prop · GE03138 · 1990-12-31 00:00:00 — Dessa principer bör enligt min mening alltjämt gälla. EnligtT-ÖVAs mening utför tandhygienistema självständiga arbetsuppgifter förenademed ett särskilt ansvar för patientemas säkerhet i vården. Utredningenkonstaterar bl.a. att tandhygienister i inte ringa utsträckning har direktkontakt med patientema. T-ÖVA föreslår således att legitima- tioninförs som kompetensbevis för tandhygienister som genomgått fast- Prop.1990/91:138 ställd utbildning för yrket. Jagdelar utredningens uppfattning att åtskilliga av de arbetsuppgifter som utförsav tandhygienister kräver ett kvalificerat kunnande, stor skicklighet ochnoggrannhet. Som utredningen konstaterar arbetar tandhygienistemade facto i stor utsträckning självständigt. Det är väsentligt att patientemakan bedöma vilken utbildning och bakgrand en tandhygienist har. Jag delarsåledes T-ÖVAs uppfattning att legitimation bör införas som kompetensbevis förtandhygienister. Enlegitimering av tandhygienister skulle vidare, så som T-ÖVA anfört, medföra enautomatisk lösning på frågan om deras skyldighet att föra joumal, eftersom ensådan skyldighet åligger samtliga legitimerade yrkesgmpper enligt 9 § patientjoumallagen(1985:562). Utbildningenvid såväl den hittillsvarande tandhygienistlinjen som den planerade förlängdalinjen inom den bör enligt min bedömning kunna ligga till gmndför en legitimation. Detbör enligt min mening ankomma på att pröva frågor omlegitimation som tandhygienist efter ansökan om detta. En avgift för legitimationsbevisetbör tas ut enligt expeditionskungörelsen (1964:618). T-ÖVAbedömer att uppgiften att utfärda legitimationsbevis för tandhygienisterendast medför marginella eller inga kostnadsökningar för socialstyrelsen.Statskontoret delar i sitt remissyttrande denna bedömning mot bakgmnd av detförhållandevis ringa antalet nya sökande . Även jag bedömer attsocialstyrelsen kan utföra uppgiften inom existerande medelsramar.Statskontoret aktualiserar den principiella frågan omcentralmyndighetens roll och uppgifter. Statskontoret anser att det ärangeläget att formema för handläggning av legitimationsärenden omprövas. Enprecisering och konkretisering av roll, huvudsakliga uppgifteroch inriktningen av styrelsens verksamhet har skett i propositionen(1988/89:130) om framtida roll, uppgifter och inriktning.Föredraganden konstaterar när det gäller legitimations- och behörighetsfrågoratt dessa frågor även i fortsättningen bör vara kvar på . Skälettill detta är framför allt intemationella krav och då inte minst krav inom deneuropeiska gemenskapen om att legitimering av hälso- och sjukvårdspersonal börske av den centrala myndigheten på området. beslutade i enlighet medpropositionen (SoU24, rskr. 3.4 Skydd för uppgiften att en yrkesutövare ärlegitimerad tandhygienist Mittförslag: Det straffrättsliga skydd som yrkesutövare inom hälso- och sjukvårdeneller tandvården har för uppgiften att yrkesutövaren är legitimerad skall ävenomfatta yrkesbeteckningen legitimerad tandhygienist. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Kammarrätten i ifrågasätter om inte tandhygienistemas ensamrätt tillyrket bör bevaras. delar utredningens uppfattningatt le; itimerade tandhygienister inte skall ha ensamrätt till yrket.Statskontoret och tillstyrker utredningens förslagom skydd för yrkestiteln. Övriga remissinstanser har inte yttrat sig i dennadel. Skälen för mitt förslag:Barnmorskor, läkare och tandläkare samt apotekare och receptarier har genombestämmelser i 6 och 7 §§ behörighetslagen en ensamrätt till yrket. Derasyrkesverksamhet har bedömts vara av kvalificerad särskild betydelse förpatientemas vård och säkerheten i vården. Med undantag för dessa inskränkningarstår det i princip var och en fritt att, vare sig denne har utbildning föryrket eller inte, utöva verksamhet på den egentliga hälso- och sjukvårdensområde. Som jag tidigare närmare utvecklat har däremot verksamhet motersättning på tandvårdens område i princip förbehållits de behöriga tandläkama.I