prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — getatt det skapas goda fömtsättningar från resurssynpunkt och i organisatoriskthänseende. I den mån hälso- och sjukvården övertar driftansvaret förundersökningsverksamheten är det sålunda av vital betydelse att detta beaktas iden nya organisationen. Jag utgår från att så kommer att ske hossjukvårdshuvudmännen. Kriminalvårds- och socialstyrelserna får anses ha ettgemensamt tillsynsansvar på denna punkt. Jag har diskuteratfrågan om överförande av den som är häktad och som skall genomgårättspsykiatrisk undersökning från häktet tiU den enhet där undersökningenskall utföras. Frågan humvida den nuvarande möjligheten att genomföra enrättspsykiatrisk undersökning beträflfande den som är häktad när han är intageni häkte bör finnas kvar även tar jag upp i nästa avsnitt. 1990/91:58 Bilaga 2 3.10 Möjligheten att utföra rättspsykiatrisk undersökningnär den misstänkte är intagen i häkte Mitt förslag: Omdet finns särskilda skäl, skall en rättspsykiatrisk undersökning beträflfandeen häktad kunna genomföras när denne är intagen i häkte. Beslut i en sådanfråga skall fattas av . Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen:Förslaget berördes inte närmare. Skälen för mitt förslag:Enligt 2 § KRPU utförs en rättspsykiatrisk undersökning av den som är häktadvid en rättspsykiatrisk klinik, om inte beslutar annat eftersamråd med . För de fall en rättspsykiatriskundersökning beträffande den som är häktad inte skall utföras vid enrättspsykiatrisk klinik föreskrivs i 7 § första stycket andra meningen LRPU attden misstänkte skall förvaras i kriminalvårdsanstalt eller häkte. Möjlighetenatt genomföra en rättspsykiatrisk undersökning när den misstänkte är intagen ikriminalvårdsanstalt eller häkte har tillkommit för att underlätta att läkareutanför den rättspsykiatriska organisationen skall kunna förordnas att utförasådana undersökningar (se prop. 1964:90 s. 75 och 1966:60 s. 11). Socialberedningensförslag innehåller ingen motsvarighet till den nuvarande regleringen på dennapunkt. Även bör detenligt min mening finnas ett visst utrymme för att genomföra enrättspsykiatrisk undersökning beträffande den som är häktad när denne ärintagen i häkte. Det bör emellertid här vara fråga om rena undantagssituationernär denna möjlighet skall få utnyttjas. Som exempel kan nämnas fall där denmisstänkte vid någon tidigare undersökning hotat personalen på den enhet därundersökningen normalt skulle utföras. Andra exempel är fall där risken förförsök till rymning eller fritagning ställer särskilda krav på lokalemassäkerhetsmässiga utformning eller där s. k. åklagarrestriktioner kan vara svåraatt upprätthålla på andra institutioner än ett häkte. Jag utesluter inte attproblem av detta slag kan få ökad betydelse i framtidensom en följd av den organisationsförändring som är avsedd att genomföras. Manmåste också räkna med att det kan inträffa fall där det är praktiskt omöjligtatt föra över den misstänkte till undersökningsenheten som stårtill förfogande för undersökningen. Det är därför nödvändigt att den angivnamöjligheten finns kvar. Däremot bör möjligheten att förvara den häktade i enkriminalvårdsanstah under undersökningen slopas, något som jag strax skallåterkomma till (avsnitt 3.11). En ny organisation påområdet där det kan förekomma undersökningsenheter inom hälso- och sjukvårdenmedför enligt min mening att roll när det gäller prövningenav dessa frågor kan ifrågasättas. Enligt min mening är det naturligare attkriminalvårdsstyrelsen fattar beslut i frågan om en rättspsykiatriskundersökning av den som är häktad skah utföras när denne är intagen i häkte. Självfalletbör styrelsen innan den fattar beslut samråda med vederbörandeundersökningsenhet. 1990/91:58 Bilaga 2 3.11 Möjligheten att ta in den misstänkte ikriminalvårdsanstalt i avvaktan på rättspsykiatrisk undersökning Mitt förslag:Möjligheten slopas att i avvaktan på en rättspsykiatrisk undersökning ta in densom är häktad i en kriminalvårdsanstalt. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen:Förslaget berördes inte närmare. Skälenför mitt förslag: Enligt 7 a § LRPU får den som är häktad och skall genomgårättspsykiatrisk undersökning förvaras i en sådan kriminalvårdsanstah elleravdelning av kriminalvårdsanstalt som är sluten, om det kan förutses att detkommer att dröja avsevärt innan undersökningen kan inledas. Regeln infördes isyfte att minska olägenheteraa av de långa väntetiderna vid rättspsykiatriskaundersökningar av häktade (se prop. 1969:22 s. 24 ff.). Möjligheten att förvarahäktade på kriminalvårdsanstalt i väntan på rättspsykiatrisk undersökning tillkomurspmngligen . Den var emellertid avsedd som ett provisorium i avvaktanpå att förhållandena inom undersökningsväsendet förbättrades (se prop. Den angivna möjlighetenhar utnyttjats sällan i praktiken. Då så skett har de som flyttats över tillkriminalvården i första hand placerats på en psykiatrisk avdelning. Sedansommaren 1985 har överflyttning förekommit endast i något enstaka fall. ,vars förslag till förenkling av det rättspsykiatriska förfarandet innebar bl.a. att häktade som regel skulle vara kvar i häkte under undersökningen, ansågatt den aktuella möjligheten kunde avskaffas (SOU 1977:23 s. 373). Ävensocialberedningens förslag innebär att möjligheten slopas. Vidremissbehandlingen av beredningens förslag har frågan inte närmare berörts. Isamband med att socialutskottet behandlade frågan om långaväntetider för rättspsykiatriska undersökningar pekade utskottet på möjlighetenatt överföra häktade till kriminalvården (SoU 1986/87:15 s.10). Enligt utskottet kunde detta bidra till att förbättra förhållandena underväntetiden för åtminstone vissa intagna. Jag har förståelse föruppfattningen att det med nuvarande system finns behov av en möjlighet att föraöver häktade till kriminalvårdsanstalt i avvaktan på rättspsykiatriskundersökning. Fömtsättningarna för att kunna undvika väntetider ochköer bör emellertid enligt min bedömning bli betydligt bättre än genom deorganisatoriska förändringar som är avsedda att genomföras. Jag anser detockså vara diskutabelt från principiell synpunkt att lagstiftningen är anpassadtill dröjsmål på det här området. Avgörande för frågan anser jag emellertidvara det behandlade förslaget om att det i lagstiftningen skallföreskrivas att den som är häktad senast från det att beslutetom undersökning kom in till undersökningsenheten skall föras över till denna.Som jag ser det ger en regel av denna innebörd från principiell synpunkt ingetutrymme för en möjlighet av det aktuella slaget. Något praktiskt behov av ensådan torde inte heller finnas. En ny reglering av det rättspsykiatriskaundersökningsförfarandet bör därför inte innehålla någon motsvarighet tillreglerna i 7 a § LRPU. 1990/91:58 Bilaga 2 3.12 Användningen av tvångsåtgärder mot en häktad somgenomgår rättspsykiatrisk undersökning Mitt förslag:Möjligheteraa att använda tvångsåtgärder mot den som är häktad och intagen påen enhet för rättspsykiatrisk undersökning, vare sig enheten drivs av stateneller av en sjukvårdshuvudman, skall vara desamma som beträffande den som ärhäktad och genomgår rättspsykiatrisk vård. Det innebär att regleringen ihäkteslagen skall tillämpas endast såvitt avser s. k. åklagarrestriktioner ochatt beträffande tvångsåtgärder i övrigt bestämmelseraa i lagen om psykiatrisktvångsvård skall tillämpas. Vidare innebär det att kriminalvårdsstyrelsenbeträffande en viss häktad patient skall få besluta om inskränkningar i rättenatt kommunicera med utomstående, om det är påkallat från ordnings- ellersäkerhetssynpunkt. Förslaget i 1986 årspromemoria innehåller ingen motsvarighet till mitt förslag. Hearingen:Frågoma berördes inte. Skälen för mitt förslag:Enligt nuvarande ordning gäller att häkteslagen är tillämplig på var och en somär häktad oavsett var han förvaras. Lagen skall alltså tillämpas på häktadeockså när de är intagna på en rättspsykiatrisk klinik (se prop. 1975/76:90 s.38). Även en fömndersökningsledares eller åklagares befogenheter i behandlingsfrågorenligt 16 § häkteslagen att besluta om s. k. åklagarrestriktioner gäller alltsåi fråga om häktade som är intagna på rättspsykiatriska kliniker. Dennuvarande ordningen vilar på uppfattningen att de behov som gör Prop.1990/91:58 sig gällande för de häktade undersökningsfallen i princip skallkunna Bilaga 2 tillgodoses inom