prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — a. lagteknisk synpunkt och ilinje med socialberedningens förslag anser jag det emellertid vara värdefulltatt regleringen av dessa fall tas in i en särskild lag. Jag kan här nämna attett utkast till en sådan lag diskuterades vid den av justitiedepartementetanordnade hearingen somjag berörde inledningsvis (se bil. 2:1 och 2:2 avsnitt5). Mitt förslag innebär således att det införs en särskild lag medföreskrifter om de nu aktuella formerna av psykiatrisk tvångsvård. Innanjag går in på frågorna om hur regleringen bör utformas i de olika fallen villjag ta upp ett allmänt spörsmål, nämligen om det bör införas en särskildenhetlig beteckning för de ifrågavarande formerna av psykiatrisk tvångsvård.Beredningen har här föreslagit benämningen rättspsykiatrisk vård. Det har underremissbehandlingen från en del håll framförts kritik mot förslaget. Jag anseremellertid att det är ändamålsenligt med en gemensam beteckning förtvångsvården i dessa fall och att det föreslagna uttrycket från organisatorisksynpunkt har flera fördelar. Mitt förslag innebär därför att begreppeträttspsykiatrisk vård införs som beteckning på de former avpsykiatrisk tvångsvård som inte omfattas av den avsedda lagen om psykiatrisktvångsvård. Prop.1990/91:58 Bilaga 1 4.3 Sjukvårdshuvudmännens skyldighet att gerättspsykiatrisk vård Mittförslag: Bestämmelsema i hälso- och sjukvårdslagen om skyldighet försjukvårdshuvudmännen att erbjuda hälso- och sjukvård skall tillämpasbeträffande rättspsykiatrisk vård. Socialberedningenhar inte närmare diskuterat frågan. Skälenför mitt förslag: Enligt 3 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) skallvarje landstingskommun erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosattainom landstingskommunen. Om någon som vistas inom landstingskommunen utan attvara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård, skall enligt 4 §landstingskommunen erbjuda sådan vård. Av 3 § samma lag följer vidare att denämnda skyldigheteraa gäller även kommun som inte ingår i en landstingskommun. Somjaghar närmare utvecklat beträffande den allmänna regleringen av psykiatrisktvångsvård (avsnitt 2.3.5) omfattar föreskrifterna i HSL även psykiatrisk tvångsvård.Skyldigheten enligt lagen för sjukvårdshuvudmännen landstingskommuner ochkommuner som inte ingår i någon landstingskommun att erbjuda hälso- ochsjukvård avser alltså även psykiatrisk tvångsvård. Enligt min mening står detdärför klart att, om en särskild reglering av de nu aktuella formerna avpsykiatrisk tvångsvård dvs. rättspsykiatrisk vård införs,sjukvårdshuvudmännen får skyldighet att tillhandahålla också sådan vård.Skyldigheten bör emellertid i klarhetens intresse komma till direkt uttryck idenna reglering. Sjukvårdshuvudmännensansvar för rättspsykiatrisk vård innebär att olika frågor om samverkan dememellan beträffande sådan vård, t. ex. när det gäller frågan om att inrätta envårdorganisation på regional nivå, får regleras i den ordning som gäller hälso-och sjukvården i övrigt. Detsamma gäller exempelvis de ersättningsfrågor somkan uppkomma med anledning av att rättspsykiatrisk vård i särskilda fall kommertill stånd hos en annan sjukvårdshuvudman än den som har kostnadsansvaret. Jagvill erinra om att frågor av detta slag regleras i avtal mellansjukvårdshuvudmännen, nämligen i det s. k. riksavtalet för hälso- och sjukvårdoch i regionala avtal om hälso- och sjukvård. 4.4Rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd Detförslag till lagstiftning beträffande den straffrättsliga behandlingen avpsykiskt störda lagöverträdare som chefen för kommer attlägga fram innebär att brottmålsdomstolen under vissa fömtsättningarfår överlämna den tilltalade till psykiatrisk tvångsvård som Jag har motbakgmnd av förslaget övervägt frågan hur rättspsykiatrisk vård som utgör enbrottspåföljd bör vara utformad och behandlar detta spörsmål i det följande. Fråganom förutsättningarna för att inleda sådan vård tar jag emellertid inte upp,eftersom denna kommer att behandlas av chefen