prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Somjag skall utveckla närmare i det följande (se avsnitten 2.2.2, 2.3.4 och 2.4.4)förordar jag i dessa tre avseenden den lösning som är förmånligast för denskadelidande. Enregel i EG-direktivet ger sämre skydd för den skadelidande än nu gällandesvenska regler. Jag syftar på regeln om jämkning av skadestånd vid denskadelidandes medvållande lill personskada. Enligt min mening bör vi i Sverigebehålla gällande regler på denna punkt. Denna fråga behandlas i avsnitt 2.7. Isådana frågor där produktskadelagen inte innehåller särskilda regler skallallmänna skadeståndsrättsliga bestämmelser gälla, i första handskadeståndslagen. 2.1.3 Dispositionen av den fortsatta framställningen Jaghar härmed avslutat min genomgång av de allmänna utgångspunkter som enligt minmening bör gälla för en reform av lagstiftningen om produktskador. I detföljande avser jag att närmare behandla frågan om tillämpningsområdeti avsnitt 2.2, produktansvaretsinnebörd i avsnitt 2.3, produktansvaretsomfattning i avsnitt 2.4, skadeslåndsansvarigai avsnitt 2.5, produktansvaretsfördelning mellan flera ansvariga i avsnitt 2.6, skadelidandesmedvållande i avsnitt 2.7, bevisfrågori avsnitt 2.8, preskriptioni avsnitt 2.9, förhållandettill andra skadeståndsrättsliga regler i avsnitt 2.10, Haagkonventionenom tillämplig lag vid produktansvar i avsnitt 2.11, i avsnitt 2.12, samt kostnaderoch resursbehov i avsnitt 2.13. Minakommentarer till de enskilda lagbestämmelserna återfinns i specialmotiveringen(avsnitt 4). 2.2Tillämpningsområdet för en produktskadelag Mittförslag: Ett skärpt skadeståndsansvar för produktskador skall omfatta skadorsom orsakas av lösa saker (produkter). En produkt som har infogats i någonannan lös egendom eller i fast egendom skall anses vara en produkt för sig. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 64-68). Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller lämnardet ulan erinran. Några remissinstanser anser att produktbegreppet skallomfatta även elektricitet. En instans hävdar att begreppet produkt inte böromfatta lös egendom som infogas i fast egendom. Skälen för mitt förslag: 1det moderna samhället tillverkas och distribueras varor i sådana former att detmånga gånger är omöjligt för enskilda människor atl själva undersöka och bedömavarornas egenskaper. De tvingas att lita på att tillverkare och distributörerkontrollerar sina produkter och inte släpper ut någonting på marknaden sommedför oacceptabla risker för skada. Konsumenterna kan däremot sällan självavidta verkningsfulla åtgärder för att skydda sig mot alla tänkbara risker. Det är iakttagelser avdetta slag som har motiverat önskemålen om ett skärpt skadeståndsansvar förskador orsakade av bristande säkerhet hos produkter. De beskrivna förhållandenaråder allmänt. Reglerna om ett strängare skadeståndsansvar bör därför havidsträckt giltighet och bygga på en generellt utformad definition av begreppetprodukt. Enlagstiftning på området bör således enligt min mening ha som utgångspunkt attden skall gälla produkter i allmänhet. De produkter som här avses är i förstahand sådana varor som utgör lösa saker. Med uttrycket "lös sak" avsesenligt vanligt juridiskt språkbruk varje slag av rörligt fysiskt föremål, ävent.ex. gaser och vätskor. Den föreslagna definitionen innebär därför att bl.a.kemiska produkter omfattas av lagens produktbegrepp. Andra slag av lös egendomän lösa saker, t.ex. patent och andra rättigheter samt värdepapper, kanknappast tänkas förorsaka skador av sådant slag som bör regleras i enproduktskadelag. Jag anser därför att det inte finns anledning att låtaansvaret enligt produktskadelagen on:fatta sådan egendom. Ett till sådanegendom utsträckt ansvar skulle tvärtom kunna medföra en hel deltillämpningsproblem. Detbör påpekas att uttrycket lös sak används också i konsumentköplagen ochkonsumenttjänstlagen. SåvälEG-direktivet (artikel 2) som den norska och den finska lagen gäller lösasaker. Pågrund av det anförda