prop · GE0310 · 1990-12-31 00:00:00 — Omdet inte är känt var den avlidne senast var kyrkobokförd eller om den avlidneinte har varit kyrkobokförd i , skall anmälan göras till pastorsämbeteti den församling där stoftet eller askan skall gravsättas. Paragrafenmotsvarar i huvudsak 19 § och 28 § första stycket begravningskungörelsen. Iparagrafen anges uttryckligen till vilket pastorsämbete som anmälan skallgöras. Dödsbevisoch intyg om dödsorsaken 6§ Vid dödsfall i skall bevis om dödsfallet (dödsbevis) och utom ifall som avses i 8 § inlyg om dödsorsaken utan dröjsmål utfärdas och lämnas tilldet pastorsämbete som skall ta emot anmälan om dödsfallet. Dödsbevis ochintyg om dödsorsaken skall utfärdas av läkare. Denne får inte vara make, barn,förälder, syskon eller på något annat sätt närstående till den avlidne. Paragrafen motsvarar 14 §1 mom. första stycket begravningskungörelsen. Enligt paragrafen delas dethittillsvarande dödsbeviset upp i två särskilda handlingar, nämligen ett bevisom dödsfallet (dödsbevis) och ett intyg om dödsorsaken. Paragrafen harutformats i enlighet med lagrådets förslag. De överväganden som harföranlett denna ändring har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt2.5.2). Föreskrifter omhandlingarnas innehåll avses bli intagna i en förordning knuten till lagen. 7§ Om den avlidne vid dödsfallet vårdades på en sjukvårdsinrättning ellerfördes dit i anslutning till dödsfallet, skall dödsbeviset och intyget omdödsorsaken lämnas av sjukvårdsinrättningen. I andra fall skall beviset ochintyget lämnas av den läkare som utfärdat handlingama. Iparagrafen anges vem som är skyldig att lämna dödsbevis och intyg om dödsorsaken.Paragrafen ersätter delar av 14 § 1 mom. andra stycket begravningskungörelsenoch har utformats i enlighet med lagrådets förslag. Den innehåller en delnyheter. Avparagrafen framgår att om den avlidne vårdades på en sjukvårdsinrättning viddödsfallet svarar inrättningen för att beviset och intyget lämnas. Dennaordning motsvarar i huvudsak vad som gäller . Sjukvårdsinrättningamasskyldighet utökas emellertid nu till att innefatta även den situationen att denavlidne i anslutning till dödsfallet har förts till ett sjukhus (jfr 2 §). Detkan t.ex. vara fråga om att någon avlider på allmän plats och genast förs tillnärmaste akutsjukhus. Även om den avlidne i detta fall inte i formellthänseende vårdades på sjukvårdsinrättningen vid frånfallet, måste det ansesrimligt att sjukhuset även i en sådan situation svarar för att dödsbeviset ochintyget om dödsorsaken lämnas. Närinte en sjukvårdsinrättning skall lämna dödsbeviset och intyget om dödsorsaken,skall handlingama lämnas av den läkare som utfärdat dem. Detta är en nyhet.Enligt bestämmelsema i begravningskungörelsen är det nämligen den som enligt 31§ folkbokföringslagen skall anmäla dödsfall till pastorsämbetet, dvs. som regelnågon av den avlidnes anhöriga, som också skall lämna dödsbeviset. Dennaordning är onödigt omständlig, inte minst med hänsyn till de förhållandeviskorta lidsfrister som måste iakttas. 1 de få fall, som det här är fråga om, hardet därför ansetts att läkaren bör lämna handlingama direkt till den myndighetsom skall ha dem i stället för att lämna dem till den avlidnes anhöriga somsedan har att vidarebefordra dem. Dödsbevisetär den handling som sedan ligger till gmnd för pastorsämbetets prövning avfrågan om gravsättning eller kremering kan ske (se 10 §). 