prop. 1973:129 s. 121).Arbetsgivaren är principiellt skyldig att före uppsägning överväga allamöjligheter att flytta arbetstagaren till någon annan arbetsuppgift inomföretaget/förvaltningen. Principen är så viktig att den slagits fast i lagtext. nyssnämnda förarbetena sägs vidare att omplaceringsskyldigheten i förstahand avser sysselsättning på samma arbetsplats eller inom samma företagsenhetdär arbetstagaren tidigare varit sysselsatt. Arbetsgivaren bör till att börjamed undersöka möjligheterna att omplacera arbetstagaren inom ramen föranställningen. Visar det sig vara omöjligt bör arbetsgivaren söka erbjudaarbetstagaren annat arbete hos sig. Arbetsgivaren är skyldig att undersöka omdet någonstans inom företaget/förvaltningen kan ordnas en ny anställning. Enförutsättning för att arbetsgivaren skall anses skyldig att placera om enarbetstagare är att det kan ske utan att en annan arbetstagare friställs. Detligger i omplaceringsskyldigheten att arbetsgivaren skall göra en noggrannutredning i omplaceringsfrågan och därvid verkligen ta till vara föreliggandemöjligheter att ordna en omplacering (AD 1981 nr 51). Mot bakgrund avarbetsgivarens principiella rätt att besluta om sin verksamhet hararbetsdomstolen emellertid uttalat (AD 1977 nr 151) att det inte gärna kanantas att omplaceringsskyldigheten skulle innebära en skyldighet att inrättanya permanenta befattningar för att undvika uppsägning. Närdet gäller anskaffande av hjälpmedel för arbetstagaren kan en sådan skyldighetföreligga enligt lagen om anställningsskydd. I rättsfallet AD 1982 nr 99uttalades att det allmänt sett självfallet bör åvila en arbetsgivare att tatillvara de möjligheter som finns att underlätta fortsatt verksamhet för enanställd som av medicinska skäl inte kan utföra sitt tidigare arbete. Dettaåliggande innnefattar enligt domstolen i förekommande fall att inom rimligagränser anskaffa tekniska hjälpmedel. Domstolen tillägger att det vidbedömandet av hur långt etl sådant åliggande kan sträcka sig givetvis spelar inbl.a. tekniska och ekonomiska faktorer vid sidan av bedömningar i vilkenutsträckning en arbetstagare kan bli mera varaktigt hjälpt av en tekniskanordning. Vadsom är rimligt att kräva av arbetsgivaren i fråga om åtgärder för attarbetstagaren skall kunna fortsätta sin anställning kan enligt min mening baraavgöras efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet där såvälarbetslagarens som arbetsgivarens förhållanden och förutsättningar vägs in. Denu föreslagna ändringarna i arbetsmiljölagen vidgar arbelsgivarens ansvar för bl. a. en god arbetsorganisation, arbetsanpassning och rehabili tering. Genom dessa ändringar ökar arbetsgivarens skyldighet att utveckla arbetsorganisationen, skapa meningsfullt och utvecklande arbete, anpassa arbetet lill de enskilda anställdas förutsättningar och genomföra rehabilite ringsinsatser. Detta vidgade arbetsgivaransvar måste givetvis också påver ka arbetsgivarens omplaceringsskyldighel. Bedömningen av vad som är saklig grund för uppsägning kan därmed komma att påverkas. Det medför öckså ökade krav på arbetsgivaren att vidta åtgärder för att stärka den enskilde arbetstagaren och öka hennes eller hans förutsättningar att arbeta. Det torde knappast kunnabli aktuellt atl bedöma en uppsägning från Prop. 1990/91: 140 arbetsgivarensom sakligt grundad under tid då sådana åtgärder pågår. Föratt arbetsanpassnings- och rehabiliteringsarbetet skall kunna bedrivas på etteffektivt sätt måste de som deltar i denna verksamhet arbelsgivarensföreträdare, skyddsombud och andra fackliga företrädare samt även t. ex.personal från förelagshälsovården kunna få tillgång till information avbetydelse för de åtgärder som skall vidtas. Dessa frågor uppmärksammades bl. a.när skyddskommittéerna fick uppgiften att verka för att en på lämpligt sättorganiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet bedrivs påarbetstället. Samtidigl reglerades tystnadsplikten och sekretessen för sådanauppgifter. Bestämmelserom tystnadsplikt för den som deltar i sådan arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsversamhet som skyddskommittén skall verka för finns i 7 kap. 13§ arbetsmiljölagen när det gäller den enskilda sektorn. I det allmännasverksamhet gäller bestämmelser i 14 kap. 7, 9 och 10 §§ sekretesslagen(1980:100) om informationsrätt och tystnadsplikt bl.a. för deltagare iarbetsanpassning- och rehabiliteringsverksamhel. Jagföreslår nu att hänvisningen till 6 kap. 9 § arbetsmiljölagen i tystnadspliktsbestämmelsentas bort. Därigenom kommer tystnadsplikt att gälla dem som deltar i arbetsanpassnings-och rehabiliteringsverksamhet, oberoende av om skyddskommitté finns påarbetsstället och om denna har medverkat vid organiserandet av dennaverksamhet. Bestämmelsernaom tystnadsplikt skapar garantier för atl utbyte av information skall kunna skemellan dem som deltar i arbetsanpassnings-och rehabiliteringsverksamheten. Omden som har fått till uppgift att delta i en sådan verksamhet skall kunna göradet på ett meningsfullt sätt bör han också kunna få all den information sombehövs för uppgiften. Mottagandet av informationen sker emellertid med detansvar som följer av tystnadsplikten. En viktig reservation som generelltmåste göras är att informationsutbytet när det gäller uppgifter om enskildspersonliga förhållanden bara får avse uppgifter som har betydelse för detproblem som skall lösas. Jagvill i det här sammanhanget också erinra om vad som uttalades i förarbetenatill de angivna ändringarna i arbetsmiljölagen och sekretesslagen (prop.1989/90:6) om möjlighelerna att lämna vidare sådana uppgifter som avserenskilds personliga förhållanden, nämligen att sådana uppgifter endast börföras vidare med den enskildes samtycke. Mittförslag: och skyddsombudens uppgifter renodlas. Som en följdav atl arbetsgivarens huvudansvar utvecklas, skall skyddskommittén ha tilluppgift att delta i planeringen av arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet samtbevaka och följa upp detta arbete. Skyddsombudensrätt att begära ingripande av yrkesinspektionen lyfts fram.Arbetsmiljöförordningens bestämmelser på området förs in i arbetsmiljölagen. Kommissionensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser är positiva till förslagen. Skälen for mitt fiirslag:Enligt grundsynen i arbetsmiljölagen är samverkan i sig ett viktigt medel föratt åstadkomma en tillfredsställande arbetsmiljö. Ett vidgatarbetsmiljöbegrepp och ett lagfäst arbetsgivaransvar för rehabilitering innebäratt partssamarbetet skall spänna över ett bredare fält som utöver frågor om denfysiska arbetsmiljön också skall omfatta arbetsorganisation, rehabilitering ochde anställdas inflytande över arbetsvillkoren i stort. Jag delar kommissionensuppfattning att en utveckling av samverkanssystemet bör utgå frånarbetsgivarens ansvar som det säkerställer ett reellt inflytande förarbetstagarna. En integrering avarbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet i linjeorganisation samt en fungerandeinternkontroll kan skapa förutsättningar för att stärka partssamverkan.Beslutsprocessen kan bli distinkt och entydig. Syftet med de föreslagna kravenpå dokumentation är att ge bättre möjligheter atl se helheten. Detta i sinturskapar förutsättningar för en ändrad rollfördelning i det lokala arbetsmiljö-och rehabiliteringsarbetet. har,vilket aldrig varit avsikten, i många fall i praktiken övertagitarbetsgivarens huvudansvar. Detaljfrågor har kunnat remitteras tillskyddskommittén i stället för att lösas i linjen på arbetsledarnivå. Jag anser liksomkommissionen att skyddskommitténs roll i förhållande lill linjeorganisationenmåste renodlas. Kommittén