för senarei dag. Jag får här hänvisa till hennes framställning (bil. 2 avsnitt 2.4 och2.5). Prop.1990/91:58 Bilaga 1 4.4.2Innehållet i vården Inrättning där vården får ges Mitt förslag:Rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd skall få ges på samma sjukvårdsenhetersom vård enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård i övrigt, dvs. påsjukvårdsinrättningar som drivs av sjukvårdshuvudmännen. Socialberedningensförslag: Rättspsykiatrisk vård efter förordnande av rätten skall få ges påsådana enheter inom den psykiatriska verksamheten som efter socialstyrelsensförordnande skall utgöra rättspsykiatriska vårdenheter och på enheter där vårdenligt den föreslagna lagen om akut psykiatrisk tvångsvård skall få ges (2 § iförslaget till lag om rättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 309 f och 430). Remissinstansernahar med några undantag inte kommenterat denna fråga särskilt. länslandsting anser emellertid att det även i fortsättningen bör vara möjligt attvårda psykiskt störda lagöverträdare vid sjukvårdsenheter inom allmänpsykiatrinmen att kraven på övervakning och säkerhet kommer att medföra att vissapatienter behöver vårdas vid speciella vårdavdelningar utanförsektorpsykiatrins ram. Skälen för mitt förslag:Enligt nuvarande ordning gäller att personer som av domstol överlämnas tillpsykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd får vårdas på samma sjukvårdsenhetersom övriga patienter vilka genomgår psykiatrisk tvångsvård. Det är den enskildepatientens vårdbehov, oberoende av vilken kategori denne tillhör, som avgörvar vården bör komma till stånd. Patienter som är särskilt vårdkrävande vårdas ihuvudsak vid särskilda s.k. riksenheter, som utnyttjas av sjukvårdshuvudmännenenligt avtal mellan dem. Jaghar i det föregående (avsnitt 3.5.1) behandlat frågan vid vilka inrättningarvård enligt den avsedda lagen om psykiatrisk tvångsvård skall få ges. Mittförslag på denna punkt innebär att sådan vård får ges på sjukvårdsinrättningarsom drivs av sjukvårdshuvudmännen. Somjag ser det bör även i fortsättningen psykiatrisk tvångsvård som utgör enbrottspåföljd kunna ges på samma sjukvårdsinrättningar som psykiatrisktvångsvård i administrativ ordning. Någon särskild reglering i detta avseendeför personer som genomgår rättspsykiatrisk vård med beslut om särskildutskrivningsprövning bör enligt min mening sålunda inte införas. Även ifortsättningen bör sjukvårdshuvudmännen själva avgöra i vilken utsträckningvissa vårdbehövande vare sig de är lagöver- trädareeller inte - från behandlingssynpunkt och med hänsyn till t.ex. Prop.1990/91:58 säkerhetskraven bör vistas på särskilda enheter. Beträffandepsykiatrisk Bilaga 1 tvångsvård för häktade m. fl. bör emellertid ensärskild ordning gälla. Jag återkommer till den frågan i det följande (avsnitt4.5.4). Mittförslag: Frågan om placering och förflyttningar av den som överlämnas tillrättspsykiatrisk vård som brottspåföljd avgörs av vederbörandesjukvårdshuvudman. Någon medverkan av som skall intekrävas. Soeialberedningensförslag: Vården av den som skall genomgå rättspsykiatrisk vård efter lagakraftvunnendom av rätten skall inledas på en rättspsykiatrisk vårdenhet, om inte särskildaskäl talar mot detta (beträffande utformningen av brottspåföljdenrättspsykiatrisk vård, se bil. 2 avsnitt 2.1.4). Särskilt placeringsbeslut frånsocialstyrelsens sida behövs endast så länge det finns riksenheter med helalandet som upptagningsområde. Så snart det kan ske med hänsyn till vårdensplanering och utförande skall den dömde föras över till en sådan vårdenhet därvård enligt den föreslagna lagen om akut psykiatrisk tvångsvård får ges. Omnågon har förts över till en sådan enhet och det visar sig atttillfredsställande vård inte kan ges där, får han flyttas tillbaka till enrättspsykiatrisk vårdenhet. fattar beslut om att föra övernågon från en rättspsykiatrisk vårdenhet till en enhet där vård enligt lagenom akut psykiatrisk tvångsvård får ges. Beslut i en sådan fråga fattas efteranmälan av överläkaren eller efter ansökan av