prop · GE0363 · 1990-12-31 00:00:00 — Det ärockså tänkbart att den som säger upp avtalet visserligen har en i sak riktigbild av situationen men gör en felaktig bedömning i frågan humvida ettavtalsbrott skall anses vara av väsentlig betydelse för honom på det sätt somavses i 26 § första stycket punkt 1 eller om en "annan grund" enligtpunkt 2 i samma stycke är att bedöma som som viktig i lagbestämmelsens mening.En skillnad i förhållande till KomL:s bestämmelse om skadestånd på gmnd avotillåten uppsägning är att den generella skadeståndsbestämmelse som harföreslagits innehåller en regel om ansvarsbefrielse vid exculpation, medanbestämmelsen i KomL bygger på ett strikt ansvar. Denna fråga behandlas närmarei det följande. Det tredje fallet somfaller under första stycket är när skada åsamkas en part till följd av att han utnyttjar sin rätt att säga upp agenturavtalet på grund av motpartens avtalsbrott. Det är nu inte fråga om den skada som är en följd av själva avtalsbrottet utan den ytterligare skada som beror på den av avtalsbrottet föranledda uppsägningen. En uppsägning som företas med stöd av 26 § första stycket punkt 1 får anses utgöra en naturlig och fömt- sebar följd av det avtalsbrott som ligger till gmnd för den. Det får mot den bakgrunden anses föreligga adekvat kausalitet mellan avtalsbrottet och de skador som genom uppsägningen åsamkas den part som vidtar denna. Någon särbestämmelse om skadestånd i dessa fall motsvarande 51 § '26 tredjestycket första meningen KomL har därför inte ansetts erforderlig, Prop.1990/91: 63 utan fall av detta slag får, som sagts, bedömas enligt dengenerella skadeståndsregeln i första stycket i förevarande paragraf Avtalsbrottär ett neutralt begrepp. Enbart det förhållandet att en part har begått ettavtalsbrott innebär inte att han har varit försumlig. Han kan men behöver inte havarit det. Bestämmelsen om omedelbar uppsägning på grund av avtalsbrott i 26 §första stycket punkt 1 förutsätter inte heller att avtalsbrottet har begåtts avförsumlighet. Däremot bygger bestämmelsen om skadestånd i första stycket iförevarande paragraf på att den som har begått avtalsbrottet därvid har varitförsumlig. Bestämmelsenhar utformats på så sätt att den som har begått avtalsbrottet skall visa attdetta inte beror på försummelse på hans sida. Han skall med andra ord exculperasig. Förmår han inte det, är han skyldig att ersätta den av avtalsbrottetorsakade skadan. Detär inte alltid tillräckligt att den som har begått avtalsbrottet visar attdetta inte beror på försummelse av honom själv. För att undgå skadeståndsskyldighetskall han också visa att försummelse inte föreligger hos någon på hans sida.Härmed avses inte bara anställda hos honom utan även självständiga företagareoch deras anställda som har anlitats för att utföra någon av de uppgifter somenligt agenturavtalet eller lagen ligger på parten i fråga. Således ansvararagenten t. ex. för försummelser av ett åkeri som av honom anlitats för attutföra en transport av huvudmannens varor, vilken enligt agenturavtalet skulleha utförts av agenten själv. (En förutsättning är naturiigtvis att en annanansvarsfördelning inte följer av agenturavtalet, jfr fjärde stycket). Påmotsvarande sätt bär huvudmannen ansvaret t.ex. i fall då en av honom anlitadrevisionsbyrå visar försumlighet genom att tillställa agenten felaktigaprovisionsnotor. Dären skada kan hänföras till ett uppsåtligt avtalsbrott av någon av parterna, hardenne naturligtvis ingen möjlighet att exculpera sig. Som exempel kan nämnasatt agenten i strid med klara bestämmelser i agenturavtalet bedriverkonkurrerande verksamhet inom det område som tilldelats honom. Ifall där ett avtalsbrott består i att parten i fråga har brustit i omsorg,ingår vållande redan i rekvisiten för avtalsbrottet. Har väl ett avtalsbrottkonstaterats, finns således inte heller i det fallet något utrymme för exculpation. Fråganär då vilken sorts omständigheter en part kan åberopa som grund för att ett avtalsbrott från hans sida inte skall föranleda