prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Förnärvarande uppgår antalet ulskrivningsnämnder till 34. Det finns minst enutskrivningsnämnd i varje län. Varje utskrivningsnämnd har ett eget geografisktavgränsat verksamhetsområde. Nämndernas verksamhetsområden har valts så attdet i varje område skulle finnas endast ett psykiatriskt sjukhus eller enpsykiatrisk klinik vid ett sjukhus som tillämpar LSPV. Allteftersom denpsykiatriska vården har decentraliserats har det emellertid blivit alltvanligare att det i varje område finns mer än en sjukvårdsinrättning somtillämpar LSPV. Utskrivningsnämndernaär statliga myndigheter. Nämnderna skall sammanträda på det sjukhus därpatienten finns, om inte särskilda skäl föranleder annat. Nämnderna har ingasärskilt anvisade kanslilokaler. Flera nämnder har upprättat kanslier ianslutning till sjukhusen och på mer än en plats. Ledamöterna iutskrivningsnämnderaa förordnas av regeringen för högst i sänder.Samtliga ledamöter har uppdraget som bisyssla. Landstingen såsomsjukvårdshuvudmän betalar kostnader för arvode m. m. åt ledamöterna. Föreden bestod en utskrivningsnämnd av tre ledamöter. Vid denlagändring som trädde i kraft utökadesutskrivningsnämnderaa med två ledamöter, varav en skall vara särskilt insatt isociala frågor (SoU 1981/82:53, rskr. ingår således iutskrivningsnämnderna fem ledamöter. Ordföranden skall vara eller ha varitinnehavare av ordinarie domartjänst. Vidare ingår en läkare som bör haspecialistkompetens inom gmppen psykiska sjukdomar och en person som är särskihinsatt i sociala frågor. Dämtöver ingår två lekmän. skall ha en eller flera sekreterare. äri regel anställda vid sjukhus eller vid domstol. Också sekreterarna har Prop. 1990/91:58 uppdraget som en bisyssla. Nämndernahar till uppgift att dels överpröva överläkares beslut enligt LSPV, dels självabesluta om utskrivning m.m. som första instans. Vid den nämndalagändringen fick nämnderna en stärkt funktion som tillsynsorgan ifråga om LSPV-vården (prop. 1981/82:72, SoU 53, rskr. Nämnderna kannumera självmant ta upp en fråga om utskrivning eller utskrivning på försökoch är således inte beroende av att någon aktualiserar frågan hos nämnden. Vidlagändringen uttalades bl.a. att nämnderna skall överväga alternativavårdmöjligheter för patienteraa och göra en allsidig bedömning av hur enpatients vårdbehov skall kunna tillgodoses på bästa sätt (SoU 1981/82:53 s.11). Deflesta ärenden som nämnderna handlägger rör patienter som ges vård enligt LSPVsom påföljd för brott. Flertaletbeslut som överläkaren fattar kan överklagas hos utskrivnings-nämnden. Förfarandetvid en utskrivningsnämnd är oftast muntligt. Vid ett sammanträde skallöverläkaren och patienten vara närvarande, om inte särskilda skäl föranlederannat. Förs talan av någon annan än patienten, skall den som för talan beredastillfälle att närvara, om inte särskilda skäl föranleder annat. Ettärende som handläggs i patientens frånvaro får inte avgöras utan att nämndensledamöter skaffat sig personlig kännedom om patienten. Om denne är utskriven påförsök, får emellertid ärendet avgöras, om minst en av ledamöteraa har sådankännedom. Från kravet på personlig kännedom får göras undantag, om det finnssynnerliga skäl. Iett ärende hos nämnden får förhör anordnas med den som kan antas haupplysningar av betydelse att lämna. Vid förhöret skall patienten varanärvarande, om inte särskilda skäl föranleder annat. Nämndenär med vissa undantag skyldig att underrätta patienten om det material som hartillförts ärendet (17 § förvaltningslagen 1986:223). Material får inte lämnasut, om det av hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig viktatt sekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs (se 14kap. 5§ sekretesslagen1980:100). Uppgifter inom hälso- och sjukvården om enskilds hälsotillstånd ärsekretessbelagda också i förhållande till den vård- eller behandhngsbehövandesjälv, om det med hänsyn till ändamålet med vården eller behandlingen är avsynnerlig vikt att