förordar jagatt produktskadelagen skall gälla Elektricitetär inte lös sak. Skador orsakade av elektricitet kommer därför inte attomfattas av skadeståndsansvaret enligt produktskadelagen, om det begränsas tillskador orsakade av lösa saker. Enligt EG-direktivet omfattar begreppet produktuttryckligen också elektricitet. Några remissinstanser har framhållit harmoniseringenmed EG som ett skäl atl låta produktskadelagen omfatta även skador avelektricitet. Ettdirektiv är inom EG bindande i fråga om det resultat som skall uppnås menöverlämnar åt medlemsländerna all välja form och metod för detta. Såvitt nu kanbedömas torde ett direktiv, som ingår i det s.k. relevanta regelverket, kommaatt tilläggas samma verkan i ett kommande . Tillämpatpå frågan om regleringen av produktansvaret för elskador innebär EG-direktivetendast en skyldighet för medlemsstaterna att bringa sin lagstiftning iöverensstämmelse med direktivet. I den mån de skadelidande redan åtnjutersådant skydd i gällande rätt krävs alltså inte i och för sig att en nationellproduktansvarslag också skall omfatta skador av elektricitet. Ipromemorian påpekas att de situationer som produktskadelagen tar sikte på är avannat slag och föranleder andra överväganden än sådana fall där elektricitetsom sådan orsakar skada. En annan sak är att elektriska apparater är produkteroch kan orsaka skador som faller inom produktskadelagens tillämpningsområde(jfr NJA 1977 s. 538). Ansvaretför skador orsakade av elektrisk ström från elektriska anläggningar regleras iförsta hand av lagen (1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser omelektriska anläggningar (ellagen). Regeringen har den 14 februari 1991bemyndigat chefen för industridepartementet att tillkalla en särskild utredaremed uppdrag att se över det svenska elsäkerhetsarbetets framtida omfattning ochorganisation. I uppdraget ingår också att behandla frågan om produktansvar förskador orsakade av elektricitet. Enligt direktiven för utredningen torde detvara lämpligast att skadeståndsfrågorna i samband med elektrisk ström reglerasi ett sammanhang i ellagen. Utredaren skall därför utarbeta ett förslag tillhur den nuvarande skadeståndsregleringen i ellagen bör kompletteras för attåstadkomma harmonisering med EG-direktivet om produktansvar (dir 1991:10). Pågrund av det anförda förordar jag att produktskadelagen inte skall omfattaskador orsakade av elektricitet som sådan. Jag har i denna fråga samrått medchefen för industridepartementet. Enannan fråga är vad som skall gälla när en lös sak infogas i annan egendom somhar samma ägare så att den blir en beståndsdel i den andra egendomen.Beståndsdelen upphör då att vara en särskild lös sak. Infogas saken i fastegendom, blir den sålunda enligt reglerna i 2 kap. jordabalken tillbehör tillfastigheten. Det kan emellertid inte anses lämpligt att den som bärskadeståndsansvaret för en produkt skulle befrias frän ansvaret bara därför attprodukten blir en beståndsdel i annan egendom. Denna fråga skall jag diskuteranärmare i avsnitt 2.5.2. Definitionenav termen "produkt" bör därför kompletteras med en föreskrift om att enprodukt, även sedan den infogats som beståndsdel i Prop. någon annan lös egendomeller i fast egendom, skall anses alltjämt utgöra en produkt för sig. Ensådan föreskrift får till följd att om en produkt är tillverkad i flera led såatt en beståndsdel i sin tur är sammansatt av beståndsdelar, även densammansatta beståndsdelen utgör en produkt för Regelsystemet börockså i övrigt utformas så att skadeståndsansvar i princip skall åvila intebara tillverkaren av den färdiga produkt som på grund av ensäkerhetsbrist föranlett skadan utan, om produkten tillkommiti flera tillverkningsled, även var och en som tillverkat en beståndsdeldär säkerhetsbristen funnits. föreslagna principen om ansvar för delprodukter innebär att en lös sak sominfogas som beståndsdel i fast egendom förblir en produkt för sig som kan geupphov till skadeståndsansvar enligt reglerna för produktansvaret. Detta