skadeståndsan svar. Förhållandena kan härvid variera från fall till fall. Någon uttömman de uppräkning av exculpationsgrundande omständigheter låter sig svår ligen göras. Ett typfall är att avtalsbrottet, t.ex. underlåtenhet att tillhan dahålla varor eller material, beror på en naturkatastrof e. d. Även andra slag av olyckshändelser kan åberopas i sammanhanget, t. ex. en eldsvåda eller en explosion. För att parten skall undgå skadeståndsansvar i sådana fall måste han dock visa att olyckshändelsen inte kan sättas i samband med bristande tillsyn eller underhåll. Rent allmänt kan sägas att en part inte kan komma ifrån skadeståndsansvar i fall då avtalsbrottet är en följd av bristande omsorg och planering i fråga om företagets organisation, admini- '27 stration, resurser ellereffektivitet. Enstrejk som orsakat driftstörningar kan godtas som befrielsegmnd om Prop.1990/91:63 den är ett led i en konflikt i anslutning till allmännakollektivavtalsförhandlingar men knappast om den utlösts på grund av attparten i fråga har brutit mot bestämmelser i gällande lag eller kollektivavtal.Ett oförutsett import- eller exportförbud är typiskt sett en omständighet somkan leda till befrielse från skadeståndsansvar. Sjukdom bör kunna godtas somprestationshinder om verksamheten är nära kopplad till partens person. Men omverksamheten bedrivs i större skala, bör enstaka sjukdomsfall inte kunnaåberopas som befrielsegmnd. Enallmän regel är att en part i ett avtalsförhållande svarar för sin solvens.Bristande ekonomisk förmåga bör således inte godtas som förklaring till attprestation inte kunnat ske i enlighet med avtalet. Oavsett orsaken till denekonomiska oförmågan bör avtalsbrottet i dessa situationer betraktas somculpöst. En speciell situation uppkommer om en utbetalning, t.ex. avprovisionsbelopp, fördröjs till följd av en strejk bland bankpersonal. Det ärhär inte fråga om betalningsoförmåga hos den betalningsskyldige utan om etthinder som i princip ligger utanför hans kontroll. Om inte andrabetalningssätt står till buds, bör han med befriande verkan kunna åberopabankstrejken som prestationshinder. Densom vidtar en otillåten uppsägning bör endast i extrema undantagsfall kunnahävda att det avtalsbrott han därigenom företar inte kan läggas honom till lastsom försummelse. Det får i sammanhanget förutsättas att en part noggrant sättersig in i förhållandena innan han vidtar en så pass ingripande åtgärd. 1praktiken är det tveksamt om den som vidtar en sådan uppsägning kan undgåskadeståndsansvar i andra fall än då uppsägningen grundar sig på felaktigauppgifter direkt från medkontrahenten. Närdet gäller skadeståndsskyldighetens omfattning är den allmänna utgångspunktenatt den skadelidande parten ekonomiskt skall sättas i samma läge som ommotparten hade fullgjort avtalet på rätt sätt. Ersättning skall med andra ordutgå för det s. k. positiva kontraktsintresset. Kravet på adekvat kausalitetkan dock medföra att alltför avlägsna, onormala och opåräkneliga följder avavtalsbrottet faller utanför skadeståndsskyldigheten. Det är inte möjligt attange några generella riktlinjer för hur gränsen mellan adekvata och ickeadekvata förluster på grund av ett kontraktsbrott skall dras. Det får i ställetliksom överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra denna fråga medhänsyn till de enskilda omständigheterna i varje särskilt fall. Somallmän princip gäller vidare att den skadelidande är skyldig att efter förmåga söka begränsa skadan och att försummelse härvidlag kan inverka på hans rätt till ersättning. En annan princip, som kan sägas delvis ha samband med skyldigheten att begränsa sin skada, är att den skadelidande partens eget medvållande till skadan kan föranleda nedsättning eller bort fall av skadeståndet. Som en allmän regel gäller också att den skadelidande parten bara har rätt till ersättning för sin faktiska nettoförlust. Om han genom avtalsbrottet har befriats från kostnader som han skulle ha haft om avtalet hade fullgjorts på ett riktigt sätt, skall detta