prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Ärden tilltalade redan föremål för psykiatrisk tvångsvård antingen enligt lagenom psykiatrisk tvångsvård eller i form av rättspsykiatrisk vård bör det vidare enligt minmening för möjligheterna att överlämna denne till rättspsykiatrisk vård varatillräckligt att det föreligger ett utlåtande från vederbörandechefsöverläkare. Som har framgått av det tidigare anförda (avsnitt 3.1) ställsdet enligt nuvarande ordning inte krav på att rättspsykiatrisk undersökning harutförts i målet för att överlämna den misstänkte till psykiatrisk tvångsvård,om han redan är föremål för sådan vård. I detta fall räcker det med ettutlåtande av ett s. k. enligt vilket det är uppenbartatt den misstänkte kan beredas fortsatt vård med stöd av LSPV. Antalet sådanautlåtanden, som avges av styrelsens rättsliga råd, har under 1980-taletårligen uppgått till ett 100-tal. anslutning till förslag från bl.a. (se SOU 1977:23 s.297) bör emellertid enligt min mening uppgiften att yttra sig till domstolen ifrågor om behovet av psykiatrisk tvångsvård i dessa fall överföras till denvårdansvarige chefsöverläkaren. I linje med vad anförde vidremissbehandlingen av förslag har denne bättre möjligheteratt bedöma vårdbehovet hos den misstänkte än vad styrelsen kan ha vid enbedömning på handlingarna. Förutsättningarna för att få ett snabbarebrottsmålsförfarande ökar också med en ordning av det slag som kommittén harföreslagit. De rättssäkerhetshänsyn som ligger bakom den nuvarande ordningenbör emellertid tillgodoses på så sätt att domstolen ges möjlighet att, liksomvid rättspsykiatriska undersökningar, höra . Jag återkommertill denna fråga. Självfalletbör det vara möjligt för domstolen att i tveksamma fall föranstalta om en rättspsykiatrisk undersökning innan den beslutar i frå gan om den misstänkte skall överlämnas till rättspsykiatrisk vård eller 526 inte.Exempelvis kan den läkare som har utfärdat ett § 7-intyg ha funnit det tveksamtom det föreligger fömtsättningar för rättspsykiatrisk vård. Liksom enligtnuvarande ordning bör denne därför uttala sig i frågan humvida det finns skälför rättspsykiatrisk undersökning. I ett sådant fall kan det i stället finnasanledning för domstolen att inhämta ett utlåtande av överintyget. Denna fråga behandlar jag i det följande. När det så gällermöjligheterna i övrigt att tillämpa den straflfrättsliga särregleringenbeträffande de aktuella lagöverträdarna, t.ex. bestämmelsen om möjlighet attsätta ned straffet, bör det enligt min mening inte uppställas några särskildaformella krav på utredningen i målet. I linje med vad som uttalades iförarbetena till den nuvarande regleringen (se prop. 1966:90 s. 72) vill jagframhålla att det naturligtvis i vissa fall kan vara svårt för en domstol attutan en rättspsykiatrisk undersökning ta ställning i frågan om orsakssambandmellan störning och brott när det gäller straffvärderegeln i 29 kap. 3 § förstastycket 2 BrB (se avsnitt 2.8.2). Att utföra en undersökning för enbart dettasyfte måste emellertid enligt min mening i allmänhet anses alltför ingripande.Den medicinska utredning som domstolen kan ha tillgänglig, t. ex. ett § 7-intygav en rättspsykiater eller ett utlåtande av vederbörande chefsöveriäkare, bör ide flesta fall kunna ge domstolen tillräcklig ledning i det angivna hänseendet. Närdet gäller åklagarnas åtalsprövning enligt bestämmelsen i 20 kap. 7 § förstastycket 4 RB bör påpekas att mitt förslag till ny utformning av denna regelinnebär att frågan om orsakssamband mellan störningen och brottet inte längrebehöver utredas. Det medicinska underlag som en åklagare behöver för att taställning till frågan om åtalsunderlåtelse kan alltså begränsas i motsvarandemån. I övrigt torde den nya utformningen av bestämmelsen inte påkalla några merväsentliga förändringar för åkla-garaas del när det gäller mtinerna för attinhämta medicinskt underlag för åtalsprövningen. Som tidigare nämnts har RÅutfärdat allmänna råd m. m. angående den nuvarande bestämmelsen i 20 kap. 7 §första stycket 4 RB (RÅ:s cirkulär C 31, C 61 och C 1:105). 1990/91:58 Bilaga2 3.15 Yttrande av över den medicinskautredningen Mitt förslag:Domstolen skall få inhämta yttrande av över det medicinskaunderlag som har införskaffats i målet och som krävs för att den misstänkteskall få ges rättspsykiatrisk vård. Om det behövs, skall styrelsen i ett sådantfall komplettera utredningen. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen:Förslaget berördes inte närmare. Skälen för mitt förslag:Enligt 6 § LRPU ges möjlighet för domstolen att inhämta utlåtande avsocialstyrelsen över en verkställd rättspsykiatrisk undersökning. Under1980-talet, då antalet rättspsykiatriska undersökningar uppgått tilldrygt 500, har domstolarna inhämtat utlåtande i färre än 100fall åriigen. Enligt socialberedningensförslag skall en domstol även i fortsättningen Prop. 1990/91:58 kunnabegära utlåtande över en rättspsykiatrisk undersök- Bilaga2 ning (se SOU 1984:64 s. 439, 464). Derättspsykiatriska undersökningar som blir föremål för prövning hossocialstyrelsen är i allmänhet särskilt komplicerade och svårbedömda. Mittförslag till utvidgade möjligheter för domstolarna att överlämna lagöverträdaretill psykiatrisk tvångsvård utan att rättspsykiatrisk undersökning harföretagits i målet gör det enligt min mening påkallat att styrelsen kan hörasockså i dessa fall. Ett viktigt skäl till detta är att domstolarna annars itveksamma fall tvingas att ändå besluta om rättspsykiatrisk undersökning,vilket skulle motverka syftet med det nämnda förslaget. Jaghar för övrigt inhämtat att det redan nu förekommer, låt vara i mycketbegränsad omfattning, att på begäran av domstol yttrar sig över§ 7-intyg. har det förekommit i mindre än ett tiotal fallårligen. Enligt min mening bör en domstol kunna inhämta yttrande avsocialstyrelsen även över ett § 7-intyg av det slag som jag harbehandlat eller, om den tilhalade är föremål för psykiatrisk tvångsvård, ettutlåtande från den chefsöverläkare som är ansvarig för vården. Enligt6 § LPRU skall vid behov komplettera undersökningen, om rätteninhämtar utlåtande från styrelsen över en verkställd rättspsykiatriskundersökning. Samma möjlighet bör enligt min mening finnas beträflfande de nyssnämnda former av utredning som domstolen skall kunna inhämta styrelsensyttrande över. Jagvill betona det väsentliga i att prövningen hos sker så snabbtsom möjligt. Det är angeläget att arbetsformerna för förfarandet är sådana atthandläggningstiderna särskilt när det gäller häktade personer kan bliväsentligt kortare än de i allmänhet är . Enligt min mening bör därvidövervägas bl.a. om det i samma utsträckning som sker är nödvändigt att i ettärende höra något av de vetenskapliga råden hos styrelsen. Jagvill i sammanhanget erinra om den förändring av inriktning ocharbetsuppgifter som genomförs (prop. 1988/89:130, SoU 24, rskr. Enligt14 § styrelsens instmktion (1988:1236) skall det s. k. rättsliga rådet avgöraärenden i vilka styrelsen på begäran av bl. a. en domstol avger utlåtande omnågons hälsotillstånd. Det innebär att rättsliga rådet skall avge de nuaktuella yttrandena. Somchefen för har anfört bör hela reformenangående psykiatrisk tvångsvård och behandlingen av psykiskt stördalagöverträdare genomföras . 5 Ekonomiska konsekvenser Prop. Bilaga 2 Mittförslag till straflfrättslig särreglering för psykiskt störda lagöverträdare ochtill reglering av det medicinska utredningsförfarandet i sammanhanget kanfömtses få ekonomiska konsekvenser för samhället i olika avseenden. Närdet gäller utformningen av den straflfrättsliga regleringen vill jag peka påatt bl. a. avgränsningen av den persongmpp som skall särbehandlas kan tänkasfå ekonomiska effekter för i första hand staten och sjukvårdshuvudmännen. Attberäkna dessa förändringar är emellertid knappast möjligt, inte minst på gmndav svårigheten att fömtse utvecklingen av brottsligheten liksom av belastningenpå rättsväsendet när det gäller ingripanden mot brott. Förslagettill reglering av det medicinska utredningsförfarandet innebär bl.a. att denmaximerade tiden för det rättspsykiatriska undersökningsförfarandet minskasmed beträffande misstänkta som är häktade och att det skapas en nyform av § 7-intyg som är avsedd att utgöra tillräckligt medicinskt underlag fören domstol i vissa av de fall som föranleder rättspsykiatriskundersökning. Även här är det en vansklig uppgift att beräkna de ekonomiskakonsekvensema, bl.a. på gmnd av svårigheteraa att uppskatta domstolaraas behovav medicinsk utredning i de aktuella brottmålen. Enligt min bedömning böremellertid förslaget i detta hänseende kunna leda till totalt sett betydandeekonomiska besparingar för samhället. Jag vill i sammanhanget peka på att deförhandlingar som förs mellan staten och berörda sjukvårdshuvudmän om denframtida organisationen av det rättspsykiatriska undersökningsväsendet får storbetydelse för frågan om för vilka samhällsorgan mitt förslag får ekonomiskaeffekter. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom ändring i , 2.lag om äiidring irättegångsbalken, 3.lag om ändring ibötesverkställighetslagen (1979:189), 4.lag om ändring i lagen(1963:197) om allmänt kriminalregister, 5.lagom ändring i lagen (1965:94)om polisregister m.m., 6.lagom ändring idelgivningslagen (1970:428), 7.lag om ändring i lagen(1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, 8.lag om ändring i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid m. m., 9.lag om ändring i lagen(1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning, 10.lag om rättspsykiatriskundersökning, 11.lag om ändring i lagen(1964:542) om personundersökning i brottmål. 34 1990/91. 7 Specialmotivering Prop. Bilaga 2 7.1 Förslaget till lag om ändring i Bl.a.föreslås att 31 kap. 4 § upphävs. Den paragrafen innehåller en föreskrift omöverlämnande till öppen psykiatrisk vård. Förslaget i denna del har behandlatsi den allmänna motiveringen (avsnitt 2.6). Såsomförmildrande omständigheter vid bedömningen av straffvärdet skall, vid sidan avvad som är förskrivet för vissa fall, särskilt beaktas 1. ombrottet föranletts av någon annans grovt kränkande beteende, 2.om den tilltalade till följd avpsykisk störning eller sinnesrörelse eller av någon annan orsak haft starktnedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande, 3.om den tilltalades handlandestått i samband med hans uppenbart bristande utveckling, erfarenhet elleromdömesförmåga eller 4.om brottet föranletts av starkmänsklig medkänsla. Omdet är uppenbart påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, får dömas tilllindrigare straffan som är föreskrivet för brottet. Paragrafen,som infördes , behandlar förmildrande omständigheter vidbedömningen av straffvärdet hos ett brott. Bestämmelseni första stycket punkt 2 motsvarar den numera upphävda föreskriften i 33 kap. 4§ första stycket andra meningen om att lindrigare straff fick bestämmas förbrott som någon begått under inflytande av själslig abnormitet. Beträflfandeden nya bestämmelsens innebörd får jag hänvisa tiU prop. 1987/88:120 (s. 85 f).Som jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8.2) har endast enändring av terminologisk art gjorts i bestämmelsen. Uttrycket förgärningsmannens psykiska tillstånd vid tiden för brottet själslig abnormitet har sålunda ersatts med psykisk störning. Någon saklig skillnad i dettaavseende är inte åsyftad. Somtidigare har angetts (avsnitt 2.3) innefattar begreppet psykisk störningpsykisk utvecklingsstörning och andra sådana intellektuella funktionsnedsättningarsom avses i 1 § andra stycket omsorgslag. Det krävs inte attstörningen är av något kvalificerat slag. Avsikten är att frågan om hurframträdande en psykisk störaing bör vara för att kunna utgöra en förmildrandeomständighet vid bedömningen av brottets straffvärde skall avgöras efteromständigheteraa i det särskilda fallet. Med hänsyn till kravet på att dentilltalade till följd av störningen skall ha haft starkt nedsatt förmåga attkontrollera sitt handlande ligger det dock i sakens natur att det här måstevara fråga om en mera påtaglig psykisk störning. 1klarhetens intresse bör påpekas att bestämmelsen självfallet kan tillämpasäven om lagöverträdaren vid domstillfället är psykiskt återställd eller har enlägre grad av psykisk störning eller lider av en annan form av psykisk störningän vid gärningstillfallet. Densom har begått ett brott under påverkan av en allvariig psykisk 530 störningfår inte dömas till fängelse. Om rätten i ett sådant fall finner att inteheller någon annan påföljd bör ådömas, skall den tilltalade vara fri Prop.1990/91:58 från påföljd. Paragrafen,som infördes , motsvarar den upphävda 33 kap. 2 §(se prop. 1987/88:120 s. 103). Bestämmelseni första meningen innebär att fängelse inte får ådömas, om lagöverträdaren ledav en allvarlig psykisk störning då han begick brottet och det föreliggerorsakssamband mellan störningen och brottet. Av bestämmelsen följer också attpåföljden under dessa fömtsättningar inte får bestämmas till fängelse i sambandmed undanröjande av villkoriig dom eller skyddstillsyn (se 27 kap. 6 §, 28 kap.9 § och 34 kap. 1 §). Begreppetallvarlig psykisk störning, som har samma innebörd som i förslaget till lag ompsykiatrisk tvångsvård och till lag om rättspsykiatrisk vård, har behandlats iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.3). Av det anförda framgår att dettabegrepp är avsett att ha en något vidare innebörd än uttrycket"sinnessjukdom" men att det inte är avsett att omfatta alla sådanafall som åtminstone tidigare i rättstillämpningen har hänförts underjämställdhetsbegreppet. Syftet med bestämmelsen är således att den skallinnebära en viss utvidgning av möjligheterna att döma till fängelse ijämställdhetsfallen. För att belysa frågan vilka fall som avses kan här hänvisastill redogörelse för och bedömning av tilllämpningen avjämställdhetsbegreppet (SOU 1977:23 s. 143169). Fängelseär enligt den nuvarande paragrafen uteslutet som påföljd även för personer somär "sinnesslöa". Begreppet allvarlig psykisk störning innefattarockså sådana kvalificerade former av psykisk utvecklingsstörning som enligtden äldre terminologin betecknades som sinnesslöhet. Detsamma gällerbeträffande även andra former av intellektuell funktionsnedsättning somomfattas av begreppet psykisk störaing och som kan likställas med sinnesslöhet,låt vara att det praktiska behovet av en regel av det aktuella slaget i dessafall är ytterst begränsat. Denomständigheten att fängelse inte får ådömas i kvalificerade fall av psykisk utvecklingsstörningutesluter självfallet inte att fängelse bör användas med stor försiktighet förpsykiskt utvecklingsstörda i andra fall. Det är givet att skyddstillsyn ochböter är de påföljder som här i första hand bör komma i fråga. Beträffandekravet på orsakssamband mellan brottet och den aktuella störningen torde, somjag har anfört tidigare (avsnitt 2.3), det ofta vara uppenbart att ett sådantsamband föreligger i de fall då störningen förelegat vid gärningstillfället.Jag vill emellertid betona att vilket samband mellan störning och brott somskall krävas ytterst är fråga om en bedömning från domstolens sida med hänsyntill omständigheterna i det särskilda fallet, där domstolen inte är bunden avden medicinska utredningen i målet. I de fall då kravet inte kan anses varauppfyllt trots att störningen förelegat vid gärningstillfället är fängelse inteuteslutet som påföljd. Detsamma gäller naturligtvis också i de fall dåstörningen uppträtt först efter gärningen. Denomständigheten att möjligheten att döma till fängelse i de nämnda fallen inte är utesluten innebär emellertid inte att fängelse bör ådömas, 531 även om fängelse i normalafall skulle följa på gärningen. Om fömtsatt- Prop. 1990/91: 58 ningaraaenligt 31 kap. 3 § BrB för rättspsykiatrisk vård är uppfyllda, utgör Bilaga2 överiämnande till sådan vård ett alteraativ. Även skyddstillsyn med föreskrifterom vård kan i många fall vara ett lämpligt påföljdsalteraativ. Jag vill härnämna påföljdsformen kontraktsvård, som också är avsedd att kunna tillämpas ivissa fall i fråga om psykiskt störda lagöverträdare. fall då fängelse ådöms skall naturligtvis den dömdes behov av psykiatriskvård tillgodoses inom ramen för straffverkställigheten, antingen i frivilligform eller genom tvångsvård (rättspsykiatrisk vård). Chefen försocialdepartementet har behandlat denna fråga (se bil. 1 avsnitt4.5 och 4.6). Andrameningen överensstämmer i sak med andra stycket i paragrafen i dess nuvarandelydelse. Detbör påpekas att paragrafen i dess nya utformning inte innebär att villkorligdom är utesluten som påföljd. Skälen för detta har behandlats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.8.3). Liderden som har begått ett brott, för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vidböter, av en allvarlig psykisk störning, får rätten överlämna honom tillrättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans psykiska tillstånd ochpersonliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på ensjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövandeoch annat tvång. Harbrottet begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, får rättenbesluta att särskild utskrivningsprövning enligt lagen (1991:000) omrättspsykiatrisk vård skall äga mm vid vården, om det till följd av denpsykiska störningen finns risk för att han återfaller i brottslighet, som är avallvarligt slag. Omdet med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller av andrasärskilda skäl är påkallat, får rätten i samband med överlämnande tillrättspsykiatrisk vård döma till annan påföljd, dock inte fängelse elleröverlämnande till annan särskild vård. Paragrafenhar behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4, 2.5 och 2.7). Iparagrafen regleras liksom nu frågan om överlämnande till psykiatrisktvångsvård som en brottspåföljd. Till skillnad från de nuvarandebestämmelseraa ger emellertid paragrafen i dess nya utformning ingen möjlighetför domstolen att överlämna en psykiskt utvecklingsstörd person till särskildtvångsvård för denna kategori. 1första stycket anges fömtsättningaraa för att en domstol skall få överlämna enlagöverträdare till rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen skiljer sig från dennuvarande regleringen bl. a. så till vida att det inte anges något krav på medicinskutredning. Frågan om vilket underlag som krävs vid tillämpningen regleras i denföreslagna lagen om rättspsykiatrisk undersökning (3 och 4 §§). Regleringen idetta avseende innebär bl. a. att till skillnad från nu även s. k. § 7-intygunder vissa fömtsättningar kan utgöra tillräcklig medicinsk utredning i deaktuella fallen. Begreppetallvarlig psykisk störning har samma innebörd som i 30 kap. 532 6§.Av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) framgår att begreppet Prop.1990/91:58 psykisk störning även innefattar psykisk utvecklingsstörning ochövriga Bilaga 2 intellektuella funktionsnedsättningar som avses i 1 § 1985 årsomsorgslag. Frågan om vilka funktionsnedsättningar som kan anses utgöraallvariiga psykiska störningar behandlas vid 30 kap. 6 §. Eftersom förevarandeparagraf reglerar frågan om överlämnande till psykiatrisk tvångsvård är detnaturligtvis inte avsett att psykisk utvecklingsstörning och andra intellektuellafunktionsnedsättningar som inte kan sägas medföra ett psykiatriskt vårdbehovskall utgöra gmnd för ett överlämnande till tvångsvård enligt första stycket.Naturligtvis kan den som lider av någon intellektuell funktionsnedsättningäven lida av en psykisk störaing som medför ett psykiatriskt vårdbehov. Detkan därför inte uteslutas att överlämnande till tvångsvård enligt förstastycket skulle kunna vara motiverat i något sådant enstaka fall. Att ettöverlämnande till rättspsykiatrisk vård av en psykiskt utvecklingsstörd någongång kan tänkas ske med stöd av andra stycket återkommer jag strax till. Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4) skall det göras enhelhetsbedömning vid prövningen av om det med hänsyn till lagöverträdarenspsykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han ärintagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad medfrihetsberövande och annat tvång. Inte bara lagöverträdarens behov avpsykiatrisk vård skall här vägas in utan även skyddsaspekterna, dvs. risken föratt denne på nytt begår brott. Vid sidan av lagöverträdarens psykiska tillståndhar övriga personliga förhållanden betydelse, t. ex. dennes bostadssituation,sysselsättning och eventuella missbmksproblem. Att närmare ange vilka faktorersom i det enskilda fallet motiverar att psykiatrisk vård kommer till stånd ärknappast möjligt. Beträffandedomstolarnas val mellan den här aktuella påföljden och andra påföljder som kanådömas psykiskt störda lagöverträdare kan följande sägas. Bestämmelsen iförsta meningen i 30 kap. 6 § innebär att fängelse i vissa fall är uteslutetsom möjlig påföljd för psykiskt störda lagöverträdare. Den medför emellertidatt fängelse i en del fall får ådömas personer som enligt förevarande regelockså kan överiämnas till rättspsykiatrisk vård, nämligen dels tilltalade somled av en allvarlig psykisk störning också vid gärningstillfället utan att detförelåg orsakssamband mellan störningen och gärningen, dels dem vilkasallvarliga psykiska störning uppkommit eller återkommit först efter gäraingen. Dettorde vara ett förhållandevis begränsat antal fall där det är möjligt att dömatill fängelse som fömtsättningarna för rättspsykiatrisk vård äruppfyllda. Vid valet mellan fängelse och överlämnande till rättspsykiatriskvård skall naturligtvis bl. a. brottets karaktär och angelägenheten av attvård kommer till stånd vägas in. Det bör beaktas att den dömdes behov avpsykiatrisk vård skall kunna tillgodoses även under verkställigheten av ettfängelsestraff. Att den dömde i ett sådant fall bör kunna föras över till ensjukvårdsinrättning följer av att fömtsättningarna för rättspsykiatrisk vårdär uppfyllda. Frågan om möjligheterna att ge intagna i kriminalvårdsanstaltpsykiatrisk vård inom hälso- och sjukvården har be- handlatsav chefen för (avsnitt 4.5 och Prop.1990/91:58 4.6). Påföljdsvaleti de fall där överlämnande till rättspsykiatrisk vård kan ske står i övrigtmellan å ena sidan sådan vård och å andra sidan böter, villkorlig dom,skyddstillsyn eller annan särskild vård, dvs. överlämnande till vård inomsocialtjänsten eller vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare ivissa fall. Attnärmare ange vad som bör vara avgörande för valet mellan överlämnande tillrättspsykiatrisk vård och annan påföljd än fängelse låter sig knappast göra.Utgångspunkten bör vara att rättspsykiatrisk vård skall komma till stånd omfömtsättningarna för sådan vård är uppfyllda. Är den misstänkte föremål förpsykiatrisk tvångsvård med stöd av den föreslagna lagen om psykiatrisktvångsvård kan det ändå, med hänsyn till att vårdförutsättningarna är någotolika vid rättspsykiatrisk vård och vård enligt nämnda lag, finnas skäl attöverlämna honom till rättspsykiatrisk vård (jfr 28 § andra stycket lagen ompsykiatrisk tvångsvård). Frågan om möjligheterna att förena rättspsykiatriskvård med någon annan påföljd behandlas i samband med tredje stycket. Andrastycket innehåller en föreskrift om att domstolen när den överlämnar enlagöverträdare till rättspsykiatrisk vård i vissa fall kan besluta att vårdenskall vara förenad med särskild utskrivningsprövning enligt den föreslagnalagen om rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen har behandlats utförligt i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.5). Avsiktenär att möjligheten för brottmålsdomstolen att besluta om särskildutskrivningsprövning skall kunna utnyttjas i första hand då riskbedömningenavser brott som riktar sig mot eller innebär fara för någon annans liv, hälsaeller personliga säkerhet. Misshandel är beroende på omständigheterna exempelpå ett sådant brott. Däremot är t. ex. störande beteende som är att rubricerasom ofredande inte ett sådant brott där särskild utskrivningsprövning kan tesig motiverad. Ävendå risken för återfall avser grova egendomsbrott, t. ex. grov stöld, ärsärskild utskrivningsprövning avsett att kunna komma i fråga.