medföratt åtskilliga skador som orsakas av fast egendom kommer att omfattas avproduktansvarsreglerna. Det blir följden i alla de fall där skadeorsaken kanhärledas till en säkerhelsbrist i en produkt som har infogats i fastigheten ochdärmed blivit en del av den enligt jordabalkens regler. Så blir fallet, oavsettom produkten har infogats i samband med att en byggnad har uppförts påfastigheten eller om det har skett vid något annat tillfälle. Deskador orsakade av fast egendom som kommer att hållas utanförproduktskadelagstiftningen är sådana som fastigheten orsakar på annat sätt ängenom bristande säkerhet hos produkter som har infogats i fastigheten. Somexempel kan nämnas skador som beror på fastighetens grundförhållanden eller påen felaktig konstruktion hos en byggnad. Inte heller skador som beror på attolämpligt material har valts skulle omfattas av produktansvaret, om materialeti sig är felfritt. I dessa och andra fall som produktskadelagstiftningen inleblir tillämplig på aktualiseras andra skadeståndsregler. Som exempel kan nämnas- förutom den allmänna culparegeln - konsumenttjänstlagen, andra regler omskadestånd i avtalsförhållanden och miljöskadelagen. I t.ex. etthyresförhållande kan hyresgästen enligt 12 kap. 16 § jordabalken ha rätt tillskadestånd, om lägenheten skadas eller om annat "hinder eller men inyttjanderätten" uppkommer utan hyresgästens vållande. Rätten tillskadestånd torde kunna avse såväl personskada som sakskada men också s.k. renförmögenhetsskada, t.ex. kostnader i samband med evakuering på grund avreparation (se betänkandet Byggnaders inomhusmiljö m.m.. Ds 1990:14). Ävenom produktbegreppet definieras så att det omfattar bara lösa saker, kommersåledes många skador orsakade av fast egendom att omfattas av en nyproduktskadelag. Andra skador som härrör från fast egendom avviker till sinkaraktär från vanliga produktskador i sådan grad att de inte utan vidare kanpassas in i samma regelsystem. De bör därför lämnas utanför den nyaregleringen. Byggnadpå annans mark räknas som lös egendom. Sådan egendom utgör emellertid inte lössak och omfattas därför inte av produktbegreppet med den föreslagna definitionen.De synpunkter som har anförts beträffande fast egendom gäller på motsvarandesätt i fråga om byggnad på annans mark. Sammanfattningsvisförordar jag alltså att tillämpningsområdet för en svensk produktskadelagbegränsas till att gälla ersättning för skador som orsakas av lösa saker,oavsett om de är självständiga eller har infogats i någon annan lös egendomeller i fast egendom. Mitt förslag: Ettskärpt skadeståndsansvar för produklskador skall omfatta skador som orsakas avsåväl industriellt som hantverksmässigt framställda produkter och ävennaturprodukter, oavsett om de har undergått någon bearbetning eller ej. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s.68-73) Remissinstanserna:Det stora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Några remissinstanser anser att obearbetade naturprodukter börundantas från tillämpningsområdet. Skälenför mitt förslag: Med den föreslagna definitionen av produkt såsom lös sakkommer produktskadelagen att omfatta ansvar för skador av vitt skilda slag.Tidigare har nämnts att behovet av förbättrade möjligheter till ersättning förproduktskador har förklarats med att enskilda människor i det moderna samhälletmåste befatta sig med produkter vilkas egenskaper de inte kan bedöma.Konsumenterna är hänvisade lill att godta de bedömningar som görs av dem somtillhandahåller produkterna. Remissinstanserna har allmänt godtagitpromemorians förslag alt produktskadelagen skall omfatta skador som orsakas avsäväl industriellt som hantverksmässigt framställda produkter. Jag anser detdärför vara ställt utom tvivel att skador orsakade av såväl industriproduktersom hantverksprodukter skall omfattas av det skärpta skadeståndsansvaret. Såär också fallet såväl i EG-direktivet som i den norska och den finska lagen. Dethar sålunda rått bred enighet angående industriprodukter