verksamhet på hälso- och sjukvårdens och tandvårdens onuåde finns vidare ettsärskilt skydd för yrkestitlar och yrkesbeteckningar. Sålunda får t.ex. inteyrkesbeteckningen legitimerad sjuksköterska eller legitimerad sjukgymnastanvändas fritt. EnligtT-ÖVA kan tandhygienistemas yrkesverksamhet inte sägas innefatta risker för patientemaav sådan betydenhet att en lagstadgad ensamrätt till yrket är motiverad.Däremot föreslår T-ÖVA att yrkesbeteckningen legitimerad tandhygienist ges ettstraffrättsligt skydd. Jag instämmer i utredningens uppfattning.Yrkesbeteckningen legitimerad tandhygienist bör därför ges ett sådant skydd.Skyddet bör liksom för övriga yrkesgmpper på hälso- och sjukvårdsområdetregleras i behörighetslagen. 3.5 Läkemedelskostnader vid förskrivning avfluorpreparat P- 1990/91:138 Mittförslag: Den prisnedsättning eller kostnadsbefrielse för läkemedel som enpatient erhåller enligt lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader,m.m. skall gälla även de läkemedel som förskrivs av legitimeradetandhygienister i enlighet med de föreskrifter som kan komma att meddelas. Skälenför mitt förslag: I i framtidenstandvård föreslås att om tandhygienisterna delvis skall svara för deregelbundna tandvårdsbesöken de bör ges rätt att förskriva fluorpreparat.Utredningen om översyn av tandvårdsutbildningama m.m. har som tidigare nämnts fömtsattatt eleverna på den nya utbildningslinjen inom den kommunala högskolanundervisas i medikamentell behandling (fluor i olika former) av karies. Enligtlagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m. erhåller enpatient, med vissa undantag, läkemedel kostnadsfritt eller till nedsatt pris omläkemedlet har förskrivits av en läkare eller tandläkare. Med läkemedel förståsi detta sammanhang sådana för människor avsedda varor, på vilkaläkemedelsförordningen (1962:701) skall tillämpas. Förskrivning av läkemedelfår enligt läkemedelsverkets och föreskrifter göras endast avläkare och tandläkare samt beträffande medel som används i födelsekonlrollerandesyfte av vissa bammorskor. Även distriktssköterskor som deltar i vissförsöksverksamhet har rätt att förskriva läkemedel enligt de föreskrifter somsocialstyrelsen utfärdar. Jagdelar uppfattning att tandhygienister bör få förskriva fluorpreparat.Om läkemedelsverkets och föreskrifter utvidgas till attomfatta även viss förskrivningsrätt för legitimerade tandhygienister bör den prisnedsättningeller kostnadsbefrielse för läkemedel som en patient erhåller enligt lagen(1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader, m.m. gälla även de läkemedelsom har förskrivits av tandhygienist. De läkemedel som omfattas avtandhygienistens förskrivningsrätt bör inte bli dyrare för patientema än om entandläkare hade förskrivit läkemedlen i fråga. Ändringen föreslås träda i kraftden . 4 Tandläkarnas specialistutbildning Pop. Svensktandvård har intemationellt sett ett mycket gott anseende. En starkt bidragandeorsak till detta har varit den fördjupning av kunskapema inom olikaämnesområden som har varit möjlig genom väl utvecklade kliniska specialiteter.Av remissvaren över rapporten framgår t.ex.att den kompetens som i utvecklats inom specialiteten odontologiskröntgendiagnostik har tjänat som inspiration för flera länder. Genomsin nära relation till de odontologiska och medicinska fakulteterna fungerarspecialisterna som länken mellan universiteten och den kliniska vardagen. På såsätt kan nya kunskaper inom grandforskning och klinisk forskning snabbtomsättas till kliniskt handlande. Kunskapsutvecklingeninom tandvården har, inte minst under det senaste årtiondet, varit mycketbetydande. Det gäller såväl den förebyggande tandvården som utvecklingen avnya behandlingsmetoder och tekniker, t.ex. implantatprotetik. Den snabbakunskapsutvecklingen medför att specialisterna blir en viktig resurs såväl föratt säkra kvaliteten i den framtida tandvården som för att medverka i fort- ochvidareutbildningsverksamheten inom allmäntandvården. Om en sådan efteratbildningskall kunna