8 § Om det kanantas att döden har orsakats av någon annan person eller om det annars finnsskäl för en fullständigare undersökning av den dÖda kroppen gäller i ställetför vad som föreskrivs i 6 § att dödsbeviset med uppgift om detta skalllämnas till polismyndigheten i den ort där dödsfallet inträffade ochpastorsämbetet underrättas. skall efter den utredning som kan behövasskaffa intyg om dödsorsaken. Därefter skall myndigheten till pastorsämbetetlämna dödsbeviset och intyget tillsammans med ett tillstånd till gravsättningeller kremering. Paragrafen motsvarardelvis 16 § begravningskungörelsen och har utformats i enlighet med lagrådetsförslag. Den innehåller föreskrifter om vad som skall iakttas när det finnsanledning att anta att döden har orsakats av någon annan person eller detannars finns skäl för en fullständigare under- sökning av den dödakroppen. De nuvarande bestämmelsema i begravningskungörelsen innebär ihuvudsak att den som skall anmäla dödsfallet lämnar dödsbeviset tillpastorsämbetet som därefter vidarebefordrar det till polismyndigheten. I dessa fall skall enligtden nya lagen dödsbeviset i stället lämnas direkt till polismyndigheten,varefter polismyndigheten får införskaffa intyg om dödsorsaken.Polismyndigheten skall sedan lämna dödsbeviset och intyget tillsammans medbeslut om tillstånd till gravsättning eller kremering till pastorsämbetet.Innan ett sådant tillstånd har meddelats, får pastorsämbetet i dessa fall inteutfärda intyg för gravsättning eller kremering (se 10 §). För att pastorsämbetetskall kunna fullgöra sina bevakningsmtiner skall ämbetet underrättas om attdödsbeviset har lämnats till polismyndigheten. Tillståndtill gravsättning eller kremering när stoft har förts in till 9§ När stoftet efter en person som har avlidit utomlands har förts in tillSverige, skall den som ordnar med gravsättningen begära tillstånd tillgravsättning eller kremering. Frågorom tillstånd prövas av polismyndigheten i den ort där stoftet skall gravsättaseller kremeras. Paragrafenmotsvarar 20 § första stycket begravningskungörelsen. Den har utformats ienlighet med lagrådets förslag. , om bl.a. vilka handlingar som skall bifogas ansökan om tillstånd,avses bli intagna i en förordning knuten till lagen. Av 10 § följer attpastorsämbetet inte får utfärda intyg för gravsättning eller kremering utan etttillstånd. Intygför gravsättning eller kremering 10§ skall utfärda ett intyg om att stoft får gravsättas eller kremeras.Ett sådant intyg får utfärdas bara om det enligt dödsbeviset kanantas att döden inte har orsakats av någon annan person eller att det inteheller annars finns skäl att göra en fullständigare undersökning av den dödakroppen , eller om polismyndigheten harmeddelat tillstånd till gravsättning eller kremering i fall som avses i 8 och 9§§. Om det är känt förpastorsämbetet att det pågår eller har pågått medling om kremering eiler omgravsättningen enligt 5 kap. 3 §, får intyg inte utfärdas förrän tvisten ärslutligt löst. 1 paragrafen anges fömtsättningamaför utfärdande av intyg för gravsättning av stoft eller kremering. Enligt paragrafens förstastycke skall pastorsämbetet utfärda ett sådant intyg. Som framgår av 5 kap. 9 §måste intyg företes för den som förvaltar begravningsplatsen ellerför krematoriemyndigheten, innan ett stoft får gravsättas eller kremeras. I andra stycket angesunder vilka fömtsättningar pastorsämbetet får utfärda intyg för gravsättningeller kremering. Till skillnad från vad som gällt tidigare behöver inte längredödsorsaken ha angetts för att intyget skall få utfärdas. Skälen för dennaändring har utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5.2). I tredje stycket finns enföreskrift som har samband med det särskilda tvisteförfarandet som regleras i 5kap. Pågår medling hos kyrkogårdsmyndigheten eller prövning av tvist hoslänsstyrelsen om kremering eller om gravsättningen, får intyg inte utfärdasförrän tvisten är slutligt löst. I en förordning avses bli intaget attpastorsämbetet skall underrättas om ett medlingsförfarande inleds. Il§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddelaytterligare föreskrifter om intyg om dödsorsaken, och tillstånd till gravsättningeller kremering. Iparagrafen ges bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringenbestämmer att meddela ytteriigare föreskrifter i frågor som rör dödsbevis,intyg om dödsorsaken och tillstånd till gravsättning eller kremering. Regeringsföreskriftemaavses bli intagna i en förordning knuten till lagen. 5 kap. Gravsättning och kremering Ordnandetmed gravsättning m. m. 1 § När någon haravlidit, bör hans önskan om kremering och om gravsättningen såvitt möjligtföljas av den som i egenskap av anhörig eller närstående eller annars ordnarmed gravsättningen. Paragrafenmotsvarar i huvudsak 1 § jordfästningslagen. 1 paragrafen utsågs intenågot om vem som skall ordna med gravsättningen, utan det fömtsätts att det iförsta hand är någon anhörig eller närstående som gör detta. Bestämmelsensuteslutande syfte är alltså att, för vem det än är som ordnar medgravsättningen, framhålla att det är den avlidnes önskemål som skall varavägledande i alla frågor som rör kremering och gravsättning. Dettahänsynstagande till den avlidnes vilja återverkar dock på frågan om vem somskall ordna med gravsättningen. Denna skall självfallet i första hand ordnas avden som den avlidne kan ha utsett. Uttrycket gravsättning haren mera begränsad innebörd än det vanligen förekommande uttrycket begravning. Ienlighet med utgångspunkterna för lagstiftningen, nämligenatt begränsa denna till frågorna om kremering och gravsättning, har iparagrafen enbart framhållits betydelsen av den avlidnes önskemål i dessaavseenden. Självfallet skall dock hans eller hennes önskemål även beträffandede delar av begravningen som faller utanför vad som här avses med kremering ochgravsättning beaktas. Det finns i lagstiftningeninle några garantier för att den som har utsetts av den avlidne verkligen fårordna med gravsättningen. Vid tvist mellan de efterlevande om vem som skallordna denna skall vid sin prövning enligt 4 § ta särskild hänsyn tillden avlidnes önskemål. Om de efterlevande är ense, finns det emellertid intenågot som hindrar alt de handlar i strid mot den avlidnes vilja.Kyrkogårdsmyndigheten kan dock, om det uppmärksammas att den avlidnes viljainte följs, försöka övertala de efterievande att ta hänsyn till den avlidnesönskemål. När det gäller att utrönaden avlidnes önskemål måste samtliga omständigheter beaktas. Önskemålen kan hakommit till uttryck muntligt eller skriftligt. Den avlidnes uppfattning i tros-och livsåskådningsfrågor är naturiigtvis av särskild betydelse i sammanhanget.Denna uppfattning kan ha yttrat sig inte bara genom att den avlidne varitansluten till visst trossamfund utan även genom att han eller hon har tagitavstånd från alla trossamfund. Den avlidnes önskemålskall uppfyllas så långt det är möjligt. Praktiska och ekonomiska hinder kandock finnas. Dödsboets ekonomiska ställning kanske inte medger att alla denavlidnes önskemål tillgodoses. Om den avlidne inte harutsett någon att ordna med gravsättningen, görs detta i praktiken av anhörigaeller närstående. Det står dessa personer fritt att bestämma vilken av dem somskall ordna med gravsättningen. Om de inte kan komma överens torde det iallmänhet bero på att det föreligger oenighet beträffande någon grundläggandefråga, t.ex. om kremering skall ske eller valet av plats för gravsättningen. Dekan då begära medling enligt 3 § och få tvisten prövad av enligt4 §. I de fall då det inte finns någon annan som ordnar med gravsättningenskall detta enligt 2 § åvila kommunen. 2 § Om denavlidne inte efterlämnar någon som ordnar med gravsättningen, skall den ordnasav den kommun där den avlidne senast var kyrkobokförd eller, om den avlidneinte har varit kyrkobokförd i , av den kommun där dödsfalletinträffade. För kostnaderna har kommunen rätt till ersättning av dödsboet. Någon motsvarighet tilldenna paragraf finns inte i den nuvarande lagstiftningen. Kommunens skyldighetinträder när det inte finns någon annan som ordnar med gravsättningen. Det kanbero på att den avlidne inte har utsett någon att ordna med gravsättningen ochinte heller efterlämnar någon anhörig eller närstående som kan göra detta. Detkan också bero på att någon av de efterlevande inte vill ordna medgravsättningen. Gravsättningen och eventuell föregående kremering skall dåordnas av den borgerliga kommun där den avlidne senast var kyrkobokförd eller,om den avlidne inte varit kyrkobokfördhär i landet, av den kommun där dödsfallet inträffade. Tvisterom kremering och om gravsättningen 3 § Om deefterlevande inte kan enas om kremering skall ske eller om gravsättningen,skall kyrkogårdsmyndigheten på den ort där den avlidne senast var kyrkobokfördpå begäran medla mellan parterna. Om parterna enas, skall myndighetenfastställa deras överenskommelse. Om enighet inte kan uppnås, skallmyndigheten i stället med eget yttrande hänskjuta tvisten till . Paragrafensaknar motsvarighet i gällande lagstiftning. 1 den allmänna motiveringen(avsnitt 2.3.3) har redogjorts för skälen till att det skall finnas ettskiljeförfarande vid fall av oenighet mellan de efterlevande i frågor som TÖT kremeringoch gravsättning. I Jörsta stycket behandlasförsta ledet i förfarandet, nämligen kyrkogårdsmyndigheternas medling. För attmedling skall inledas krävs det att någon av parterna vänder sig tillkyrkogårdsmyndigheten med en begäran om medling. Med part menas den person somden avlidne har utsett att ordna med gravsättningen eller någon av de anhörigaeller närstående. Någon egentlig prövning av att den som vänder sig tillmyndigheten är legitimerad att påkalla medling kan det knappast bli fråga om.Det förhållandet att han eller hon anser sig berörd av frågan måste i regelkunna godtas. Förutsättningen för attdet skall inledas ett formellt medlingsförfarande är vidare att oenighetenmellan de efterlevande rör frågorna om kremering och gravsättning. Dennaoenighet skall vara sådan att krematorie- och kyrkogårdsmyndigheterna inte fårtillräckligt klara besked av de efterlevande om hur det skall förfaras med denavlidnes stoft eller aska. Vid oenighet i frågan om kremeringskall ske eller inte är det ju egentligen krematoriemyndigheten som ställsinför det här problemet. Även i sådana fall är det emellertidkyrkogårdsmyndigheten som skall medla. Om de efterlevande trotsatt de är ense i fråga om kremering och om gravsättningen inte kan kommaöverens om vem som skall ordna begravningen, kan tvisten inte prövas avlänsstyrelsen. Den skall därmed heller inte leda till att ett formelltmedlingsförfarande inleds. De rättsverkningar som följer av länsstyrelsensbeslut begränsar sig nämligen till att beslutet medför behörighet för någon avde efterlevande att företräda de övriga inför krematorie- ochkyrkogårdsmyndigheterna beträffande frågorna om kremering och gravsättning. Omparterna är ense i dessa frågor behövs det alltså inte någotlänsstyrelsebeslut. Detta hindrar givetvis inte att kyrkogårdsmyndighetenbistår de efterlevande med råd och försöker att ena dem även i andratvistefrågor. Denna verksamhet faller emellertid utanför det lagreglerademedlingsförfarandet. Å andra sidan kan dettänkas inträffa att parterna säger sig vara ense om vem som skall ordnabegravningen, men att de är oense beträffande frågorna om kremering ochgravsättning. Parterna torde då med ordna begravningen mena de praktiska göromålenkring begravningen. Om enighet inte kan uppnås i frågorna om kremering ochgravsättning, finns det naturiigtvis ett behov av att tvisten prövas. För detfall att parterna inte begär någon prövning av en föreliggande tvist angående kremeringeller gravsättning och krematorie- eller kyrkogårdsmyndigheten inte kan få någraklara besked om hur det skall förfaras kan följden bli att gravsättningen fårordnas av kommunen. För kyrkogårdsmyndighetenshandläggning av medlingsärenden gäller föreskrifterna i förvaltningslagen. Iallmänhet får man väl tänka sig att den person som har fått i uppdrag att skötamedlingsförfarandet samlar parterna eller kontaktar dem på annat sätt för attfå del av deras inställning till saken. Som framgår av 9 § jämförd med 4 kap.10 § utgör en pågående tvist hinder för kremering och gravsättning. Det finnsdärför anledning att tro alt parterna i regel skall vara beredda att frivilligtmedverka vid medlingsförfarandet. Om parterna enas skallkyrkogårdsmyndigheten enligt andra stycket fastställa deras överenskommelse.Det kan naturiigtvis inträffa att parterna, trots att de enats beträffande kremeringoch gravsättning, är oense i andra frågor. Sådan oenighet får emellertidinte utgöra hinder mot att överenskommelsen fastställs. Om enighet inte uppnåsskall kyrkogårdsmyndigheten med eget yttrande hänskjuta frågan tilllänsstyrelsens prövning. I yttrandet bör myndigheten redogöra för saken,parternas ståndpunkter och sin egen uppfattning. Ärendet bör därmed vara såberett att det med iakttagande av förvaltningslagens bestämmelser kan avgörasutan dröjsmål. Om parterna på grund avatt de t.ex. inte har förtroende för kyrkogårdsmyndigheten har vänt sig tillnågon annan för att få hjälp med medling måste de, om medlingen har misslyckatsoch de vill få tvisten avgjord av , formellt begära medling avkyrkogårdsmyndigheten. Myndigheten bör härvid inte påtvinga parternaytterligare medlingsförsök ulan kan nöja sig med att inhämta de uppgifter sombehövs som underlag för det egna yttrande som skall bifogas när ärendet hänskjutstill . 4§ skall pröva vem som skall bestämma om kremering eller omgravsättningen. Länsstyrelsenskall därvid särskilt beakta önskemål som den avlidne kan ha haft. Hänsynskall också tas till parternas personliga förhållande till den avlidne, främstsammanlevnad, släktskap eller annan nära anknytning. Av paragrafensy5>.«/astycke framgår att prövning skall gå ut på att fastställa vilkenav de tvistande parterna som skall bestämma om kremering eller omgravsättningen. Beslutets rättskraft torde vara begränsad till parterna ochbeslutet bör formuleras så att detta framgår klart. Det kan ske t.ex. genom atten av parterna ges bättre rätt än motparten eller motparterna att bestämma om kremeringeller om gravsättningen. Krematorie- och kyrkogårdsmyndigheterna är sedanbundna av länsstyrel- Visseriigenkan det tänkas att det i verkställighetsskedet inför krematorie- ellerkyrkogårdsmyndigheten uppträder någon som inte är bunden av beslutet och somhar invändningar att komma med, men under medlingsförfarandet bör inormalfallet samtliga berörda antas ha hört av sig. Skulle emellertid densituationen inträffa att det efter beslutet skulle uppträda någon som inte ärbunden av beslutet och göra anspråk på att få bestämma över gravsättningeneller kremeringen kan följden bli att ett nytt medlingsförfarande får inledas. I andra stycket ges enallmänt hållen regel till stöd för prövning av frågor om vem somskall ges företräde att bestämma om kremering eller om gravsättningen.Länsstyrelsen skall vid sitt beslut beakta samtliga de omständigheter som angesi bestämmelsen. Därvid skall dock den avlidnes önskemål vara den omständighetsom skall väga tyngst. Om således den avlidne har utsett någon att ordna medgravsättningen, bör denne ges företräde om det inte finns några särskildaomständigheter som talar emot detta. En sådan omständighet kan vara att den somhar utsetts av den avlidne uppenbarligen avser att handla i strid med denavlidnes önskemål i någon gmndläggande fråga, t.ex. beträffande kremeringen. Om den avlidne inte harutsett någon att ordna med gravsättningen eller denne inte bör utses, skallhänsyn tas till de personliga relationer som partema rent faktiskt har haft tillden avlidne. Det innebär att den personliga samhörigheten med den avlidne kankomma att sättas före sådana mera formella kriterier som släktskap. Oftasammanfaller emellertid olika anknytningspunkter till den avlidne. Den avlidnes önskemålmåste beaktas även om han eller hon inte har utsett någon att ordna medgravsättningen. Det kan således tänkas fall där den som i och för sig stårnärmast att ordna denna avser att handla i strid med den avlidnes önskemål. Detkan då finnas skäl att låta någon annan av de anhöriga eller närståendebestämma om kremering och gravsättning. I och för sig är det alltså inte någolsom hindrar att en av de efterievande sköter om allt som normalt hänger sammanmed begravningen medan bestämmanderätten i fråga om kremering och omgravsättningen ges till någon annan, om hänsynen till den avlidnes önskemål kananses motivera detta. En sådan lösning torde dock behöva tillgripas bara iundantagsfall. 