ochhantverksprodukter, medan åsikterna gått isär när det har gällt naturprodukter. EG-direktivet(artikel 2) omfattar varje lös sak med undantag av lantbruksråvaror ochjaktprodukter ("primary agricultural products and game"). Medlantbruksråvaror förstås produkter från jorden ("the soil"), frånboskapsskötsel och från fiske med undantag av produkter som har undergått enförsta bearbetning ("initial processing"). Varje medlemsland kan dock(artikel 15.1 a) göra undantag från artikel 2 i sin lagstiftning och bestämmaatt uttrycket "produkt" skall beteckna även lantbruksräva-ror ochjaktprodukter. Avde nio länder som har genomfört lagstiftning enligt direktivet harendast begagnat sig av möjligheten att låta obearbetadelantbruksprodukter och jaktprodukter omfattas av det strikta ansvaret. Dennorska lagen omfattar naturprodukter. Det strikta ansvaret åvilar dockinte sädana personer som samlar in vilda naturprodukter, men Prop.1990/91:197 däremot personer som befattar sig med insamlade naturprodukter isenare led i distributionskedjan. Även den finska lagen innehåller en liknandereglering. Fråganhuruvida det strikta produktansvaret bör omfatta skador som orsakas avnaturprodukter kan inte besvaras generellt. Problemet gestaltar sig nämligenolika i fräga om skilda slag av naturprodukter. Sådanaråvaror som bryts, t.ex. järnmalm och kol, eller kemiska ämnen som utvinnsdirekt ur naturen framskaffas i regel under industriella former och av storaföretag. I diskussionen har det inte kommit fram något särskilt skäl för attdessa produkter skulle undantas. Även om produktskadelagen säledes bör görastillämplig pä naturprodukter av nu angivet slag, bör det påpekas att sädanaråvaror sällan i obearbetad form torde ge upphov till skadeståndsansvar,eftersom de knappast kan tankas brista i fråga om säkerhet mot skada. Närnaturprodukter från växt- eller djurriket bearbetas sker det ofta i syfte attprodukterna skall omvandlas till mer förädlade livsmedel. Säd mals till mjöl,av vilket i sin tur bakas bröd. Grönsaker konserveras eller djupfryses. Avslaktdjur framställs köttvaror. En livsmedelsfabrikant som på sådant sättyrkesmässigt förädlar livsmedel har i allmänhet möjlighet att kontrollera deråvaror han använder. Produktionen sker ofta i rent industriella former.Invändningar kan därför knappast resas mot att en livsmedelsfabrikant får bäraett lika strängt ansvar som andra tillverkare. Det bör gälla även om kravet päförädling sätts tämligen lågt. Invändningarnamot ansvaret för naturprodukter har inte i första hand rört de nu nämndafallen. Däremot har det rått delade meningar i frågan huruvida skador orsakadeav helt obearbetade produkter frän växt- och djurriket bör omfattas av detsträngare produktansvaret. Dethar gjorts gällande att de grundläggande skälen för ett strikt ansvar - attansvaret skall bäras av den som har skapat en risk och kan kontrollera säkerhetoch kvalitet saknas i fråga om naturprodukter. Det kan nämligen tänkas attproduktens farlighet beror pä miljöfaktorer eller annat som producenten varkenkänt till eller kunnat påverka. Frän handelns sida har påpekats att endetaljist - om det inte gär att fastställa vem som har frambringat produkterna- kan bli ansvarig för bristfälliga färska varor som fisk och grönsaker trotsatt han inte har kunnat utöva inflytande över produktens beskaffenhet.Lantbrukarnas riksförbund anser att ansvaret för obearbetade jordbruksprodukterskulle ge svenskt lantbruk svårigheter på exportmarknaden, eftersom motsvarandeproduktansvar inte gäller i de länder vi exporterar till. Detnu diskuterade undantaget gäller alltså bara obearbetade naturprodukter frånväxt- och djurlivet. Redan i kravet på att produkterna skall vara obearbetadeligger en stark begränsning av undantagets räckvidd. Det är i hög grad osäkertvad det kravet innebär i konkreta situationer. Klart är emellertid att det vidtillämpningen av EG-direktivet inte behövs mycket för att en första bearbetningskall anses ha skett. I den danska propositionen med förslag till lag omproduktansvar nämns (se Lovforslag nr. L54, FT 1988-89, s. 10) som exempel påindustriell bearbetning i 2 1990/91. 