beaktas vid beräkning en av skadeståndet genom att ersättningen minskas med motsvarande belopp. Enligt6 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) kan ett skadestånd jämkas Prop.1990/91:63 om skyldigheten att utge ersättning är oskäligt betungande medhänsyn till den skadeståndsskyldiges ekonomiska förhållanden, varvid även denskadelidandes behov av skadeståndet och övriga omständigheter skall beaktas.Denna bestämmelse är tillämplig även i kontraktsförhållanden, om inte annatföranleds av avtalet eller i övrigt följer av regler om skadestånd iavtalsförhållanden (se prop. 1975: 12s. 1 praktiken torde jämkningsregelni vidsträckt omfattning sättas ur spel på grund av uttryckliga ellerunderförstådda avtalsvillkor eller kontraktsrättsliga regler. Framför alltgäller detta brott mot en s. k. huvudförpliktelse i kontraktet, dvs. när en avkontrahenterna har eftersatt den skyldighet som avtalet i första hand går utpå. Större utrymme för en tillämpning av jämkningsregeln finns det vidbristande uppfyllelse av en s.k. biförpliktelse, särskilt i situationer somnära nog är att bedöma som utomobligatoriska skadefall. Närdet gäller skadeståndskrav som uppkommer under agenturavtalets bestånd, börersättning till en början utgå för direkta kostnader som avtalsbrottet harmedfört för den skadelidande parten. Det kan gälla utgifter som agenten harfått vidkännas för att införskaffa marknadsföringsmaterial som huvudmannenförsummat att tillställa honom eller kostnader som huvudmannen har haft föratt återanskaffa egendom som förkommit eller skadats till följd av att agentenåsidosatt sin vårdplikt. Ersättningbör vidare utgå för utebliven vinst och annan indirekt förlust. Utebliven vinstkan ibland hänföras till konkreta försummelser från agentens sida och är dåganska lätt att beräkna. Typfallet är att agenten har försummat attvidarebefordra anbud från tredje man. En fömtsättning för skadestånd i dettafall är naturligtvis att anbudet är av sådan beskaffenhet att det skulle halett till ett köpeavtal mellan huvudmannen och tredje man. Beräkningen avutebliven vinst är svårare i fall då det läggs agenten till last att han rentallmänt har gjort otillräckliga försäljningsansträngningar. I den situationentorde huvudmannen ofta välja att säga upp agenturavtalet. Ett annat exempel påindirekt förlust är att agenten har gjort onyttiga investeringar som inte hadekommit till stånd om huvudmannen i enlighet med den upplysningsskyldighet somåvilar honom hade underrättat agenten om förestående driftsinskränkningar. Detbör i sammanhanget understrykas att agenten inte har någon generell rätt tillersättning för onyttiga investeringar motsvarande den i 52 § jämförd med 76 §KomL utan att sådan ersättning bara kan komma i fråga i form av skadeståndtill följd av avtalsbrott från huvudmannens sida. Som ytterligare ett exempelpå indirekt förlust kan nämnas att en av parterna i agenturavtalet blirersättningsskyldig mot någon annan till följd av försummelser från medkontrahentenssida. Huvudmannen kan t.ex. råka ut för skadeståndskrav från tredje man pågrund av leveransdröjsmål som beror på agenten. En särskild fråga ärhuruvida s. k. produktskador berörs av bestämmel sen i första stycket. Med denna term avses skador som skadebringande egenskaper hos en vara orsakar på annat än denna vara. Inom köprätten anses produktskador i princip falla utanför det ansvar som åvilar säljaren enligt de allmänna köprättsliga skadeståndsreglerna. En säljare kan i stället bli ansvarig för sådana skador på den grunden att han har garanterat '29 9 1990/91. frånvaron avskadebringande egenskaper hos varan eller att han har varit Prop. 1990/91: 63försumlig. Man kan i agenturförhållanden tänka sig att skador orsakas påagentens egendom av varor som han har om hand för huvudmannens räkning. Enligtgällande rätt torde ansvaret för sådana skador inte vara att bedöma enligt desärskilda reglerna om skadestånd i agenturförhållanden utan enligt allmännaregler om produktansvar. Avsikten har inte varit att få