uppgiften inte lämnas till honom (se 7 kap. 1 och 3 §§sekretesslagen). Om nämnden inte lämnar ut en uppgift skall nämnden på annatsätt lämna patienten upplysning om vad materialet innehåller, i den mån detbehövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt och det kan ske utanallvarlig skada för det intresse som sekretessen skall skydda. Skälenför nämndens beslut får utelämnas i vissa fall, bl. a. om ändamålet med vårdenannars skulle motverkas. I en läkares beslut om intagning på sjukhus, beredandeav vård enligt LSPV eller avslag på en ansökan om utskrivning skall dock angesvilka av förutsättningaraa enligt 1 § LSPV som beslutet grundas på. Detsammagäller sådana beslut av en utskriv- ningsnämndeller psykiatriska nämnden (34 a § LSPV). Själva beslutet är Prop.1990/91:58 emellertid offentligt (7 kap. 2 § sekretesslagen). Utskrivningsnämndensbeslut kan med vissa begränsningar överklagas hos psykiatriska nämnden. Enligtlagen (1985:569) om införande av lagen (1985:568) om särskilda omsorger ompsykiskt utvecklingsstörda m.fl. (införandelagen) gäller övergångsvis vissa regleri bl.a. 35 § upphävda omsorgslag. Dessa övergångsregler avserberedande av vård oberoende av samtycke för psykiskt utvecklingsstörda påvårdhem för vuxna och specialsjukhus. Enligt 7 § införandelagen beslutarutskrivningsnämnderna i de tvångsvårdsfrågor som enligt den upphävda lagenålåg särskilda beslutsnämnder. Utskrivningsnämnderna tillämpar i dessa ärendenhandläggningsordningen enligt LSPV. Fördelningen mellan utskrivningsnämnderaaav ärendena regleras enligt bemyndigande i en regeringsförordning (1966:565).Överklagande kan ske till psykiatriska nämnden. Förnärvarande uppgår antalet ärenden i utskrivningsnämnderaa till ca 17000 per år.Det är dock att märka att det i detta antal ingår rättshjälpsärenden ochadministrativa ärenden. är överinstans till utskrivningsnämnderna och har hela landet somverksamhetsområde. Psykiatriska nämndens beslut får inte överklagas. ingår sex ledamöter. För ordföranden gäller samma kravsom för ordföranden i en utskrivningsnämnd. Läkarrepresentationen består av tvåläkare med specialistkompetens inom gmppen psykiska sjukdomar. I övrigt gällersamma föreskrifter om sammansättningen som för utskrivningsnämnd.Ledamotsuppdraget liksom sekreteramppgiften handhas som bisyssla. Iett ärende hos psykiatriska nämnden skall muntlig förhandling hållas, omärendets beskaffenhet kräver det. handlägger ca 400 ärenden . Deallmänna domstolaraa, dvs. tingsrätterna, hovrätterna och högsta domstolen,prövar sådana på domstol ankommande mål och ärenden som inte enligt lag skallprövas av annan typ av domstol. Antalettingsrätter uppgår till 97. Förberedande åtgärder i ett mål eller ärende vid entingsrätt får utföras av en lagfaren domare själv, och sådan endomarbehörighetgäller även i fråga om själva prövningen av enklare mål och ärenden. Annarsbestår tingsrätten vid prövning av mål och ärenden normalt av en lagfarendomare jämte tre nämndemän eller av ett juristkollegium med tre lagfarnadomare. Densom har utnämnts till ordinarie domare får skiljas från tjänsten endast under de speciella förhållanden som anges i 11 kap. 5 § första stycket regeringsformen. De lagfarna domarna utses av regeringen. Nämn demännen utses genom kommunala val. Endast såvitt gäller någrafå måltyper ingår experter på det i målet Prop. 1990/91:58 aktuellasakområdet som ledamöter i tingsrätten. Behovet av särskild Bilaga 1sakkunskap tillgodoses i stället på annat sätt, främst genom att sakkunnigahörs av rätten eller avger skriftliga utlåtanden. Itvistemål och brottmål som handläggs vid tingsrätt tillämpas (RB). Förfarandet enligt RB präglas av den s. k. muntlighets-principen. Endasti vissa särskilt angivna fall kan mål avgöras utan förhandling, s. k.huvudförhandling. Till huvudförhandlingen skall parterna ha kallats. Närhuvudförhandling förekommer skall bevisningen presenteras vid denna ochavgörandet får inte gmndas på annat än det som har förekommit vid förhandlingen(den s. k. omedelbarhetsprincipen). Rätten får dock förordna att skriftligabevis skall anses upptagna vid huvudförhandlingen utan att de läses upp.Enligt den s. k. koncentrationsprincipen skall huvudförhandlingen om möjligt pågåi ett sammanhang till dess målet är färdigt till avgörande. Förärenden som tingsrätt tar upp självmant eller efter ansökan och som inte skallhandläggas som tvistemål eller brottmål finns lagen (1946:807) om handläggningav domstolsärenden (ärendelagen). Ett ärende kan avgöras antingen påhandlingaraa eller efter en förhandling. I fråga om förhandlingar gäller ihuvudsak samma regler som för huvudförhandling enligt RB. Oavsettvilken förfarandelag som tillämpas är principen att de personer, på vars uppgifterrättens avgörande gmndas, skall höras direkt inför rätten. Normalt sett fårinte såsom bevisning åberopas berättelser som någon avgett i anledning av enredan inledd eller förestående rättegång (s.k. vittnesattester). Detta är ettutslag av principen om s. k. bevisomedelbarhet. Oavsett vilken förfarandelagsom tillämpas skall vidare parten ha fått del av hela processmaterialet innanmålet eller ärendet avgörs Ofr 14kap. 5 § andra stycket sekretesslagen). Ettavgörande får inte gå utöver yrkandena i målet. Tingsrättens slutligaavgöranden i mål skall vara försedda med motivering. Tingsrättens slutligabeslut i ett ärende skall, i den mån det behövs, ange de skäl som beslutetgmndas på (9 § ärendelagen). Enpart kan vid process i allmän domstol åläggas att ersätta motparten denneskostnader för ett mål. Såvitt gäller ärenden kan kostnader dömas ut endast ivissa undantagsfall, nämligen om ärendets beskaffenhet och syftet med debestämmelser om vilka det är fråga gör ett kostnadsansvar motiverat. Tingsrättsavgörandenakan normalt överklagas till hovrätt. Hovrätternas antal är sex. Från hovrättkan överklagande ske till högsta domstolen. För att högsta domstolen skallpröva målet fordras särskilt tillstånd, s. k. prövningstillstånd, som iallmänhet kommer i fråga endast när målet har prejudikatintresse. 1betydande utsträckning förekommer inom de allmänna domstolarnas områdesärskilda förfaranderegler i de lagar som reglerar den materiella rättenbeträffande speciella typer av mål och ärenden. Deallmänna förvaltningsdomstolaraa Prop. Deallmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. länsrätteraa, kammarrätterna r>'i3gai och regeringsrätten, handlägger i huvudsak mål enligt skatte-, taxerings-ochuppbördsförfattningaraa och mål om administrativa frihetsberövanden av ungaoch av missbmkare enligt LVU och LVM. Länsrätten prövar också bl. a. mål omåterkallelse av körkort m. m. enligt körkortslagen (1977:477). Vidarehandlägger länsrätten bl.a. mål om bistånd enligt socialtjänstlagen och om tvångsisoleringpå sjukhus enligt smittskyddslagen (1988:1 472). ärlänsrätten också överinstans i frågor om enskilds rätt till särskilda omsorgerenligt nya omsorgslagen. Länsrätten beslutar även om verkställighet av domeller beslut rörande vårdnad m. m. av barn. Detfinns en länsrätt i varje län. Antalet länsrätter uppgår således till 24. Ävenför länsrätternas del finns det bestämmelser om endomarbehörighet. Normaltbestår emellertid länsrätten vid avgörande av mål av en lagfaren domare samtnämndemän. Den som utnämnts till ordinarie domare får skiljas från tjänstenendast under de fömtsättningar som gäller för ordinarie domare vid tingsrätt.Även i fråga om utseendet av lagfarna domare och nämndemän gäller detsamma somför tingsrätt. Inteheller i länsrätt ingår experter annat än i undantagsfall. Behovet av särskildsakkunskap tillgodoses i stället liksom i tingsrätt genom sakkunnigbevisning. Vidlänsrätt tillämpas förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL). Förfarandetenligt den lagen är i princip skriftligt. 1 handläggningen får dock ingåmuntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördelför handläggningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. Muntligförhandling skall hållas, om enskild som för talan i målet begär det samtförhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar emot det.I bl. a. mål om vård enligt LVM och LVU har den enskilde en ovillkorlig rätttill förhandling. Tillvarje förhandling skall parterna ha kallats. Oavsett om förhandling förekommereller inte skall avgörandet gmndas på allt som har förekommit i målet, dvs.även på annat än det som har förekommit vid förhandlingen. Också s. k.vittnesattester får åberopas. 1fråga om sekretessen gentemot den enskilde gäller en viss skillnad mellan tingsrätt ochlänsrätt. Även länsrätt har visserligen en principiell skyldighet att ge partkännedom om det som tillförts målet genom annan än honom själv, t.ex. enpatientjournal som i princip är sekretessbelagd. Undantag gäller dock förde fall som anges i 14 kap. 5§ första stycket Handlingeller annat material får sålunda inte lämnas ut till den enskilde i den mån detav hänsyn till allmänt eller enskilt intresse är av synnerlig vikt attsekretessbelagd uppgift i materialet inte röjs. skall dock länsrätten påannat sätt lämna parten upplysning om vad materialet innehåller, iden mån det behövs för att han skall ta till vara sin rätt och det kan ske utanallvarlig skada för det intresse som sekretessen Ettavgörande får i princip inte gå utanför yrkandena i målet. föreligger särskilda skäl,får dock rätten även utan yrkande besluta till det Prop. 1990/91: 58 bättreför enskild, när det kan ske utan men för motstående enskilt intres- Bilaga1 se. Vidare gäller att slutliga avgöranden skall vara försedda med motivering.Endast i undantagsfall kan i förvaltningsprocess utdömas ett ansvar förrättegångskostnader. Ettlänsrättsavgörande kan överklagas till kammarrätt. Kammarrätternas antal ärfyra. Från kammarrätt kan överklagande ske till regeringsrätten. Liksom närdet gäller högsta domstolen krävs dock prövningstillstånd för attregeringsrätten skall ta upp ett överklagande. Ibetydande utsträckning förekommer även inom de allmännaförvalt-ningsdomstolaraas område särskilda förfaranderegler i de lagar somreglerar den materiella rätten. Fråganom utformningen av domstolsorganisationen har behandlats ipromemorian Domstolarna en idéskiss. Mot bakgmnd av attarbetsläget i domstolaraa allmänt sett är ansträngt och att det är svårt attrekrytera personal förordas i promemorian en översyn av heladomstolsverksamheten. 1 promemorian utvecklas också efter vilka principer ensådan översyn bör göras. Enutgångspunkt är att domstolarnas verksamhet skall renodlas, bl. a. så attuppgifter som inte kräver domstolskompetens i stället läggs på andramyndigheter och att olika domstolsinstansers funktioner i rättskipningen bättretas till vara. Närdet gäller sådana mål som bör handläggas av domstol betonas i promemorianvikten av att rättskipningen i första instans är lokalt förankrad och attlekmän deltar i rättskipningen i ungefar samma omfattning som . Målenom psykiatrisk tvångsvård ägnas i promemorian en särskild uppmärksamhet. Fleraskäl förs fram till stöd för att en tingsrättslösning är bättre änlänsrättsalternativet. Ipromemorian diskuteras om länsrätternas nuvarande uppgifter börfördelas mellan kammarrätterna och tingsrätteraa och om länsrättsorganisationenbör avvecklas. Promemorianhar varit föremål för remissbehandling. Remissutfallet i fråga om placeringenav mål om psykiatrisk tvångsvård har, liksom remissutfallet översocialberedningens förslag i motsvarande hänseenden, varit blandat. Efterbemyndigande av regeringen har chefen för tillsatt enkommitté (domstolsutredningen. Ju 1989:06) för att se över domstolarnasframtida uppgifter, arbetssätt och organisation. Frågan om vilken organisationsom skall pröva mål om psykiatrisk tvångsvård har emellertid hållits utanförkommitténs uppdrag. Somhar framhållits tidigare (avsnitt 2.2.4) är det angeläget att regleringen av tvångsintagning förpsykiatrisk vård innefattar bestämmelser om rätts- 176 ligprövning som svarar mot de höga krav på rättssäkerhet som bör ställas Prop.1990/91:58 vid frihetsberövande. Den rättsliga prövningen bör i enlighet härmedBilaga 1 byggas ut så att man i princip överger nuvarande utskrivningsprövningoch inför ett system med obligatorisk rättslig prövning efterläkarbeslut om tvångsintagning samt när fråga uppkommer om förlängning avvårdtiden. Den rättsliga kontrollen skall också inbegripa möjlighet förpatienten att få överprövning i anslutning till intagning samt överprövning avavslag på begäran om tvångsvårdens upphörande och av vissa beslut om rätt attvistas utanför en sjukvårdsinrättning. Valet av beslutsorgan som skallanförtros dessa uppgifter blir i och för sig av betydelse i rättssäkerhetshänseende. Socialberedningenhar övervägt möjligheten att göra om nuvarande utskrivningsnämnder till"inskrivningsnämnder" men har avvisat detta alternativ med hänvisningframför allt till de ökade kraven på rättssäkerhet i samband med nylagstiftning. Beredningenhar till stöd för sitt ställningstagande anfört bl. a. att ledamöter,sekreterare och kanslipersonal i utskrivningsnämnderna har sina uppdrag sombisyssla och att de arvoderas av sjukvårdshuvudmannen. Nämnderna framstår i saksom delar av landstingens sjukvårdsorganisation. Detta och att det saknas engemensam praxisbildning och samordning mellan de olika utskrivningsnämndernaanges vara de allvarligaste förhållandena när det gäller förtroendet förutskrivningsnämnderna och deras funktion. För att nämnderna skulle kunnafungera på ett sätt som tillfredsställer de höga anspråk som ärendenas naturkräver skulle en reformering av dem behöva bli omfattande och föranleda storakostnader. Nämndernas ställning som fristående statliga myndigheter skullebehöva markeras bättre. För att uppnå detta måste nämnderaas faktiska anknytningtill sjukhusen minska. Sålunda skulle nämnderna enligt beredningen exempelvisbehöva ha egna fasta kanslier. Beredningenhar vidare framhållit att utskrivningsnämnderna är en specialinstans som prövarfrågor inom ett mycket begränsat område. Detta gäller också om de skulle görastill beslutsorgan enligt den nya lagstiftningen. Under de senaste decenniernahar det tillkommit ett antal nya specialdomstolar. Detta har ofta kritiserats.Man har menat att en alltför långt driven specialisering verkar hämmande påförmågan att göra en tillräckligt allsidig bedömning av de frågor som skallavgöras. Inga andra nämnder eller specialdomstolar har tillagts så omfattandebefogenheter som utskrivningsnämnderaa och psykiatriska nämnden att besluta ifrågor som rör frihetsberövanden. Att behålla dessa nämnder och förändra derasuppgifter skulle sålunda enligt socialberedningen innebära en tämligen uniksituation för svensk rättsordning genom att en organisation, som bara ärdomstolsliknande, beslutar om ingripande frihetsberövanden som berör relativtmånga människor. Föregen del kan jag i flera avseenden instämma i den argumentering som beredningen har fört i fråga om utskrivningsnämnderna. Jag vill framhålla att nämnderna har fullgjort sina grannlaga uppgifter enligt LSPV på ett sätt som förtjänar all respekt. Det saknas anledning att misstro nämnderaas förmåga att inom sitt arbetsfält träffa sakligt välgmn- 177 12 1990/91. På gmndval av erfarenheterna från deras mångåriga /91:58 verksamhet kan det sägas att nämnderaa i praktiken fyller sammakrav Bilaga 1 som en domstol när det gäller integritet och oberoende ibeslutsfattandet. Frågorom utskrivningsnämndernas verksamhet kommer emellertid i ett nytt läge om mansom jag har förordat bygger ut den rättsliga prövningen i mål ompsykiatrisk tvångsvård. Också den omständigheten att utvecklingen går iriktning mot att sådan psykiatrisk vård ges på allt fler och mindresjukvårdsinrättningar spelar in. Redan den decentralisering som hitintills harskett har medfört praktiska problem som lösts bl.a. genom att nya nämnder harinrättats. Avbetydelse i sammanhanget är också de åtaganden som gjort enligtinternationella överenskommelser. Jag vill här först peka på 1966 årsinternationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter, somträdde i kraft för del . Enligt denna (art. 9 p.4) skall var och en som berövats friheten tillförsäkras rätt att föra talan idomstol så att domstolen utan dröjsmål kan fatta beslut om hansfrihetsberövande är lagligt och beordra hans frigivning om det inte är det. Äveninnehållet europakonvention angående skydd för de mänskligarättigheterna och de gmndläggande friheteraa måste uppmärksammas. Enligtartikels i gäller bl.a. att var och en som berövas sinfrihet skall ha rätt att få sin sak prövad av domstol. Vad konventionen i dettahänseende närmare kräver låter sig inte till alla delar så lätt fastställas.Innebörden av konventionsbestämmelserna klargörs emellertid undan för undangenom avgöranden av i . Såmycket är ställt utom allt tvivel att det varken är tillräckligt ellernödvändigt att det beslutande organet betecknas som domstol. Däremot krävs detatt det beslutande organet står fritt i förhållande till såväl denverkställande makten som till parteraa i målet. Syftetmed de ändringar som vidtogs beträffande utskrivningsnämnderna i samband medinförandet av regeringsformen och genom vilka nämnderaas ställning stärktesvar att göra nämnderaa till organ av domstolstyp. I praktiken är det inte såmycket som skiljer när det gäller organens ställning. Jag vill dock erinra omatt samtliga ledamöter i nämnderna har uppdraget som en tidsbegränsad bisyssla.Vidare förekommer mellan utskrivningsnämnderna och sjukhusen en gemenskap tillvilken det inte finns någon motsvarighet på domstolssidan, även om denna avserendast kanslisidan och vissa ekonomiska frågor. Europakonventionenskrav på domstolsprövning avser emellertid inte endast det beslutande organetsställning. Flera uttalanden av pekar på attdomstolskaraktären är beroende även av de processuella rättssäkerhetsgarantiermed vilka förfarandet hos det beslutande organet omges, något som kanske intetill sin fulla konsekvens kunde fömtses i samband med gmndlagsreformen. Europadomstolenhar sålunda uttalat i ett fall (fallet de , Ooms och Versyp) att reglerna om förfarandet inför det beslutande organet måste "provide the fundamental guarantees of procedure applied in matters of 178 deprivationof ", dvs. tillhandahålla de gmndläggande processuella Prop.1990/91:58 garantiersom tillämpas i mål om frihetsberövanden (se även fallet X mot Bilaga 1 ).Enligt vad som framgår av ett annat avgörande (fallet Winterwerp)är det väsentligt att den omhändertagne även i praktiken har möjlighetatt få sin sak prövad av det beslutande organet ("access to the court")och möjlighet att bli hörd antingen personligen eller, när det är nödvändigt,genom något slags representant. Myckettalar för att förfarandet inför en utskrivningsnämnd eller psykiatriskanämnden uppfyller konventionens krav även på de nu berörda punkterna. Nären domstol i första instans prövar en fråga om frihetsberövande åtgärd har denenskilde parten enligt svensk rätt en undantagslös rätt till förhandling. 1fråga om nämnderaa finns inte någon sådan rätt. Vidare har i en rättegångparterna en ovillkorlig rätt att vara närvarande vid varje förhandling somhålls. 1 ett förfarande inför någon av nämnderna kan det förekomma enförhandling utan att parten är närvarande och vid en sådan förhandling kan dettill och med tas upp bevisning. Detsom har sagts nu skall inte uppfattas som någon kritik mot handläggningen iutskrivningsnämnderna eller psykiatriska nämnden. Det kan på goda gmnder antasatt i de flesta fall reglerna om förfarandet i nämnderna tillämpas på ettsådant sätt att skillnaderna gentemot en prövning inför tingsrätt ellerlänsrätt i praktiken blir föga märkbara. Redan risken för att en prövning inämnd i ett visst fall inte skulle uppfylla konventionens krav är emellertidett motiv för reformer. Man kan till och med hävda att det saknas anledningatt, eftersom det är fråga om prövning av ett frihetsberövande, i onödan ha ettregelsystem som i något hänseende ens kan tangera de yttre gränserna för detkonventionsmässigt tillåtna.