ramen för de allmänt gällandebehandlingsreglerna (se prop. 1975/76:90 s. 38). Vid häkteslagens tillkomstbetonades emellertid angelägenheten av att verkställighetsföreskrifterna tilllagen utformades med tillbörligt beaktande av förhållandena vid derättspsykiatriska klinikerna. Enligt föredragande statsrådet borde framgåbl.a. att den beslutanderätt som för de allmänna häktenas del tillkommerhäktesföreståndare skall utövas av klinikchefen i fråga om häktade som ärintagna på en rättspsykiatrisk klinik (a. prop. s. 38). En sådan föreskrift harockså tagits in i 1 § tredje stycket häktesförordningen. Enligt nuvarandereglering gäller vidare att har att meddela beslut av mergenerell räckvidd när det gäller häktade som är intagna på rättspsykiatriskakliniker (se 7 § första stycket, 17 § 3 och 20 § häktesförordningen). Bestämmelsernai häkteslagen om bl.a. användande av olika tvångsåtgärder skall alltså tillämpasvid de rättspsykiatriska klinikerna i fråga om häktade som är intagna förrättspsykiatrisk undersökning. Däremot kan föreskrifterna i LSPV inte tillämpasvid dessa kliniker. Att det i praktiken har uppstått vissa svårigheter iverksamheten vid klinikerna till följd av att LSPV inte kan tillämpas haruppmärksammats av JO Sverne (JO:s dnr 150-1985). Socialberedningenhar inte närmare diskuterat frågan om behandlingen av häktade som genomgårrättspsykiatrisk undersökning. Frågorna har inte heller berörts vidremissbehandlingen av beredningens förslag. Tidigarei dag har chefen för tagit upp frågan om behandlingen avhäktade som genomgår psykiatrisk tvångsvård eller psykiatrisk vård ifrivilliga former och som förts över till sådana sjukvårdsinrättningar däräven rättspsykiatriska undersökningar beträffande bl.a. häktade skall fågenomföras (bil. 1 avsnitt 4.5.4 och 4.6). Hennes förslag i detta avseendeinnebär att häkteslagen skall vara tillämplig i dessa fall endast såvitt avseråklagarrestriktioner och att beträffande användande av tvångsåtgärder i övrigtde av henne föreslagna bestämmelseraa i ämnet i den allmänna regleringen avpsykiatrisk tvångsvård skall tillämpas. I det enskilda fallet skall emellertidenligt förslaget få förordna om särskilda inskränkningari rätten att ta emot och skicka försändelser, att ta emot besök och att samtalai telefon, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt. Enligtchefens för förslag skall vidare den som är häktad ochgenomgår rättspsykiatrisk undersökning kunna ges psykiatrisk tvångsvård vidundersökningsenheten även när undersökningen genomförs vid en enhet som drivsav staten. Förslaget innebär att beträffande användande av tvångsåtgärder idessa vårdfall den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård skall varatillämplig. Enligtmin mening bör det skapas en enhetlig reglering av möjligheteraa att använda tvångsåtgärder mot häktade som genomgår rättspsykiatrisk undersökning, vare sig det sker vid en enhet som drivs av staten eller av en sjukvårdshuvudman, och häktade som vistas på enheter inom hälso- och sjukvården för psykiatrisk tvångsvård eller psykiatrisk vård i frivilliga 521 Skillnader iregleringen av möjligheterna att använda tvångsåtgär- Prop. 1990/91:58 olika kategorier av patienter och undersökningsfall vid de aktuella Bilaga 2 enheterna bör naturligtvis upprätthållas endast i den mån det ärbefogat från saklig synpunkt. Och det är t. ex. med hänsyn till personalen vidde olika enheterna av intresse att regleringen för enskilda fall är så enkeloch enhetlig som möjligt. Fråndessa utgångspunkter anserjag att samma reglering bör gälla i de olika fallenbeträffande möjligheterna att använda tvångsåtgärder mot häktade som vistas påde aktuella enheteraa inom hälso- och sjukvården eller som drivs av staten. Jaganser sålunda att den ordning som chefen för har föreslagitbeträffande häktade som genomgår psykiatrisk tvångsvård eller psykiatrisk vårdi frivilliga former vid sådana enheter (se bil. 1 avsnitt 4.5.4 och 4.6) börgälla även i fråga om häktade som där genomgår rättspsykiatrisk undersökningutan att ges psykiatrisk vård. Detsagda innebär till en början att häkteslagen bör tillämpas endast såvitt avseråklagarrestriktioner. Jag ser detta som en fördel inte minst