bedrivas effektivt och till rimliga kostnader måste den kunna bedrivassåväl lokalt som regionalt. Landstingensansvar för specialisttandvården har inneburit att verksamheten inte harkoncentrerats till storstadsområdena utan kunnat spridas över landet. Genom attspecialiseringstjänstgöringen har varit tillgänglig såväl inom ramen för deodontologiska fakultetemas verksamhet som vid utbildningsinstitutioner inomvissa landsting har även denna kunskapsutveckling kunnat få en jämnarefördelning över landet med de positiva effekter detta inneburit för den övrigatandvården. Somtidigare framgått (avsnitt 2.1) är förhandlingama om en kommunalisering avtandvården vid de odontologiska fakulteterna ännu inte avslutade vid samtligafakulteter. Detta skulle enligt riksdagsbeslutet (prop. 1978/79:41, UbU23, rskr.205) vara en föratsättning för att införa en ny specialistutbildning. Jagbedömer dock att behovet av en reformering av uppläggningen avspecialistutbildningen samt ett klarläggande av fördelningen av ansvaret förutbildningen nu är så starkt att frågan, trots tidigareställningstagande, bör aktualiseras. Jagbedömer en fortsatt utveckling av kunskaperna inom tandvården och en överföringav dessa kunskaper till alla som är verksamma inom tandvården som angelägen. Avremissvaren från framför allt tandvårdshuvudmännen framgår att huvudmännendelar denna bedömning. Så t.ex. framhåller att specialistfunktionemagenom att tillföra kunskap till tandvården har haft och har en stor del i denpositiva utvecklingen av tandvården i . framhåller attspecialisten är betydelsefull för tandhygienisten ihygienis- Prop.1990/91:138 tens utvecklingsarbete, ämnesfördjupning och fortbildning. Jagdelar även den av attämnes- och kunskapsfördjupningen bör omfatta inte bara odontologiska ämnen utanäven det beteendevetenskapliga området. Motbakgmnd av att sjukdomsutveckling i första hand bör förebyggas blirspecialistkunskaper inom änmesområden som innefattar diagnostik och profylaktikinte minst viktiga. Jagvill framhålla att en hushållning bör ske med specialistresursema.Andelen specialister inom tandvården är dock i förhållande till sjukvårdenbegränsad. Dessa resurser kräver omfattande utbildningsinvesteringar även omdet är viktigt att komma ihåg att de ger många positiva "spin-off"-effekteräven för dem som svarar för utbildningen. Förslageni rapporten har även utformats med utgångspunkt från att allmäntandläkamasställning stärks inom såväl folktandvården som privattandvården. I rapportenföreslås att det bör finnas ett statligt stöd för efteratbildningav tandvårdspersonal. Jagvill starkt understryka vikten av att en möjlighet till vidareutveckling och efteratbildningges till alla personalkategorier inom tandvården. Jag är dock inte beredd attföreslå något statligt stöd till derma form av utbildning. Den är somstatskontoret har påpekat att jämställa med sådan fort- och vidareutbildningsom i andra sammanhang bekostas av arbetsgivaren eller den enskilde. Genomefteratbildning inom allmäntandvården kommer vissa arbetsuppgifter som i dagutförs inom specialisttandvården att överföras till allmäntandvården. Ävenmotsatt utveckling kan bli aktuell. Vissa åtgärder kan komma att vara såsällsynta inom allmäntandvården att allmäntandläkaren inte har erforderligkompetens eller träning för att utföra dem. Minbedömning är att arbetsfördelningen mellan allmäntandläkare och specialisttandläkaremed all sannolikhet kommer att vara skiftande mellan olika delar av ochmellan olika kliniker beroende på bl.a. geografiska avstånd, personalsammansättningoch kompetensprofilen vid klinikema. Det är självfallet viktigt att kvalitetenoch säkerheten i vården upprätthålls som den reella kompetens som fiimshos olika personer i vården kan brukas. Målenför specialistutbildningen är desamma som för all tandvård, dvs. en godtandhälsa och en tandvård på lika villkor för hela befolkningen. Tandvårdenskall bl.a. vara av god kvalitet och lägga särskild vikt vid förebyggandeåtgärder