till stånd någonändring på denna punkt. Skador av nu angivet slag faller alltså inte underregleringen i förevarande paragraf Det kan tilläggas att frågan om lagstiftningom ansvar för produktskador övervägs inom (se Ds 1989:79 Produktskadelag). Somnämnts i det föregående avser första stycket även skadestånd till följd avotillåten uppsägning från motpartens sida och skadestånd med anledning avuppsägning på gmnd av motpartens avtalsbrott. Även i dessa fall kan utgifteroch kostnader av det slag som berörts vara ersätt-ningsgilla. Men framförallt kan den skadeståndsberättigade ha rätt till ersättning för den förlust somåsamkas honom till följd av att agenturavtalet upphör . Denskadeståndsberättigade bör därvid ställas i den situation han skulle ha variti, om avtalsförhållandet hade fortsatt den avtalade tiden ut eller till dentidpunkt då avtalet skulle kunna frånträdas efter ordinär uppsägning. Ifall då agenten har rätt till skadestånd på gmnd av att agenturavtalet upphör iförtid, t. ex. vid otillåten uppsägning från huvudmannens sida, börersättningen motsvara den provision han sannolikt skulle ha uppburit omuppdraget hade varat fram till den tidpunkt som berörts. Ersättningen fårdå beräknas med ledning av den provision agenten har uppburit under enmotsvarande tidsperiod. Är marknadsutvecklingen positiv, kan ersättningen blihögre. Vid skadeståndets bestämmande bör avräknas de besparingar som agentengör på gmnd av uppdragets upphörande och de inkomster han skaffar sig ellerborde kunna skaffa sig från annat håll genom att hans arbetskraft frigörs.Agenten får anses ha en skyldighet att försöka begränsa sin förlust genom attsöka inkomst från annat håll inom samma eller ett liknande verksamhetsområdesamt genom att söka nedbringa sina utgifter. Att han någon tid behållerpersonal, maskiner etc. i väntan på nya uppdrag bör emellertid inte påverkabedömningen. Detskadestånd huvudmannen kan vara berättigad till i motsvarande situation tordehuvudsakligen omfatta de förluster som uppkommer på grund av attförsäljningsområdet under en övergångstid inte kan bearbetas tillfredsställande.Vad som sagts om avräkning och skyldighet att begränsa skada gäller även ifråga om huvudmannens rätt till skadestånd. Agenturavtaletsupphörande kan också föranleda krav på annan ersättning än skadestånd. Agentenkan således ha krav på efterprovision och avgångsvederlag. Samma förlust skallgivetvis inte täckas av flera olika ersättningar. Man kan tänka sig situationerdå huvudmannen har krav på skadestånd av agenten som denne görgällande fordringar avseende t.ex. efterprovision gentemot huvudmannen. Idenna situation torde fordringarna ofta kunna gå i avräkning mot varandra. Avandra stycket framgår att skadestånd kan komma att utgå om agen- '30 turavtalet upphör tillföljd av den ena partens konkurs (jfr 27 §). 1990/91:63 andraparten har då rätt till ersättning för den skada som uppkommer som en följd avkonkursen. Kravet på ersättning utgör därvid en konkursfordran. Värdet på ensådan fordran är ofta osäkert. Rätten till skadestånd kan ändå vara av storbetydelse i fall då möjlighet till kvittning föreligger. Vidkrav på skadestånd till följd av konkurs finns ingen möjlighet att undgåskadeståndsskyldighet genom att visa att konkursen inte kan läggaskonkursgäldenären till last som försumlighet. För att skadeståndsskyldighetskall inträda är det alltså tillräckligt att den skadelidande påvisar ett isammanhanget adekvat orsakssamband mellan de skador han vill ha ersatta ochsjälva konkursen. Beräkningenav ett skadestånd enligt andra stycket bör ske enligt i stort sett sammaprinciper som gäller skadestånd på grund av agenturavtalets upphörande i defall som faller under första stycket. Tredjestycket innehåller bestämmelser om reklamationsskyldighet. Den skadelidandemåste reklamera till motparten för att inte förlora rätten till skadestånd.Reklamation skall ske utan oskäligt uppehåll från det att den skadelidande fickeller borde ha fått kännedom om de omständigheter som ligger till