1 saml Nr 197 direktivets mening attmjölk samlas i tankar och kyls på en lantgård innan Prop. 1990/91:197mjölken transporteras till ett mejeri. Detvill synas som om undantaget för obearbetade naturprodukter inte skulle varatillämpligt i de flesta fall då naturprodukter tas om hand i större skala medrationella metoder. Sådana metoder torde nämligen normalt innefatta någon formav bearbetning som är åtminstone lika ingripande som att kyla mjölk. Undantagetskulle därmed i praktiken vara förbehållet verksamheter som bedrivs tillfälligteller i ringa omfattning. Som jag återkommer till i ett följande avsnitt(avsnitt 2.5.7) bör det inte komma i fråga att föreskriva strikt ansvar förproduktskador i andra fall än när produkterna tillhandahålls som ett led i ennäringsverksamhet. Med en sådan regel skulle de flesta fall som undantaget iEG-direktivet för obearbetade naturprodukter åsyftar ändå vara uteslutna frånproduktskadelagens tillämpningsomräde. Redan på denna grund anser jag det varamindre angeläget att i en särskild regel undanta obearbetade naturprodukter. Härtillkommer att en sädan regel skulle ge upphov till svåra gränsdragningsproblemsom kunde befaras resultera i ett ökat antal tvister. Som har framgått i det föregåendeär nämligen innebörden av EG-direktivets uttryck "initial processing"omtvistad. Det citerade exemplet från den danska propositionen är ett sådantproblematiskt gränsfall. I diskussionen har anförts andra exempel som harföranlett delade meningar, säsom besprutade bär, slaktade djur och rensad fisk.En så oklar regel bör enligt min mening undvikas. Meddet låga krav pä bearbetningsgrad som ställs i EG-direktivet blir det undantagför obearbetade naturprodukter som flera infört mycket begränsat. Medhänsyn till detta och kravet på att produkten har satts i omlopp inäringsverksamhet blir skillnaden i tillämpning mellan dessa länder och Sverigei praktiken mycket liten. Somhar framgått av vad jag nu har anfört kommer i praktiken ett ansvar förobearbetade naturprodukter att aktualiseras endast undantagsvis. I de få falldä det kan bli aktuellt att en viss näringsidkare skulle kunna hållas ansvarigför en skada som är orsakad av en obearbetad naturprodukt framstår ett striktansvar inte som omotiverat. Näringsidkaren har ju större möjligheter än denskadelidande att kontrollera produkten och bedöma dess säkerhet. Somproduktansvarskommiltén har påpekat (se SOU 1979:79 s. 84) har det ocksä ettvisst värde för konsumenterna att strikt ansvar föreligger för skador orsakadeav t.ex. sådana produkter som naturläkemedel. Attobearbetade naturprodukter som används som livsmedel omfattas av det striktaansvaret ligger i linje med den utveckling av produkt- . ansvaret som skettredan i gällande rätt (jfr avsnitt 2.3.1), Sammanfattningsvisförordar jag att det nya stränga skadeståndsansvaret skall gälla för skador somorsakas av såväl industriprodukter och hantverksprodukter som naturprodukter.Naturprodukter bör omfattas även om de inte har bearbetats på något sätt. Mittförslag: Produktskadelagen skall inte gälla skador som omfattas avatomansvarighetslagen. Promemoriansförslag: I promemorian föresläs - utöver det undantag som jag föreslär - ävenundantag för skador som omfattas av trafikskadelagen eller lagen ommotortävlingsförsäkring samt för sådana arbetsskador som omfattas avkollektivavtalsgrundad försäkring (se promemorian s. 73-87). Remissinstanserna:Ingen av remissinstanserna har ifrågasatt undantaget för atomskador. De flestainstanser som diskuterar det föreslagna undantaget för skador som omfattas avtrafikskadelagen eller lagen om motortävlingsförsäkring har tillstyrktförslaget. Ett par instanser har dock ifrågasatt detta undantag. Undantaget förarbetsskador avstyrks av flertalet av de remissinstanser som särskilt harberört frågan. De remissinstanser som företräder läkemedelsbranschen harföreslagit att läkemedel