och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen.Den skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. () pekar på att målen i tandvårdslagen är en viktigutgångspunkt inte minst med tanke på människor med olika fimktionsnedsättningar. Avgränsningenav och innehållet i olika specialiteter blir beroende av forskningen ochtandvårdens utveckling. Det finns därför begränsade möjligheter att på förhandbedöma och reglera antalet specialiteter och deras inriktning. Det gällerdärför att skapa ett system som är flexibelt och successivt kan anpassas tillnya fömtsättningar i samhällsutvecklingen, finansieringsformer ochsjukdomspanoramat utan att det krävs stora insatser för att utreda och förändraregelsystemet. har medanledning av propositionen och den västeuropeiska integrationen (prop.1987/88:66, UU24, rskr. 245) angett vissa riktlinjer för ett brettvästeuropeiskt samarbete. Av propositionen framgår bl.a. att skallmedverka i EFTAs och EGs arbete på att avskaffa fysiska, tekniska och fiskalahinder i syfte att så långt möjligt skapa en fri rörlighet för varor, tjänster,människor och kapital i . Det svenska regelsystemet inom tandvårdenbör därför medge en framtida harmonisering med motsvarande regelsystem iVästeuropa. 4.2 System med målbeskrivningar för de olika specialiteterna Mittförslag: Dagens detalj reglerade system som innebär att specialistkompetenserhålls efter ett visst antal tidsbestämda tjänstgöringar inom olikaodontologiska ämnesområden ersätts av en ordning med målbeskrivningar för deolika specialiteterna. I målbeskrivningama skall anges de kunskaper,färdigheter och förhållningssätt som tandläkaren skall ha tillägnat sig för atthan/hon skall anses ha uppnått specialistkompetens. Kompetensutveckling skergenom systematisk kursundervisning och praktisk tjänstgöring under handledning. Kostaadsansvaretför den teoretiska undervisningen skall åvila huvudmännen. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Utredningen har inte uttalat sig ifråga om kostnadema för den teoretiska undervisningen. Remissinstanserna:De remissinstanser som har uttalat sig i denna fråga har tillstyrktutredningens förslag. Ett flertal av de remissinstanser som uttalat sig om kostnademaför specialistutbildningen anser att staten bör svara för kostnadema för denteoretiska undervisningen. Skälenför mitt förslag: Liksom utredningen och remissinstansema anser jag att dagensdetalj reglerade system bör ersättas av ett mer flexibelt system byggt påmålbeskrivningar för de olika specialiteterna. Genom en sådan uppläggning kanutbildningsinnehållet vid olika utbildningsenheter variera och tillgodose ävenlokala behov. Huvudmännen får möjligheter att välja mellan olikautbildningsalternativ, vilket kan stimulera till en fortsatt utveckling avutbildningsinnehållet i samverkan mellan huvudmännen och utbildningsenheterna.Socialstyrelsen bör besluta om målbeskrivningama för olika specialiteter. Olikautbildningsinstitutioner bör inbördes stämma av sina erfarenheter Prop.1990/91:138 av det nya systemet med målbeskrivningar så att jämförbar kvaliteti specialistutbildningen erhålls. Såvälomfattningen av den allmäntjänstgöring som skall föregå specialisttjänstgöringensom utbildningstidens längd bör kunna variera mellan olika specialiteter. Härhar EG kravet att specialistutbildningen för de av EG erkända specialitetemaskall omfatta heltidstjänstgöring. Utbildning på deltid kanmedges under vissa förhållanden. TSU 89 föreslår att målformuleringarna skallinnehålla en uppskattad utbildningstid. Vidare föreslår utredningen att det ide bestämmelser som reglerar specialistutbildningen bör anges attutbildningstiden inte får underskrida den av EG beslutade tiden om intesärskilda skäl föreligger. Genom detta anser utredningen att EGs krav på enbestämd utbildningstid är uppfyllt. Jag delar utredningens bedömning. Fören meningsfull och kvalitativt godtagbar utbildning krävs tillgång på i förstahand kliniskt kunnande men också vetenskaplig erfarenhet och pedagogisk insikt.Vid utbildningskliniken/klinikerna bör behandlas i princip alla typer avpatientfall som förväntas ingå bland den blivande specialistens patienter.Saknas en viss typ av patientfall har klinikchefen/utbildningsansvarigansvaret för att den blivande specialisten får tillfälle att komma i kontaktmed dessa patientfall vid annan klinik. Det bör utöver handledaren finnasytterligare specialister som kan hjälpa tandläkaren under utbildning närhandledaren inte är i tjänst. Ivissa fall kommer specialistutbildning delvis att ske vid annan klinik, s.k.satellitklinik. Även i dessa fall måste kliniken uppfylla kraven i en sådanutsträckning att en tillfredsställande kvalitetsnivå på utbildningen kanupprätthållas. Klinikchefen/utbildningsansvarig vid "moderkliniken" måstesvara för att utbildningen får en godtagbar uppläggning. TSU89 föreslår att utbildningsklinikema skall godkännas av . Dettagäller även den kommunala tandvård som bedrivs i anslutning till deodontologiska fakulteterna. För godkännande skall kliniken presentera ettutbildningsprogram. Jag delar utredningens uppfattning. börange riktlinjer för vilka kriterier som kliniken skall uppfylla för att denskall kunna godkännas som utbildningsklinik. Ett samarbete i dessa frågor börske med huvudmännen. Klinikchefen/utbildningsansvariginom kliniken bör, som utredningen har föreslagit, ha ansvaret för att dentandläkare som söker erhålla specialistkompetens inom ett verksamhetsormådesom företräds av kliniken, erbjuds sådan tjänstgöring att målbeskrivningenskrav kan uppnås. Jagbedömer att det är av stor vikt att handledaren kontinuerligt bildar sig enuppfattning om den blivande specialistens kompetens och stöder dennesutveckling så att målbeskrivningens krav kan uppfyllas. Det ankommer påklinikchefen/utbildningsansvarig att göra en samlad bedömning om och när målenför specialistutbildningen har uppnåtts. ' Socialstyrelsenbör, som , utfärda specialistkompetensbevis. Ett kompetensbevis skall gmndasig på den ansvarige klinikchefens bedömning att målbeskrivningens krav förden sökta specialiteten är uppfyllda. bör ocksåange på vilket sätt klinikcheferna skall doku- Prop. 1990/91:138 mentera attspecialistkompetens bedöms ha uppnåtts så att styrelsen har möjlighet attstämma av uppgiftema mot den aktuella målbeskrivningen. Genomden uppläggning jag har föreslagit för utformningen av specialistutbildningenfinns en överensstämmelse med EGs beslutsordning i motsvarande direktiv. Remissinstansemaframhåller dock att arbetet med att utforma och revidera utbildningsbestänunelsemaför specialiteter inom EG-ländema pågår. En fortlöpande bevakning bör därförske från svensk sida så att regelsystemen kan harmoniseras. Regeringenbör, liksom , besluta om vilka specialiteter som skall finnas. Dettaöverensstämmer med beslutsordningen för läkarnas specialistutbildning. Såvälspecialitetsindelningen som målbeskrivningama bör bli föremål för enregelbunden översyn och revidering. Utredningensdirektiv angav att strävan borde vara att minska antalet specialiteter. Ipropositionen om riktlinjer för specialiseringstjänstgöring för läkare m.m.anges att begreppen specialitet och specialistkompetens har en lång traditioninom hälso- och sjukvården. Förslag till målbeskrivningar har utarbetats meddessa traditionella begrepp som utgångspunkt. Sådana förslag har utarbetats för60 specialiteter, bl.a. företagshälsovård och socialmedicin. Denna uppläggninghar i princip accepterats i propositionen 1988/89:138. har inte haftnågra invändningar mot detta synsätt vid behandlingen av propositionen. Enligtmin mening bör, även inom tandvården, det traditionella specialitetsbegreppetbibehållas. En mycket viktig orsak till detta är hänsynen tillpatientsäkerheten. En specialitet bör vara ett avgränsat odontologisktkunskapsområde. För att kunna utföra mer komplicerad diagnostik eller merkomplicerade behandlingar inom området behövs flerårig utbildning och kliniskträning under handledning. Den tandläkare som uppfyller uppställdakompetenskrav inom något av dessa områden