grund förkravet. Med"de omständigheter som ligger till grund för kravet" avses bådeavtalsbrottet eller konkursutbrottet och den därav föranledda skadan.Utgångspunkten for reklamationsfristen är den senast inträffade av dessaomständigheter. Om ett avtalsbrott orsakar olika skador som uppdagas vid skildatidpunkter, bör individuella reklamationsfrister gälla för var och en avskadeståndsposterna. Skulle det först i efterhand komma fram att inträffadeskador, t.ex. en minskning av omsättningen, beror på avtalsbrott frånmotpartens sida, bör reklamationsfristen räknas från det att uppgifterna omavtalsbrottet blev tillgängliga för den skadelidande. Utgångspunktenför tidsfristen är då parten fick eller borde ha fått kännedom omomständigheterna i fråga. Det krävs alltså inte att parten faktiskt har fåttsådan kännedom. Tidsfristen börjar löpa även i fall då en normalt vaksamnäringsidkare i motsvarande situation borde ha uppmärksammat de avgörandeomständigheterna. Reklamationskall ske "utan oskäligt uppehåll". Det går inte att generellt angehur som avses med detta uttryck. är det också svårt att ange enexakt tidpunkt för när en omständighet av avsett slag kan anses ha inträffat.Detta är särskilt fallet när ett förhållande gradvis utvecklas. En successivminskning av omsättningen kan till en början vara att betrakta som en smärreavvikelse från uppställda förhoppningar men i ett senare skede få karaktären avskada i den mening som avses i paragrafen. På samma sätt kan en nedtrappning avambitionsnivån hos en agent intill en viss gräns hålla sig inom ramen för vadsom i 5 § kallas "skäliga ansträngningar" men bortom denna gränsvara att betrakta som ett avtalsbrott. Den skadelidande behöverinte precisera skadeståndskravet i reklama tionen, utan det är tillräckligt att han i huvudsak anger vari skadan består och vad han gmndar kravet på. Det är ofta svårt eller rent av ogörligt att helt överblicka situationen under den begränsade tid som står till buds för reklamation. Det torde därför inte vara ovanligt att en allmänt hållen '31 reklamationåtföljs av ett mera preciserat fordringsanspråk när förhållan- Prop. 1990/91:63dena har klarnat. Ett sådant anspråk är underkastat allmännaregler om preskription. Dessa innebär att kravet preskriberas . Närdet gäller krav på skadestånd till följd av motpartens konkurs bör man ocksåuppmärksamma konkurslagens bestämmelser om bevakning av konkursfordringar. Dethar inte uppställts några formkrav med avseende på reklamationen.. Av fjärdestycket framgår att bestämmelserna om' reklamation är tvingande till agentensförmån. Agenten är således inte bunden av ett avtalsvillkor som innebär attreklamation skall ske skriftligen. Av36 § framgår att ett på ändamålsenligt sätt avsänt meddelande om reklamationfår åberopas även om det försenas, förvanskas eller inte kommer fram. Itredje stycket finns vissa undantag från reklamationsskyldigheten. Om den somhar orsakat skadan har handlat grovt vårdslöst eller i> strid mot tro ochheder, är den skadelidande bevarad vid sin rätt att kräva skadestånd utanhinder av att reklamation inte sker inom den i tredje stycket angivna tiden.Detta innebär dock inte att han kan dröja i obegränsad tid med reklamationenefter det att han fick eller borde ha fått kännedom om de omständigheter somger honom rätt till skadestånd'. En sådan passivitet, kan enligt allmännaprinciper medföra att han' förlorar rätten till skadestånd. Vidare gäller äveni här avsedda fall de allmänna reglerna om preskription av fordringar. Iflärde stycket slås fast att paragrafens bestämmelser är tvingande till förmånför agenten. Avtalsvillkor som inskränker agentens möjlighet att få vissaskador ersatta eller som på något sätt begränsar ersättningsbeloppen, t. ex.genom beloppstak eller självrisker, är följaktligen inte bindande för honom.Detsamma gäller avtalsvillkor som innebär en skärpning av bestämmelserna omreklamation, t.ex. genom att föreskriva en alltför kort reklamationsfrist ellerställa upp särskilda formkrav med. avseende