5§ Stoft eller aska får gravsättas bara på allmän eller enskildbegravningsplats. Regeringen fårdock meddela föreskrifter om att med askan får förfaras på något annat sätt.Beslut i sådana frågor meddelas av . Paragrafens första styckemotsvarar 2 § första meningen jordfästningslagen och andra stycket i huvudsak2 § andra meningen samma lag. I Jörsta stycket angeshuvudregeln, nämligen att gravsättning bara får ske på en allmän eller enskildbegravningsplats. Enligt andra stycket somhar utformats i enlighet med lagrådets förslag - får regering meddelaföreskrifter om undantag från huvudregeln. Beslut i sådana ärenden skallmeddelas av länstyrelsen Detta överensstämmer i huvudsak med den ordning somgäller . Sålunda kan enligt 25 § 2 mom.begravningskungörelsen lämna tillstånd till att aska får strös ut på någonannan plats som inte är begravningsplats. Såsom har framhållits iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.6) har det från utövare av buddhistiskoch hinduistisk religion framförts önskemål om att få dela askanför att en mindre del därav skall kunna förvaras i hemlandet eller strös ut påvisst sätt. I föreskrifter som det börankomma på regeringen att meddela med stöd av andra stycket bör möjlighetemaatt strö ut aska på annan plats än begravningsplats behållas. Vidare bör ävengenom sådana föreskrifter öppnas möjligheter för att i vissasärskilda fall tillåta delning av askan. Som har angetts i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.6) gäller det sådana fall där en delning är motiveradav allvariigt gmndade religiösa skäl och där det finns anledning att anta kommer att förfara pietetsfullt med den del av askan som inte gravsätts påen begravningsplats. 1 § anges att den som bryter mot föreskriftema i paragrafen skall kunnadömas till straff. 6§ Sådana delar av stoftet som inte har förbränts vid kremeringen skalltillföras askurnan. Omdet inte kan ske, skall krematoriemyndigheten låta förstöra delarna eller gravsättadem inom en allmän begravningsplats. Angåendeskälen till bestämmelsen i paragrafen hänvisas till den allmänna motiveringen(avsnitt 2.3.8). Bestämmelsen tar i första hand sikte på ädelmetaller som kanåterfinnas i askan. Sådana torde ulan svårighet kunna tillföras askuman. Andrasmälta delar som på gmnd av sitt omfång inte kan tillföras askuman skallförstöras eller gravsättas inom en allmän begravningsplats. Bestämmelsen gälleräven för de fall då askan strös ut i en minneslund. 7§ Vid gravsättningen får inte förekomma något som strider mot förrättningens helgdoch allvarliga innebörd. Föreskrifteni paragrafen avser endast gravsättningen och inte, som är fallet enligt 5 §jordfästningslagen, även jordfästningen. En begravningsceremoni är nämligen avrent privat karaktär och bör därför inte kringgärdas av andra förhållningsreglerän dem som i allmänhet gäller för enskilda högtidligheter (se avsnitt 2.3.1 iden allmänna motiveringen). 7 1990/91. 8§ Regeringen får meddela sådana föreskrifter om gravsättning som behövs medhänsyn lill hälsoskyddet. Paragrafeninnehåller ett bemyndigande för regeringen att meddela vissa föreskrifter omgravsättning. Sådana föreskrifter avses bli meddelade i en särskild förordningknuten till lagen. Villkorför kremering och gravsättning 9§ Stoft får inte kremeras eller gravsättas utan att ett sådant intyg som avsesi 4 kap. 10 § har lämnats till krematoriemyndigheten eller den som förvaltarbegravningsplatsen. Regeringenfår meddela föreskrifter om att kremering eller gravsättning i vissa fall fårske även utan ett sådant intyg. Paragrafensförsta stycke ersätter delar av 18 § första stycket, 22 § första stycket och 23§ andra stycket begravningskungörelsen. Andra stycket saknar motsvarighet i dennuvarande lagstiftningen. Förnärvarande får intyg för gravsättning krävas när begravningsplatsen inteförvaltas av kyrkorådet i den församling där dödsfallet skall antecknas. Enligtparagrafen skall det nu vara en nödvändig fömtsättning för att gravsätlningskall få ske att intyg för gravsättning har lämnats till den som förvaltarbegravningsplatsen, dvs.