skall vara pådrivande och policyskapande iövergripande frågor och .delta i planering, kontroll och uppföljning avarbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet. LOunderstryker att fackels rätt till medverkan i bl. a. utarbetande avhandlingsplaner, i utformning av arbetsorganisation och i rehabiliteringsarbetetmåste förslärkas och preciseras. Liksom kommissionen vill jag framhålla att defackliga organisationernas påskyndande och "reviderande" röll blirtydlig genom att partsrollen utvecklas. Ett sådant förtydligande avpartsrollerna kan medföra att krafter samlas kring arbetstagarorganisationernaskärnuppgifter. Arbetet med dessa kan på så sätt förstärkas ocharbetsmiljöfrågorna sättas i centrum. samt bidra till att förstärka dendynamiska utvecklingen i arbetslivet. kan de fackliga organisationerna,genom en tydlig partsroll, visa medlemmarna att organisationen kan påverka förändringaroch driva fram förbättringar. Det fackliga deltagandetbör koncentreras på atl initiera frågor, medver- Prop. 1990/91:140 ka i arbetetmed att ta fram handlingsplaner för arbetsmiljöns förbättring och övervakagenomförandet av dessa. Jag föreslår därför att skyddskommitténs uppgifter iarbetsmiljölagens 6 kap. 9 § kompletteras med en föreskrift om att kommitténskall behandla handlingsplanerna som ingår i den internkontroll jag tidigareföreslagit (avsnitt 3.3). Även skyddsombudens arbetsuppgifter bör utvidgas medanledning av detta förslag. Skyddsombud skall vaka över att arbetsgivarenuppfyller kraven i 3 kap. 2 a §. De skall också della vid upprättande avhandlingsplaner. Genomförandeansvaret för åtgärder ligger däremot hos arbetsgivaren.Detta synsätt överensstämmer också med inriktningen i de centralaarbetsmiljöavtalen. Närdet gäller samverkansfrågorna uppmärksammar kommissionen behovet av att seöver bl.a. samordningen mellan samverkansreglerna i arbetsmiljölagen och lagen(1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Flera remissinstanser harunderstrukit behovet av en sådan översyn. Jag avser att föreslå regeringen attdet tillsätts en utredning med uppgift bl. a. atl se över dessa frågor. Kommissionenanser atl skyddsombudens arbete bör underlättas. Dels bör det direkt anges attdet i skyddsombudets uppgifter även ingår både alt vaka över att arbetsgivarensinternkontroll fungerar och att della i planering och utformning av bl. Dels bör det i arbetsmiljölagen framgå att ettalternativ till att ett skyddsombud stoppar viss verksamhet är att avyrkesinspektionen begära besked om föreläggande eller förbud. Detta alternativblir framför allt vikligt när det inte är fråga om omedelbar och allvarlig faraför arbetstagares liv eller hälsa. I sådana fall, t.ex. vid en mer långvarigexponering som kan leda till skadlig påverkan, är stopprätten inte tillämpbar. Dethar, enligt arbetsmiljökommissiönens arbetsorganisationsgrupp, visat sig attskyddsombuden i vissa fall har svårt att få gehör för sina idéer och krav.Detta gäller inte minsl på det psykosociala området. Det kan delvis bero på attarbetsledama är oklara över sin roll och sitt ansvar för arbetsmiljön öchdessutom ofta saknar både kompetens och tillräckliga ekonomiska befogenheterför att direkt kunna lösa en uppkommen fråga. I anslutning lill attarbelsgivarens ansvar utvidgas när det gäller de arbetsorganisatoriskafrågorna och internkontroll i linjen, måste det även markeras attskyddsombudens uppgifter därmed ändras. LOanser inte att den föreslagna förstärkningen är tillräcklig utan vill attskyddsombudens stopprätt skall utvidgas till att också omfatta arbete som gerskador på sikl i de fall där arbelsgivaren inte vidtar någon åtgärd efter enkonstaterad arbetsskada och när yrkesinspektionen inte ingriper. Ipropositionen till arbelsmiljölagen (prop. 1976/77:149) framför föredragandenbl. a. följande: