prop · GE0390 · 1990-12-31 00:00:00 — Bestämmelseni 18 c § NVL om en tillståndsplikt för markavvattningsföretag, som trädde ikraft , är ett viktigt rättsligt instmment till skydd förvåtmarkerna. Det är av stor betydelse att 18 c § används på ett så effektivtsätt som möjligt. a. genomfört en enkät till länsstyrelserna för att klarlägga hurbestämmelsen tillämpas i praktiken. Utredningen anser att 18c§ i någraavseenden har medfört tillämpningsproblem och att den i många fall inte harvarit effektiv för att skydda våtmarkerna. Utredningen pekar på att antaletansökningar om tillstånd som avslås av länsstyrelserna är mycket litet och attdessa har begränsade resurser för tillsynen av markavvattningsföretagen. Därförföreslår utredningen en ny bestämmelse i NVL enligt vilken regeringen, fördelar av landet där del är särskiltangeläget att bevara våtmarkeraa, får föreskriva vilka särskilda Prop.1990/91:90 skäl som skall föreligga för att tillstånd till markavvattning skallmedges. Behovetav en skärpt tillämpning vid tillståndsprövningen ifrågasätts av några av deremissinstanser som företräder jord- och skogsbmksnäringar-na, I allmänhetinstämmer dock remissinstanserna i den problembeskrivning som utredningenredovisat, Länsstyrelseraa framhäver att bestämmelsen är svårtillämpad och attdet är svårt att avslå ansökningar om tillstånd annat än i fråga om dikning avvåtmarker som uppenbart skall skyddas, exempelvis sådana som vid våtmarksinventeringaraaåsatts högsta skyddsvärde. Bristen på resurser understryks också. Regeringenfinner att naturvårdsintresset behöver kunna hävdas bättre än i frågaom våtmarkeraa, Detla gäller särskilt inom de delar av Syd- och Mellansverigedär antalet kvarvarande våtmarker är mycket litet. En skärpning avtillståndsprövningen enligt I8c§ är motiverad. Utredningensförslag innebär att en skiljelinje dras mellan de delar av landet där en vissdikningsverksamhet inom främst skogsbraket bör kunna tillåtas och övriga delar,där behovet att bevara kvarvarande våtmarker är särskilt stort. Inom de senareområdena, som anges av regeringen, skall nydikning för jord- ellerskogsbraksändamål i princip vara förbjuden. Den lagtekniska lösning somutredningen har valt tillstyrks av flertalet remissinstanser. Naturvårdsverketanser dock att en sådan lösning kan medföra att skyddet för våtmarkeraaförsvagas inom de delar av landet som inte omfattas av de skärpta kraven.Verket anser därför, i likhet med flera remissinstanser som företrädernaturvårdsintresset, att markavvattning generellt bör vara förbjuden. Frånförbudet bör undantag kunna medges om särskilda skäl föreligger, varvid hänsynkan tas till lokala och regionala skillnader i skyddsbehovet. Detär en fördel om den skillnad i skyddsbehov som finns inom olika områden ocksåkommer till uttryck i författningstexten. Regeringen finner att beslämmelsenbör tillämpas för begränsade områden, där antalet kvarvarande våtmarker ärlitet och där behovet av att bevara våtmarkerna är särskilt stort frånnaturvårdssynpunkl. För sådana särskilt angivna områden bör huvudregeln varaatt åtgärder i syfte att dika ut ny mark för jord-eller skogsbruksändamål inteskall vara tillåtna. Denav utredningen föreslagna bestämmelsen kommer tydligare till uttryck ilagtexten om den formuleras som ett bemyndigande för regeringen att meddelaförbud mot markavvattning. Därför föreslås att det i en ny 18 d § anges attåtgärder för att avvaltna mark inte får vidtas inom vissa områden, vilkabestäms av regeringen. Undantag från ett sådant förbud bör i princip kunnamedges i de fall då enligt utredningens förslag särskilda skäl för tillståndskulle ha varit för handen. Frågan om undantag behandlas närmare ispecialmotiveringen. Detbör understrykas att syftet med regleringen givetvis inte är att sänkaskyddsnivån för de områden, som inte kommer att omfattas av den nyabestämmelsen. Om en sådan effekt skulle uppstå vid tillämpningen är regeringenberedd att ompröva sitt ställningstagande. Regeringenkommer att besluta om de områden som skall omfattas av den nya bestämmelsen efter att ha hört , , 405 lantbmksstyrelsen,länsstyrelserna, kommunerna och övriga berörda myn- Prop. 1990/91: 90digheler. Utredningenhar vidare föreslagit att det i lagtexten skall anges att ett tillstånd tillmarkavvattning skall vara tidsbegränsat. En sådan ordning överensstämmer medvad som gäller för andra typer av lillståndsbeslut. Förslaget har genomgåendetillstyrkts av remissinstanserna. Regeringen finner att det bör genomföras. Fråganom miljöskyddslagens tillämpning när det gäller markavvattningsföretagendiskuteras ingående av utredningen, som konstaterar att de miljöskadligaeffekterna i form av vattenföroreningar som ett sådant förelag kan leda tillinte omfattas av tillståndsprövningen enligt NVL. Sådana effekter skall istället beaktas vid en prövning av företagel enligt vattenlagen (1983:291).Utredningen anser att detla är otillfredställande, eftersom exempelvis skogsdikningarsällan prövas enligt vattenlagen. Enligt utredningen bör problemet lösasantingen genom att större markavvattningsföretag görs tillståndspliktigaenligt miljöskyddslagen eller genom att naturvårdslagens tillämpningsområde idetta fall utvidgas till att omfatta vattenföroreningar. förmiljöskydd framhåller att det finns starka skäl som talar för entillståndsprövning enligt miljöskyddslagen av åtminstone störremarkavvattningsföretag. Nämnden anser inte att tillämpningsområdet förnaturvårdslagen bör utvidgas. Regeringenfinner alt det är otillfredställande att de effekter i form avvallenföroreningar som ett markavvattningsföretag kan leda till i praktikenofta inte kommer att prövas av någon myndighet. En ändring av det förhållandetär angelägen. Ennära till hands liggande lösning är all införa en tillståndsplikt enligtmiljöskyddslagen för större företag och en anmälningsskyldighet för de mindre,i likhet med vad som gäller för takterna. En sådan lösning skulle dock leda tillvissa svårigheter när det gäller markavvattningsföretagen. Prövningen enligtNVL avser skyddet för naturmiljön. Som framhållits av flera remissinstanser kandet ifrågasättas om inle skyddet för naturmiljön omfallar även effekter genomvattenföroreningar på växt- och djurlivet i anslutning till del avvallnadeområdet. är skyddet mot vattenföroreningar ett intresse som reglerasi miljöskyddslagen. För all undvika gränsdragningsproblem är lämpligast attmiljöskydds- och nalurvårdsas-pekterna i detta fall bedöms i ett sammanhang.Lämpligen sker detla vid den prövning enligt NVL av markavvattningsföretag somlänsstyrelsen gör. Regeringen föreslår därför alt det i I8c§ anges att det vidprövningen skall beaktas om åtgärderaa leder till vattenföroreningar. För allundvika tolkningsproblem bör 3a§ ändras redaktionellt. skyddsdikningar avses åtgärder som vidtas för alt hindra grundvattnet attstiga efter en skogsavverkning och som därmed underlättar återväxten.Skyddsdikningar är mycket vanliga inom skogsbmket, särskilt i norra . Enskyddsdikning innefattas inte i begreppet markavvattning som det definieras iI8c§ NVL och är därmed inle tillståndspliktig enligt den paragrafen. Om ensådan dikning kan komma att väsentligt ändra naturmiljön är den docksamrådspliktig enligt 20§ NVL. Utredningenkonstaterar att den svåra gränsdragningen mellan skydds- 406 dikningar ochtillståndsplikliga markavvattningsföretag har lett till av- Prop. 1990/91:90sevärda tillämpningssvårigheter. För alt förstärka samhällets kontroll överskyddsdikningarna föreslås därför alt en anmälningsplikt tillskogsvårds-styrelserna av sådana dikningar införs och alt en möjlighet attmeddela föreskrifter om dem tas in i 21 § skogsvårdslagen. Förslaget tillstyrksav så gott som samtliga remissinstanser. Regeringenfinner att det är nödvändigt att förslärka kontrollen över skyddsdikningarna.Det kan befaras att många dikningar har bedömts som skyddsdikningar och därmedinte prövats enligt I8c§ NVL, trots alt det i själva verket varit fråga omtillståndsplikliga företag. En lämplig åtgärd är att införa enanmälningsskydlighet för skyddsdikningar i samma ordning som avverkningsanmälanenligt 17§ skogsvårdslagen. En tillståndsplikt för sådana dikningar, vilkel föreslåsav några remissinstanser, skulle föra för långl. Regeringen finner också attdet i 21 § skogsvårdslagen tydligare bör anges alt de föreskrifter omnaturvårdshänsyn som kan meddelas med stöd av paragrafen även kan omfattaskyddsdikningar. Genom en sådan ändring fastslås skogsvårdens ansvar för atthänsyn tas till naturvårdens intressen även i de fall en dikningsåtgärd inle ärtillståndspliktig enligt NVL. Iframställningar till regeringen, som behandlats av utredningen, har bl.a.skogsstyrelsen begärt all 18c§ NVL ändras, så att dikningar som syftar till attdränera ett vägområde (vägdiken) undantas från tillståndsplikt. Utredningenhar gjort bedömningen att tillstånd endast krävs i de fall då vägdikena medföralt vattennivån i omkringliggande mark påverkas och att något undantag därförinte bör göras från kravet på tillståndsprövning. Regeringen finner inte altdet finns skäl att ändra tillämpningsområdet för paragrafen. Någralänsstyrelser har i sina remissyttranden anfört att tillämpningsproblem kanuppkomma när det gäller all bedöma vad som ulgör rensningar för att bibehållavattnets djup eller läge. Sådana åtgärder är enligt 18c§ andra stycket inletillståndsplikliga. motsvarande undanlag finns i 4 kap. 3 § vattenlagen.När det gäller innebörden av beslämmelsen kan hänvisas till de uttalanden somgjordes av jordbmksutskottet i samband med vallenlagens tillkomst och somriksdagen ställde sig bakom (JoU 1982/83:30 s. 27, rskr. Uttalandena börge en tillräcklig ledning för rättstillämpningen. 16.5.9 Samernasrättigheter i nationalparker m. m. Regeringensförslag: Nalionalparkema likställs med naturreservaten i fråga om möjlighetenatt meddela föreskrifter som innebär inskränkningar i bl. a. sådana rättighetersom tillkommer samerna enligt rennäringslagen. Om föreskrifternainnebär avsevärt försvårande av pågående markanvändning skall ersättning utgå. Naturvårdslagsutredningensförslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna:Utredningens förslag tillstyrks av , i Jämtlandslän och i . i länförordar i stället ett obligatoriskt samrådsförfarande. Förslaget avstyrks avSvenska . Lantbruksstyrelsen och understrykerbehovet av fördjupade analyser av rennäringens markanvändning ochutvecklingsplaner. Regeringens överväganden:Enligt 6 § första stycket NVL gäller beträffande nationalpark att föreskrifterinte får innebära inskränkning i redan uppkommen enskild rätt. I paragrafensandra stycke anges att föreskrifterna inte heller får föranleda inskränkning irättigheter som tillkommer samerna enligt rennäringslagen till bete, skogsfång,fiske eller jakt (med vissa undantag) eller innebära hinder för sameraa atteljest uppehålla sig inom eller att där medföra hundar förbevakning av renhjordar. Utredningen görbedömningen att de befogenheter som tillkommer samerna enligt 6§ andra stycketNVL inte är inskränkta jämfört med med de befogenheter som ingår irenskötselrätten enligt rennäringslagen (1971:437), med undantag förbegränsningaraa i jakträtten. Det är därför enligt utredningen inte möjligt atti föreskrifter som meddelas med stöd av 5§ NVL inskränka renskötande samers rättigheterenligt rennäringslagen att exempelvis bygga broar eller utföra andraanläggningar eller färdas med motorcykel på barmark. Detta framstår enligtutredningens mening som inkonsekvent, eftersom sådana inskränkningar kanmeddelas enligt 8§ NVL beträffande mark som avsatts som naturreservat.Utredningen påpekar vidare att det är möjligt att enligt 26 § rennäringslagenför visst markområde upphäva renskötselrätten eller begränsa vissa irenskölselrät-ten ingående befogenheter, om expropriationsskäl föreligger.Denna bestämmelse, som inte innehåller något undantag för nationalparker, ståri strid mot 6§ andra stycket NVL som inte medger motsvarande inskränkningar. Utredningenanser mot den angivna bakgranden att 6§ andra stycket NVL bör ersättas med enbestämmelse enligt vilken föreskrifter får meddelas som inskränkerrenskötselrätten i nationalparkeraa, om det är av väsentlig betydelse frånnaturvårdssynpunkt. föreslås att NVLs ersättningsbestämmelserkompletteras, så att ersättning kan utgå när na-tionalparksföreskrifteraamedför skada eller olägenhet för renskötseln. Därigenomkommer samma regler att gälla för nationalparker som för Prop. 1990/91:90exempelvis naturreservat. Förslaget har fått ett blandat mottagande från remissinstanseraa. Regeringengör följande bedömning. Frågan om en ändring i 6§ NVL motsvarande den som nuföreslås av utredningen togs upp av bl.a. i samband medberedningen av de ändringar i NVL som beslutades . Föredragandedepartementschefen ansåg dock alt det inte var möjligt att lägga fram ettsådant förslag utan föregående utredning och remissförfarande. Sompåpekats i utredningens direktiv har olika myndigheter haft olika uppfattningarom tolkningen av den aktuella beslämmelsen. En oklarhet har funnits när detgäller frågan om samerna har rätt att uppföra anläggningar för renskölseln,exempelvis broar, inom en nationalpark. Användningen av motorcyklar och andramotordrivna fordon i nationalparkerna har också ifrågasatts. Regeringenfinner att utredningen har påvisat att bestämmelsen, som i stort sett harkvarstått oförändrad sedan 1909 års lag om nationalparker, i praktiken harförlorat sin betydelse genom den utveckling som skett på andra områden, främstgenom tillkomsten av rennäringslagen . Övervägande skäl talar för attbestämmelsen i 6§ andra stycket upphävs. bör införas en rätt tillersättning, om föreskrifter enligt bl. 5 § andra stycket medför attutövandet av renskötselrätten väsentligt försvåras. Enligt 26 § första stycketrennäringslagen får renskötselrätten upphävas för ett visst markområde omområdet behövs för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen (1972:719),dvs. bl.a, för att bevara områden som nationalpark. Ersättning skall därvidulgå för skada eller olägenhet för renskötseln eller för sådan rätt till jakteller fiske som anges i 25§ i lagen. Motsvarande ersättningsbestämmelser börinföras i 26 och 31 §§ NVL. Utredningenhar föreslagit en ny bestämmelse i 6§, i vilken det anges att föreskrifterenligt 5§ inte får inskränka sameraas rättigheter enligt rennäringslagen iandra fall än när det är av väsentlig betydelse från naturvårdssynpunkt.Regeringen finner en sådan bestämmelse obehövlig. Av 5§ andra stycket framgåratt föreskrifter bara får meddelas om de behövs för att tillgodose ändamåletmed . Enligt6§ första stycket NVL får nationalparksföreskrifter inte leda till inskränkningi redan uppkommen enskild rätt. Det saknas skäl att för nationalparker tillämpaen annan ordning när det gäller möjligheten till inskränkningar i ennyttjanderätt än den som gäller för exempelvis naturr reservat. Det kan iundantagsfall inträffa att det utöver renskötselrätten finns särskildarättigheter, exempelvis servitut eller nyttjanderätter, som belastar ennationalparksfastighet. Om föreskrifter meddelas som inskränker en sådanrättighet, bör ersättning kunna utgå. Regeringen föreslår därför att även 6 §första stycket upphävs. Medanledning av de invändningar som framförts av bl, a. bör det understrykas att de föreslagna ändringarna inte innebär enförsvagning av samernas rättigheter inom nationalparkerna. Utredningenföreslår att den del av 6§ andra stycket som möjliggör 409 inskränkningar i samernasjakträtt inom en nationalpark bör flyttas till nationalparksförordningen.Rregeringen finner att beslämmelsen även fortsättningsvis bör finnas i NVL, Denhar ett naturligt samband med de ersättningsbestämmelser vid inskränkningar irenskötselrätten som föreslås och bör därför ingå i 26 §. Utredningen har ocksåföreslagit att en bestämmelse om naturvårdshänsyn i samband med renskötselskall las in i rennäringslagen. Det förslaget bör behandlas i ett annatsammanhang. Regeringensförslag: Regeringen bemyndigas att föreskriva om undantag frånbyggnadsförbudet inom strandskyddsområde beträffande bl.a, komplementbyggnadertill befintlig bebyggelse. Ett beslut om dispens från strandskyddet skalltidsbegränsas. Naturvårdslagsutredningensförslag: Byggnadsförbud inom strandskyddsområde skall inte gälla för bl.a.komplementbyggander, I övrigt överensstämmer förslaget med regeringens. Remissinstanserna:Förslaget att byggnadsförbud enligt strandskydds-reglerna inte skall gälla förkomplementbyggnader till befintlig bebyggelse tillstyrks av flertaletremissinstanser. i anser all förslaget möjliggören kraftigt ökad exploatering inom exempelvis skärgårdsområden, genom att småfiskeslugor, som används för bostadsändamål, hell utanmyndighetsprövning görs om till fritidshus med gäststugor och uthusbyggnader avolika slag, till men för allemansrätten. Byggnadsförbudet bör därför baraupphävas för områden som utpekas av en länsstyrelse. Liknande synpunkterframförs av kommun. Samtligaremissinstanser som yttrat sig i frågan tillstyrker att beslut om dispens frånstrandskyddet skall tidsbegränsas. Flera remissinstanseranser att strandskyddets omfattning inom detaljplanelagt område skall beslulasav kommunen. Den åsikten framförs av bl. a. , kommunförbundet samt ettantal länsstyrelser och kommuner. har motsatt uppfattning. Regeringens överväganden:De nu gällande beslämmelserna i 15 17§§ NVL om generellt slrandskydd fickhuvudsakligen sin utformning genom lagstiftning. Syftet medbestämmelserna är att så långt del är möjligt bevara allmänhetens möjlighetertill bad och annat friluftsliv genom att inskränka rätlen till bebyggelse inomstrandområdena. Utredningen anser alt strandskyddsbeslämmelserna som de nu ärutformade i huvudsak tillgodoser det avsedda syftet och föreslår inte någragenomgripande förändringar i regelsystemet. och statenslantmäteriverk har i anslutning till en ulvärdering av den nyabyggnadslagstiftningen utarbetat en promemoria med forslag till ändringar iplan- och bygglagen och NVL. De förslag i promemorian som berör slrandskyddethar behandlats av naturvårdslagsutredningen. I promemorian föreslås bl.a. en ändring i NVL som innebär all kommu- Prop. 1990/91:90 nerna erhåller rättall när en detaljplan antas besluta om slrandskyddels omfattning och meddelaundantag i särskilda fall från strandskyddsbestämmelserna. Ett viktigt motivför förslaget är att den nuvarande ordningen medför en tungrodd hantering. Omstrandskyddet skall upphävas inom ell område som skall ingå i en detaljplaneller omfattas av områdesbestämmelser, måste fatta ett särskiltbeslut om upphävande enligt I5§ tredje stycket NVL. Beslutet fattas i allmänhetinnan planen eller områdesbestämmelserna antas och villkoras av att planeneller områdesbestämmelserna inte ändras eller upphävs. Detta medför ettdubbelarbete, eftersom beslut måste kungöras och delges isärskild ordning, parallellt med det förfarande som tillämpas i planärendetenligt 5 kap. . Fleraremissinstanser är positiva till promemorians förslag. Utredningen anserdäremot, med hänsyn bl. a. till vikten av att upprätthålla strandskyddetsstyrka, att förslaget inte bör genomföras. I stället föreslås en ändring av 21§ naturvårdsförordningen, så att kungörelseförfarande kansamordnas med motsvarande förfarande i planärendet. Regeringengör följande bedömning. Vid föredragningen av förslaget till plan- och bygglaganförde bostadsministern (prop, 1985/86:1 s, 104) att övervägande skäl talarför att strandskyddet skall vara kvar i NVL och att i principskall fatta beslut i slrandskyddsfrågor. Vidare påpekades att allemansrättenär en tillgång som det ligger i hela landets intresse alt slå vakt om och attlänsstyrelseraa på del stora hela har skött denna uppgift mycket bra. Dennauppfattning delades av (BoU 1986/87:1, rskr, 27), Som en följd avinförandet av gjordes en följdändring i 15 § tredje stycketNVL, som behandlar möjlighet att upphäva strandskyddet isamband med planändringar. Därvid underströks att det är angeläget attstrandskyddet så långt möjligt upprätthålls även inom planlagt område (prop.1985/86:90, BoU 1986/87:4, rskr. Regeringenfinner inte skäl all ompröva ställningstagandet, all beslut om strandskyddetsomfattning skall fallas av även i de fall beslutet har sambandmed det kommunala planarbetet. Däremot bör en möjlighet införas all samordna dekungörelseförfaranden som tillämpas i planärendet och i strandskyddsärendet.Även när det gäller kravet på delgivning till sakägare av beslutet omupphävande av strandskydd bör en samordning kunna ske, så alt det förfarandemed underrättelse till sakägare som gäller enligt även kantillämpas i strandskyddsärendet. En sådan samordning sker enklast genom enändring av 21§ naturvårdsförordningen. Regeringen kommer kommer alt besluta omden förordningsändring som behövs, I detta sammanhang bör erinras om att fråganom upphävande av strandskyddet i erforderlig utsträckning bör prövas avlänsstyrelsen innan kommunen antar planen (prop. 1985/86:90 s. 111). Vidinförandet av det generella slrandskyddet undantogs i en övergångsbestämmelse sådana strandområden som vid utgången av ingick i fastställd generalplan, stadsplan eller byggnadsplan. gmnden till undantaget varatt det fanns ett behov av att fram Prop. 1990/91:90 till den Ijuli 1975 överväga i vilka fall det skulle särskilt förordnas om strandskyddbeträffande de områden som ingick i planerna. Deäldre stads- och byggnadsplanema skall enligt övergångsbestämmelserna tillplan- och bygglagen gälla som detaljplaner. I den nyssnämnda promemorian frånboverket och lantmäteriverket konstateras, att om en detaljplan som ersatt ensådan äldre plan upphävs och ett särskilt förordnande om strandskydd inteföreligger, omfattas planområdet inte av skyddet enligt 15§ NVL. Ett sådantupphävande av en detaljplan kan vara aktuellt om man exempelvis vill bevaraoexploaterade delar av planeraa obebyggda. I promemorian föreslås därför ensärskild bestämmelse i NVL, enligt vilken strandskydd skall inträda automatiskti sådana fall. Naturvårdslagsutredningenkonstaterar att det inte har framkommit att den beskrivna situationen medförsådana olägenheter att en lagändring krävs. Utredningen påpekar att det finnsen möjlighet för länsstyrelseraa att i de aktuella fallen särskilt förordna omstrandskydd om det bedöms som nödvändigt. Regeringenfinner att det inte finns behov av en lagändring. Om det iframtiden skulle visa sig att problem uppstår genom att länsstyrelseraa i ettstort antal fall behöver meddela förordnanden om strandskydd bör behovet äv enlagreglering övervägas på nytt. Utredningenföreslår att undantag från strandskyddet inte skall krävas för byggnad elleranordning på en tomtplats som utgör komplement till befintlig bebyggelse på tomtplatsenoch som förläggs längre från stranden än huvudbyggnaden. Förslaget, som i någotavvikande form lades fram i den tidigare nämnda promemorian från ochlantmäteriverket, har med några undantag tillstyrkts av remissinstanseraa.Regeringen finner att en särskild prövning enligt strandskyddsbestämmelsernamånga gånger kan vara onödig när det gäller gäller små byggnader och andraanordningar som uppförs i anslutning till befintlig bebyggelse inom entomtplats. För känsliga områden med en viss typ av bebyggelse kan det dock, sompåpekas av bl, a, i , finnas ett behov av attbehålla den gällande ordningen för att motverka att allemansrätten inskränks.Det är därför inle lämpligt att beträffande de angivna byggnadsåtgärdernainföra etl generellt undantag från dispenskravet. För sådana områden medsärskild bebyggelse bör liksom nu en prövning i varje enskilt fall ske.Regeringen föreslår därför ett bemyndigande i NVL att i de angivna fallenmeddela föreskrifter om undantag från kravet på dispens. Utformningen avbemyndigandet behandlas närmare i specialmotiveringen. Detbör uttryckligen anges i NVL att beslut om undantag från strandskyddsbestämmelsernaskall tidsbegränsas. Regeringen föreslår att det i NVL införs en bestämmelsemed den innebörden, utformad på samma sätt som 8 kap, 33 § .