från praktisksynpunkt, eftersom det har visat sig ge upphov till vissa svårigheter atttillämpa regelsystemet i häkteslagen på förhållandena vid de rättspsykiatriskaklinikerna. Vidare bör de regler för användning av tvångsåtgärder som enligtchefens för förslag skall gälla vid den allmännapsykiatriska tvångsvården få tillämpas även i de nu aktuella fallen. Om det ärpåkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt, bör dessutomkriminalvårdsstyrelsen beträflfande en viss patient få besluta om särskildainskränkningar i rätten att ta emot och skicka brev o.d., att ta emot besök ochatt samtala i telefon. Denav mig föreslagna ordningen kommer till uttryck i 19 § i det förslag tilländring i häkteslagen som chefen för har lagt fram tidigarei dag. Enligt9 a § LRPU har chefen för en rättspsykiatrisk klinik möjligheter att hålla kvarbrev eller handlingar av annat slag från den som är häktad och intagen påkliniken för rättspsykiatrisk undersökning. Bestämmelserna 1976 som en motsvarighet till föreskrifterna i 15 § LSPV (se prop.1975/76:90). Som framgått av vad chefen för har anfört(bil. 1 avsnitt 3.5.2) innebär den föreslagna lagen om psykiatrisk tvångsvårdatt bestämmelserna i 15 § LSPV inte får någon motsvarighet i den nya lagen.Detsamma gäller förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård, som är avsedd atttillämpas beträflfande bl. a. den som är häktad. Med hänsyn härtill saknas detenligt min uppfattning skäl att nu ta upp en motsvarighet till 9 a § LRPU. 3.13Möjligheten att ta in s. k. frifotingar med tvång på en undersökningsenhet Prop.1990/91:58 Bilaga 2 Mitt förslag: S.k. frifotingar som underlåter att inställa sig till en rättspsykiatriskundersökning skall liksom nu kunna tas in med tvång på den enhet därundersökningen skall göras. Detsamma gäller som , om det finns något annatskäl att anta att den misstänkte inte kommer att medverka till undersökningen.Den tid under vilken denne får hållas kvar får bestämmas till högst två veckormed möjlighet till fortsatt kvarhållning ; motsvarandetider enligt nuvarande ordning är i båda fallen högst . Möjligheteraaatt använda tvångsåtgärder mot denne under vistelsen på undersökningsenhetenskall med vissa undantag vara desamma som beträffande häktade som genomgårrättspsykiatrisk undersökning. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen:Förslaget berördes inte närmare. Skälen för mitt förslag: 19 § första stycket LRPU föreskrivs följande. Om den som är på fri fotunderlåter att inställa sig till rättspsykiatrisk undersökning eller om detföreligger något annat skäl att anta att han inte kommer att medverka tillundersökningen frivilligt, får rätten besluta att han skall tas in på en vissrättspsykiatrisk klinik. 1 beslutet skall fastställas den längsta tid, , under vilken den misstänkte får hållas kvar på kliniken. Omundersökningen inte kan avslutas inom den fastställda tiden, får rättenbesluta om fortsatt kvarhållning under ytterligare högst . Socialberedningens förslaginnebär att den tid som en s. k. frifoting får hållas kvar för undersökning påen rättspsykiatrisk vårdenhet får bestämmas till högst en månad, med möjlighettill två veckors förlängning (SOU 1984:64 s. 439, 465). Förslaget har intenärmare berörts under remissbehandlingen. Enligt vad jag harinhämtat utnyttjas möjligheten till intagning med stöd av 9 § LRPU sällan ipraktiken. Även i fortsättningen bör det emellertid enligt min mening finnasmöjlighet att inför en rättspsykiatrisk undersökning av en person som är påfri fot ta in denne på den aktuella enheten och hålla kvar honom med tvång.Liksom enligt nuvarande möjlighet (se prop. 1966:60 s. 17) bör naturligtvisdenna ordning utnyttjas restriktivt. I linje med den förkortning avundersökningstideraa som jag har föreslagit beträffande den som är häktad bör ävenden nu aktuella undersökningstiden förkortas. Den del av undersökningen sompåkallar att den misstänkte finns intagen bör kunna begränsas till högst tvåveckor. Här liksom då den misstänkte är häktad bör möjlighet finnas tillförlängning. Jag anser att bör kunna vara högst lika lång som den tidsom normalt högst bör åtgå, dvs. I fråga om den som inte ärhäktad men som är intagen