på reklamationen. Ettavtal mellan agenten och huvudmannen att agenten inte skall bedriva verksamhetefter det att agenturavtalet har upphört (konkurrensklausul) är bindande föragenten bara om och i den mån konkurrensklausulen 1. harupprättats skriftligt, 2.avser det område eller denkundkrets som har tilldelats agenten, och 3.avser de slag av varor somagenturavtalet gäller. Agentenär inte bunden av en konkurrensklausul i den mån den avser än två årefter det att agenturavtalet har upphört. Bestämmelsernai denna paragraf hindrar inte att lagen (1915:218) om avtal och andrarättshandlingar på förmögenhetsrättens område tillämpas på enkonkurrensklausul. (Saknarmotsvarighet i kommitténs förslag) Paragrafenhandlar om konkurrensklausuler. Den saknar motsvarighet i 132 KomLmen stämmer överens med 30 § i den danska lagen och artikel 20 i Prop.1990/91:63 EG-direktivet. Detfinns i 38 § avtalslagen en generell bestämmelse om oskäliga konkurrensklausuler.Bestämmelsen avser fall då någon har betingat sig av en annan att denne inteskall bedriva verksamhet av visst slag eller inte ta anställning hos någon sombedriver sådan verksamhet. Den som har gjort utfästelsen är enligt bestämmelseninte bunden därav i den mån utfästelsen sträcker sig längre än vad som kananses skäligt. I förevarande paragraf preciseras reglerna omkonkurrensklausuler med avseende på agenturförhållanden. Av tredje stycketframgår dock att även 38 § avtalslagen eller andra bestämmelser i avtalslagen,t. ex. 36 §, kan komma att tillämpas på konkurrensklausuler i agenturförhållanden. Paragrafentar sikte på verksamhet som agenten bedriver efter agenturavtalets upphörande.Härmed avses inte bara nya agenturer utan även t.ex. anställning hoskonkurrenter och egen verksamhet som återförsäljare. Agentens möjlighet attunder avtalets bestånd bedriva verksamhet som konkurrerar med huvudmannens fårbedömas enligt reglerna om agentens lojalitetsplikt i 5 §. Paragrafensbestämmelser gäller oavsett om agenturavtalet har upphört på ordinärt sätt (24och 25 §§) eller om avtalet från någondera sidan har uppsagts med omedelbarverkan (26 §). 1 fall då agenturavtalet upphör till följd av huvudmannenskonkurs (27 §) eller som en automatisk följd av huvudmannens död (jfr vad somhar anförts under 26 §) torde en konkurrensklausul inte binda agenten iförhållande till konkursboet eller dödsboet, som ju aldrig har haft ställningav avtalspart i förhållande till agenten. Detta torde gälla även i fall därboet väljer att driva huvudmannens verksamhet vidare på egen hand eller medanvändande av en annan agent. Iförstastycket uppställs vissa fömtsättningar för att en konkurrensklausul skall varabindande för agenten. Fömtsättningarna avser både form (punkt 1) och sakligtinnehåll (punkt 2 och 3). Brister någon av fömtsättningarna helt, är konkurrensklausuleninte alls bindande för agenten. Uppfyller klausulen endast delvis någon avförutsättningarna, kan den göras gällande mot agenten i motsvarandeutsträckning men inte längre (jfr uttrycket "i den mån"). Avpunk/ 1 framgår att en konkurrensklausul måste upprättas skriftligt för attgälla mot agenten. Den kan ingå i det urspmngliga agenturkontraktet eller haskrivits . Muntliga tillägg till en konkurrensklausul,vilka är till nackdel för agenten, är inte bindande för denne. Däremot äragenten oförhindrad att åberopa lättnader i en konkurrensklausul även omöverenskommelsen därom har träffats muntligen. Ipunkt 2 begränsas verkningama av en konkurrensklausul till det område ellerden kundkrets som har tilldelats agenten. Det förutsätts inte att agenten harensamrätt till området. Om agentumppdraget inte har inskränkts till någotområde eller någon kundkrets kan agenten inte heller bli bunden av någonkonkurrensklausul. Skulle en konkurrensklausul ta sikte på ett ett vidareområde än det som tilldelats agenten, saknar den verkan utanför agentensområde. Genombestämmelsen i punkt 3 inskränks giltigheten av en konkur- Prop. 1990/91:63rensklausul till varor av de slag som agenturavtalet gäller.