den dömde. Innan någon förs överfrån en rättspsykiatrisk vårdenhet till en sådan enhet där vård enligt lagen omakut psykiatrisk tvångsvård får ges skall åklagaren höras. (3, 4, 9 och 10 §§ iförslaget till lagom rättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 309 f, 318 f,431,433 0". och 459 ff".) Remissinstanserna harmed några undantag inte berört denna fråga. RÅ ifrågasätter emellertid omåklagaren har någon funktion att fylla beträflfande frågan om förflyttning avpatienten. Skälen för mittförslag: Enligt12 § första stycket LSPV gäller att, om någon har överlämnats till slutenpsykiatrisk vård genom en lagakraftvunnen dom, skallföranstalta om att han utan dröjsmål tas in på sjukhus för sådan vård. Iparagrafens andra stycke föreskrivs att det sagda skall gälla i fall då den dömdeär häktad, även om domen inte har vunnit laga kraft under förutsättning attden dömde och åklagaren medger att intagning får ske. Det är alltsåsocialstyrelsen söm avgör var vården av en patient av detta slag skall Av förarbetenaframgår att härvid bör följa de Prop. 1990/91:58 regler somgäller för sjukvårdshuvudmännens skyldighet att ge vård (se Bilaga 1 prop.1966:53 s. 183). Någraregler om förflyttningar av patienter vare sig de tagits in för vård på grundav vårdintyg eller överlämnats för vård av domstol finns inte i LSPV. Sådanafrågor avgörs sålunda i princip på samma sätt som vid somatisk vård. Samrådskall emellertid ske med vid förflyttning mellan den fastapaviljongen vid sjukhuset i och någon annan enhet för psykiatriskvård (SOSFS (M) 1981:55). Somhar framgått av det föregående innefattar sjukvårdshuvudmännens skyldighetenligt HSL att ge hälso- och sjukvård även rättspsykiatrisk vård. Det måstedärför som jag ser det ankomma på vederbörande sjukvårdshuvudman att i detsärskilda fallet i likhet med vad jag har föreslagit beträflfande vård enligtlagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård i övrigt och i enlighet med vad somgäller på området enligt nuvarande ordning avgöra var rättspsykiatrisk vårdsom utgör en brottspåföljd skall komma till stånd. Detta innebär att frågan omplacering och förflyttningar av en patient skall avgöras avsjukvårdshuvudmannen. Huruvida vården kommer till stånd såsom nu vid etthemortssjukhus eller en s. k. riksenhet eller t.ex. inom ramen för enrättspsykiatrisk regionsjukvård i linje med ASV-gmppens förslag beror såledespå vilken organisation som sjukvårdshuvudmannen har för denna form av vård. Enligtmin mening kan det emellertid starkt ifrågasättas huruvida socialstyrelsenockså i fortsättningen bör medverka vid placering och förflyttningar av densom överlämnas till psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd. Den nuvarandeordningen sammanhänger med att vården av straff-friförklarade ursprungligen varen statlig uppgift (se SOU 1964:40 s. 286). Vården av psykiskt stördalagöverträdare är emellertid inte någon statlig angelägenhet. Omden tidigare nämnda organisationen beträffande den rättspsykiatriska undersökningsverksamhetengenomförs, kommer ansvaret för sådan verksamhet och för vården av de aktuellapersonerna att kunna ligga i samma hand. Härigenom kan enligt min mening skapasfömtsättningar för en väl fungerande ordning när det gäller placering och förflyttningarav dem som överlämnas till rättspsykiatrisk vård. Som följer av mitt förslagbeträflfande rättspsykiatrisk vård och psykiatrisk vård i frivilliga former förhäktade m.fl. genom intagning på sjukvårdsinrättning (avsnitt 4.5 resp. 4.6)samt av chefens för förslag angående deträttspsykiatriska undersökningsförfarandet (bil. 2 avsnitt 3) kan det nämligenantas att åtskilliga av dem som skall ges rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd redan kommer att ha beretts psykiatrisk vård hos vederbörandesjukvårdshuvudman. Jag anser därför att det i den framtida organisationen påområdet inte finns något behov av en central prövning av de aktuella frågorna. Socialstyrelsenhar i lagstiftningsärendet uttryckt uppfattningen att upp giften att pröva frågor om placering och