skall undantas frän produktskadelagen. Ävenföreträdare för försäkringsbranschen har förordat ett sådant undantag. Skälenför mitt förslag: Skadeståndsansvaret bör såvitt möjligt åvila den som harmöjlighet att påverka risken för skada. Detta synsätt, som är grundläggande förproduktansvarslagstiftningen, leder till att ansvaret för skador som orsakas avfel i en produkt normalt bör ligga hos produktens tillverkare. Den synpunktentalar för att produktskadelagen bör bli tillämplig även pä produktskador sominträffar inom ett verksamhetsområde som regleras av särskildaskadeståndsregler, åtminstone när dessa regler lägger ansvaret pä nägon annanän produktens tillverkare. Ju färre områden som undantas fränproduktskadelagens tillämpningsområde, desto större blir genomslagskraften förprincipen att tillverkaren skall bära ansvaret för skador som hans produkterorsakar. För samma lagtekniska lösning talar ocksä att risken då minskar föratt det skall uppstå luckor mellan olika ersättningssystem. EG-direktivetinnehåller endast en regel som direkt behandlar en fråga av detta slag. Iartikel 14 föreskrivs att direktivet inte är tillämpligt pä en skada somuppstår genom en atomolycka och som täcks av internationella konventioner sommedlemsstaterna har ratificerat. Av intresse i dettasammanhang är emellertid också artikel 13. Enligt den artikeln berör direktivetinte den skadelidandes rättigheter enligt sädana särskilda skadeståndsreglersom gäller dä direktivet meddelas. Med stöd av denna regel kan de enskildamedlemsländerna bestämma att särregler skall bestå vid sidan av de regler somskall gälla enligt direktivet. I har man sålunda behållit densärskilda lagen om ansvar för läkemedelsskador. Densvenska atomansvarighetslagen bygger pä en konsekvent genomfördkanaliseringsprincip. Rätten till ersättning garanteras genom särskildaförsäkringsanordningar och statsgarantier. Genom att ansluta sig till vissainternationella konventioner har förpliktat sig att upprätthålla ett sådantansvarssystem som atomansvarighetslagen innehåller. Vid sidan Prop. 1990/91:197härav finns det enligt min mening inte vare sig utrymme för eller behov avregler om strikt produktansvar på området. Skador som omfattas avatomansvarighetslagen bör alltså undantas från produktskadelagenstillämpningsomräde. Denna lösning ligger i linje med säväl EG-direktivet somden norska och den finska lagen. Skadeståndsansvaretvid särskilda former av transportverksamhet regleras i olika speciallagar,t.ex. sjölagen (1891:35 s.l), lagen (1922:382) ang. ansvarighet för skada iföljd av luftfart och järnvägstrafiklagen (1985:192). Skyldigheten att ersättauppkommande skador åvilar enligt dessa lagar i allmänhet den som bedriververksamheten. Reglerna härom är mänga gånger utformade sä att produktskador inteersätts fullt ut. Sålunda kan skadeståndsansvaret vara inskränkt i nägothänseende jämfört med allmänna regler, t.ex. genom beloppsgränser eller kortapreskriptionstider. När ansvaret är utformat som ett presumtionsansvar - set.ex. 118 § sjölagen - går vidare den som bedriver verksamheten fri frånansvar, om han visar att skadan har orsakats av att en produkt har varitbehäftad med en bristfällighet som han inte kan lastas för. Skadeståndsansvaretför tillverkare av produkter som används i verksamheten regleras oftast intealls i dessa speciallagar. Enligt gällande rätt får man härvidlag fallatillbaka på allmänna skadeståndsregler, i sista hand skadeståndslagen. Om nuproduktskadelagen inte blir tillämplig på produktskador som inträffar inomverksamheter som regleras av dessa lagar, gär de skadelidande miste om detutvidgade skydd som den nya lagen är avsedd att ge utan att de ärtillförsäkrade ett i alla avseenden likvärdigt skydd genom nägon annan lag.Hänsynen till de skadelidande talar således för att även de specialregleradetransportverksamheterna bör omfattas av produktskadelagens tillämpningsomräde.Det är att märka att EG-direktivet inte innehåller nägot undantag av det nuifrågavarande slaget.