bör benämnas specialisttandläkare. Behovetav en samlad syn på tandvårdsinsatser av olika slag för patienten får lösasdels genom att utbildningen av olika specialister integreras och samordnas,dels genom organisatoriska lösningar som skapar föratsättningar för en samsynpå patienten och ett konstraktivt samarbete över kompetens- och specialitetsgränsema. Ensådan utveckling mot samlade organisatoriska lösningar med ett samarbete över specialitetsgränsemapågår redan. Av remissvaren framgår t.ex. att läns landstingplanerar en samlad specialistklinik som kan tillgodose patientemas multiplabehov. I finns redan en samlad enhet förspecialisttandvård för vuxenpatienter med specialitetema protetik (oralprotetik),endodonti (rotbehandling), parodontologi (tandlossningssjukdomar) ochämnesområdet bettfysiologi. mån nya specialiteter inlemmas i EGs direktiv bör, om det fmns en gemensamsyn på specialitetsbegreppet, en avstämning snabbt kunna ske mot avgränsningoch innehåll för de svenska specialitetema. regler är sådana att omminst två länder begär att få en ny specialitet Prop. 1990/91:138 uppfördbland de erkända specialitetema detta skall tillmötesgås. Jagavser att föreslå regeringen att skall få i uppdrag att motbakgrand av de synpunkter som redovisats i detta ärende inkomma med förslagtill specialiteter inom tandvården. Jag vill i detta sammanhang särskiltframhålla de behov av fördjupade kunskaper som finns för patienter med bl.a.handikapp samt olika sjukdomstillstånd som medför ökade tandvårdsbehov. Förslagtill specialiteter bör utformas efter samråd med bl.a. samt universitets- och högskoleämbetet.Socialstyrelsen bör som ett underlag för regeringens ställningstagande till specialitetemainkomma med förslag till målbeskrivningar. Utredningensförslag om att införa särskilda behörighetsämnen som är statligt reglerade börmot den angivna bakgmnden inte genomföras. Ipropositionen om tandläkamas utbildning (prop. 1978/79:41) förordadeföredraganden att staten skulle svara för kostnadema för undervisningen.Riksdagen hade inga erinringar mot detta (UbU23, rskr. Kostnaderför specialistutbildning uppstår, i första hand, för den teoretiskaundervisningen. Genom att de tandläkare som genomgår specialistutbildningdeltar i specialisttandvården bidrar de till den vård som utförs inom dennaverksamhet. Jag har tidigare redovisat det interkommunala avtal som finns omersättning till utbildningsanordnama för den teoretiska utbildningen. Totalansvaretför kostnadema för specialistutbildningen av tandläkare bör, enligt min mening,kvarligga på tandvårdshuvudmännen. Detta innebär således en ändring avriksdagens tidigare beslut om att staten skulle överta ansvaret för kostnademaför den teoretiska undervisningen. Genomen sådan uppläggning bedömer jag att optimala föratsättningar föreligger för enavvägning mellan utbildningskostnader och den framtida nyttan av en sådanutbildningssatsning. En långt gående decentralisering av ansvaret förtandvårdens resultat och kostnader till tandvårdshuvudmännen kommer med allsannolikhet att leda till skillnader när det gäller resursval ochorganisatorisk struktur. Den samlade tillgängliga kompetensen och andra föratsättningarsom geografiska avstånd m.m. kommer att variera mellan olika huvudmannaormådenoch leda till olika behov av kompletteringar när det gäller ett tillskott avkompetens. Jaganser att med utgångspunkt från sitt tillsynsansvar bör svaraför uppföljning och utvärdering av specialistutbildningen. Vidare börsocialstyrelsen svara för en uppföljning av huvudmännens utbyggnad avspecialisttandvården inom ramen för en samlad bedömning av tandvårdens resultatoch kostnader inom varje huvudmannaområde. 5.1 Behörighet att utöva tandläkaryrket Mittförslag: Enbart legitimerade tandläkare skall yrkesmässigt få bedriva enskildtandläkarverksamhet. Skälenför mitt förslag: har hos regeringen begärt att 6 §behörighetslagen ändras så att endast den som har legitimation som tandläkareyrkesmässigt får bedriva enskild tandläkarverksamhet.