förflyttningar av de aktuella 198 patienteraabör ankomma på sjukvårdshuvudmännen. Jag delar mot bak- Prop. 1990/91:58grund av det anförda denna uppfattning. Någon författningsreglering av Bilaga 1 dessa frågor krävs därför inte heller enligt min mening. Isammanhanget vill jag emellertid starkt understryka betydelsen av att det ifråga om placering och förflyttningar av patienter som genomgår psykiatrisktvångsvård som brottspåföljd sker noggranna överväganden med hänsyn tillskyddsaspekterna. Jag tänker här på de fall där vården är förenad med särskildutskrivningsprövning (se bil.2 avsnitt2.5). Redan enligt nuvarande ordning harnaturligtvis sjukvårdshuvudmännen att i motsvarande fall göra dessa överväganden.Mot bakgrund av vissa incidenter som inträffat vill jagemellertid betona vikten av att sjukvårdshuvudmännen har en organisation ochresurser för den psykiatriska vården som ger tillräckliga möjligheter atttillgodose de krav som här gör sig gällande när det gäller att förhindra attpatienter rymmer etc. Avbetydelse i sammanhanget är också hänsynen till brottsoffer liksom tillmedpatienter. Som jag ser det är det knappast förenligt med kraven enligt HSLpå en god vård att placering av patienter av det nu aktuella slaget bland andrapatienter kan innebära allvarliga risker för de sist nämnda. Jag vill här pekapå att justitiekanslern för någon tid sedan (dnr 1744-89 20) i ett konkretfall uppmärksammat den problematik som här uppkommer. Enligtmin bedömning bör sjukvårdshuvudmännen kunna få större möjligheter attbemästra problem av detta slag, som uppkommer vid placeringar av patienter somskall genomgå psykiatrisk tvångsvård som en brottspåföljd, vid den tilltänktaorganisation med en integrering av psykiatrisk vård av lagöverträdare ochrättspsykiatrisk undersökningsverksamhet somjag har berört (avsnitt4.2). Jag vill emellertid framhålla betydelsen av att sjukvårdshuvudmännengenom interna föreskrifter och överenskommelser sinsemellan skapar en ordningså att det här inte uppstår några praktiska svårigheter. Exempelvis är detväsentligt att eventuellt uppkommande motsättningar mellan olikasjukvårdsinrättningar om var en viss patient skall vårdas snabbt kanundanröjas. Jag återkommer till frågan om överförande av patienter till hälso-och sjukvården från undersökningsenheter som drivs av staten. Mittställningstagande innebär att medverkan i det aktuellaavseendet försvinner. Detta påkallar ändringar i bl.a. förordningen (1990:893)om underrättelse om dom i vissa brottmål, m. m. (22 §). I dessa frågor finnsdet anledning att återkomma till regeringen. Behandlingen avpatienten och liknande frågor Mittförslag: Beträffande behandlingen av patienten och liknande frågor ominnehållet i vården skall vid rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd gälla iprincip motsvarande reglering som enligt lagstiftningen om psykiatrisktvångsvård i övrigt (se avsnitt 3.5.2 och 3.5.3). 1990/91 Bilaga 1 Socialberedningensförslag: Bestämmelserna om utformningen av vården vid rättspsykiatrisk vårdöverensstämmer i huvudsak med reglerna i den föreslagna lagen om akutpsykiatrisk tvångsvård (15 19 §§ i förslaget till lag om rättspsykiatriskvård, se betänkandet s. 435 och 461 f). Remissinstansernahar med några undantag inte särskilt berört dessa frågor. Förvaltningsutskottetvid anser att de begränsade möjligheterna attanvända tvångsåtgärder är orealistiska, bl. a. eftersom de påkallar en ökadpersonalbemanning på vissa avdelningar. Skälenför mitt förslag: Enligt nuvarande ordning beträffande psykiatrisk tvångsvårdgäller för de olika patientkategorieraa samma regler om patientens behandling.Detsamma gäller i fråga om möjligheterna att i olika syften användatvångsåtgärder mot en patient (se 13, 15, 35 och 36 §§ LSPV). Den som avdomstol har överlämnats till sluten psykiatrisk vård enligt LSPV skall alltsåinte på gmnd av sin tillhörighet till en viss patientkategori (N-fall) behandlasannorlunda än andra patienter . En annan sak är att en sådanpatient ofta anses särskilt vårdkrävande, vilket påverkar bl.a. frågan omplaceringen av denne. Enligt min mening bör detinte heller i fortsättningen göras någon skillnad mellan olikapatientkategorier som genomgår psykiatrisk tvångsvård vid regleringen avbehandlingen av patienten och liknande frågor om innehållet i vården, t.ex. närdet gäller möjligheten att använda olika tvångsåtgärder mot en patient. Desärskilda åtgärder från exempelvis säkerhetssynpunkt som kanbehöva vidtas beträffande en patient som genomgår vården som en brottspåföljdmotiverar sålunda som jag ser det i princip inte att någon i förhållande tillövriga tvångsvårdspatienter avvikande reglering införs. Behandlingen av enpatient som inte har dömts för brott kan för övrigt i det särskilda falletkräva samma insatser när det gäller t.ex. tvångsåtgärder som en lagöverträdarebeträffande vilken psykiatrisk tvångsvård är motiverad. 1 ett avseende avundantagskaraktär, som rör hänsynen till rikets säkerhet m.m., föreslår jagemellertid att en särskild ordning införs beträffande den som genomgårrättspsykiatrisk vård i förhållande till den som genomgår psykiatrisktvångsvård enligt den allmänna regleringen. Jag tar upp denna fråga ispecialmotiveringen och återkommer också till motsvarande fråga beträffandeintagna i kriminalvårdsanstah som ges rättspsykiatrisk vård (av-snitt4.5.4). Mittförslag till reglering i fråga om utformningen av rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd innebär sålunda att föreskrifterna i den avsedda lagenom psykiatrisk tvångsvård i de nu aktuella frågorna (se avsnitt 3.5.2 Prop.1990/91: 58 och 3.5.3) skall tillämpas även i dessa fall. Frågor om behandlingenav Bilaga 1 häktade m. fl. som genomgår rättspsykiatrisk vård återkommerjag till (avsnitt 4.5). Mittförslag: Beträflfande den som genomgår rättspsykiatrisk vård som brottspåföljdutan särskild utskrivningsprövning skall i fråga om vistelse utanförsjukvårdsinrättningens område gälla samma regler som enligt den avsedda lagenom psykiatrisk tvångsvård (se avsnitt 3.5.4). Harvården förenats med särskild utskrivningsprövning prövas frågan om tillståndtill sådan vistelse av länsrätten i stället för chefsöverläkaren efteransökan av denne eller av patienten. Vid sin prövning skall länsrätten särskiltbeakta arten av den brottslighet som föranlett beslutet om särskildutskrivningsprövning, risken för återfall i brottslighet och verkan av den vårdoch behandling som patienten genomgått. Vidare skall vederbörande åklagare gestillfälle att yttra sig i tillståndsfrågan, om det inte är uppenbart obehövligt.Länsrätten skall emellertid efter ansökan av chefsöverläkaren och, om det inteär uppenbart obehövligt, efter det att åklagaren fått tillfälle att yttra sigkunna överlämna åt chefsöverläkaren att beträffande en viss patient besluta omtillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område under en viss delav vårdtiden. Liksom vid övriga former av psykiatrisk tvångsvård skallmöjlighet finnas att återkalla ett tillstånd att vistas utanförvårdinrättningens område. Åklagareges befogenhet att beträffande en patient som genomgår rättspsykiatrisk vårdmed särskild utskrivningsprövning överklaga ett beslut att patienten får vistasutanför sjukvårdsinrättningens område eller ett beslut att överlämna åtchefsöverläkaren att besluta om tillstånd till sådan vistelse. Chefsöverläkarenfår skyldighet att, om den som är målsägande i förhållande till den somgenomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning önskar det,ge målsäganden information om beslut om att patienten får vistas utanförvårdinrättningens område. Socialberedningens förslag:Den som vårdas med stöd av den av beredningen föreslagna lagen omrättspsykiatrisk vård kan få tillstånd att på egen hand vistas utanförsjukhusområdet eller tillfälligt under ett visst antaldygn, om det inte medför fara för någon annans personliga säkerhet eller hanseget liv. Innan någon skrivs ut till eget boende, bör han ges tillstånd attvistas på egen hand utanför sjukhusområdet under en viss . Denkontaktman som har utsetts skall bistå honom . Om vården äger mm på enrättspsykiatrisk vårdenhet, skall frågor av det Prop. 1990/91:58 nämndaslaget prövas av övervakningsnämnden. 1 övriga fall beslutar Bilaga 1överläkaren. Denne får vidare beträffande samtliga fall återkalla ett givettillstånd, om omständigheteraa påkallar det. (17§ i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 435 och461.) Remissinstansernahar med något undantag inte berört dessa frågor. Skälenför mitt förslag: Nuvarande reglering angående permission ochförsöksutskrivning har jag behandlat i anslutning till den avsedda lagen ompsykiatrisk tvångsvård (avsnitt 3.5.4). Av redogörelsen har framgått attreglerna är desamma beträffande olika patientkategorier bortsett från självaprövningsförfarandet. fattar sålunda beslut i dessa frågornär det gäller patienter om vilkas utskrivning nämnden har att besluta. Jaghar i det föregående (avsnitt 3.5.4) föreslagit vissa bestämmelser om vistelseutanför sjukvårdsinrättningens område när det gäller patienter som vårdas medstöd av den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård. Enligt min meningsaknas det skäl att ha en annan ordning beträffande patienter som genomgårrättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol, om vården inte är förenad medsärskild utskrivningsprövning. Ärvården förenad med särskild utskrivningsprövning bör emellertid, i linje mednuvarande ordning i de fall där utskrivningsnämnden har att fatta beslut, enmer kvalificerad prövning ske. Regleringen i LSPV (14 § första stycket och 19 §första stycket) innebär att permission eller försöksutskrivning inte får skeom det medför fara för någon annans personliga säkerhet eller patientens egetliv. Enligt min mening bör det även i fortsättningen uttryckligen anges attskyddsaspekten skall vägas in vid prövning av fråga om vistelse utanförsjukvårdsinrättningens område för en patient av det nu aktuella slaget. Vidlagrådsremissen pekade jag på att chefens för förslag närdet gäller fömtsättningarna för att överlämna någon till rättspsykiatrisk vårdmed särskild utskrivningsprövning (bil. 2 avsnitt 2.5) innebär att det krävsför denna påföljd bl.a. att det till följd av den tilltalades psykiska störningfinns risk för att denne återfaller i brottslighet, som är av allvarligt slag.En lika ingående bedömning av återfallsrisken kunde emellertid enligt vad jaguttalade i remissprotokollet inte göras vid prövning av en permissionsfråga somvid prövning av själva vårdfömtsättningarna, bl.a. med hänsyn till attvistelser utanför vårdinrättningen är avsedda att kunna utgöra ett led ivårdens upphörande. Jag betonade också att permissionsbestämmelsen skulle varafakultativ. Förslaget i lagrådsremissen innebar därför att tillstånd tillvistelse utanför sjukvårdsinrättningens område i fall av detta slag fick ges,om det inte var uppenbart att det till följd av den psykiska störaing hospatienten som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning förelåg enåterfallsrisk av det aktuella slaget. Förslaget innebar vidare att det i övrigtgällde samma fömtsättningar för ett sådant tillstånd som enligt den allmännaregleringen av psykiatrisk tvångsvård (se avsnitt 3.5.4). 1specialmotiveringen till den i lagrådsremissen föreslagna bestämmel- 202 senuttalade jag bl.a. att avsikten med den inte var att det skulle tas mer Prop.1990/91:58 begränsad hänsyn till skyddsaspekterna än i motsvarande situationeren- Bilaga 1 ligt nuvarande reglering. Jag pekade på att enligt LSPV (se 14 och19 §§) får en patient, vare sig det är fråga om ett N-fall eller en patient avnågon annan kategori, ges permission eller försöksutskrivas under förutsättningbl. a. att "det icke medför fara för annans personliga säkerhet".Villkoret i den föreslagna bestämmelsen att det inte är uppenbart att det tillföljd av den psykiska störning hos patienten som föranlett beslutet om särskildutskrivningsprövning finns risk för att han återfaller i brottslighet, som ärav allvarligt slag, var sålunda inte avsett att innebära att omgivningsskyddetskulle tillmätas mindre vikt än vad som gäller vid motsvarande prövning.