på en rättspsykiatrisk klinik med stöd av 9 § förstastycket LRPU gäller enligt paragrafens andrastycke att han får hindras att lämna kliniken och i övrigt underkastas Prop. 1990/91: 58 dettvång som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med intagningen Bilaga 2 ellerför att skydda honom själv eller omgivningen. Av 1 § andra stycket häktesförordningenföljer att förordningen i tillämpliga delar gäller även a. den som har tagits in på en rättspsykiatrisk klinik med stödav 9 § första stycket LRPU och att i fråga om sådan tillämpning särskiltskall beaktas anledningen till intagningen och dennas varaktighet. Socialberedningensförslag i fråga om tvångsåtgärder mot frifotingar som tvångsintas förundersökning innebär att motsvarande bestämmelser tillämpas som vid psykiatrisktvångsvård (SOU 1984:64 s. 431, 465). Förslaget har inte närmare berörts underremissbehandlingen. Somhar framgått av det nu sagda och av redogörelsen i det föregående (avsnitt3.12) för möjligheterna att använda tvångsåtgärder mot den som är häktad ochgenomgår rättspsykiatrisk undersökning innebär nuvarande ordning attbehandlingen av häktade och av andra som tagits in med tvång på enrättspsykiatrisk klinik för undersökning endast är delvis gemensamt reglerad.Jag anser emellertid att det av både principiella och praktiska skäl saknasanledning att i detta avseende göra någon annan skillnad mellan dessakategorier än vad som betingas av att en person av den ena kategorin är häktadpå gmnd av misstanke om brott medan en person av den andra kategorin inte harunderkastats detta tvångsmedel. Till detta kommer att bestämmelserna i 9 §andra stycket LRPU, som gäller dem som inte är häktade och som nära anslutertill 13 § LSPV, lider av samma brister som den sist nämnda bestämmelsen i frågaom överensstämmelse med 2 kap. regeringsformen (jfr även 7 § tredje stycketLRPU). Jag får här hänvisa till vad chefen för har anfört ianslutning till förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård (bil. Motden angivna bakgmnden anser jag att möjligheterna att använda tvångsåtgärdermot den som med tvång har tagits in på en undersökningsenhet förrättspsykiatrisk undersökning skall vara i princip desamma som jag föreslagit idet föregående beträflfande häktade som genomgår sådan undersökning. S. k.åklagarrestriktioner bör naturligtvis inte kunna användas i de nu aktuellafallen. Inte heller är det sakligt motiverat att ge kriminalvårdsstyrelsenbefogenhet att i ett visst fall besluta om inskränkningar i rätten att ta emoteller skicka försändelser m. m., att ta emot besök eller att samtala i telefon.1 övrigt bör emellertid samma regler gälla för de två olika kategorierna. Jagfår här hänvisa till mitt förslag i det föregående beträffande häktade (avsnitt3.12). Av samma skäl som jag har anfört beträflfande häktade bör det inte tasupp någon motsvarighet till möjligheten enligt 9 a § LRPU att hålla inne brevfrån tvångsintagna som lider av psykisk sjukdom. 3.14Andra former av utredning än rättspsykiatrisk undersökning Prop.1990/91:58 Bilaga 2 Mitt förslag: Föratt en lagöverträdare skall få överlämnas till rättspsykiatrisk vård, som inteär förenad med särskild utskrivningsprövning, skall det räcka att det i målethar inhämtats ett s. k. Ett sådant intyg skall innehålla uttalandeom de medicinska fömtsättningarna för sådan vård och avges av en rättspsykiatereller någon annan läkare med likvärdig kompetens. Är den misstänkte redanföremål för psykiatrisk tvångsvård, skall det i ett sådant fall räcka med ettutlåtande av vederbörande chefsöverläkare i stället för såsom nu avsocialstyrelsen. 1 andra fall då det inte är fråga om överlämnande tillrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning skall det förmöjligheterna att tillämpa den straffrättsliga regleringen för psykiskt stördalagöverträdare inte gälla några särskilda formella krav på utredningen om denmisstänktes psykiska tillstånd. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen: En deltagareifrågasatte om inte förfarandet med § 7-intyg måste ses över på gmnd av denökade betydelse det får till följd av förslaget. Från ett annat håll uttaladesatt det är lämpligare med en medicinsk bedömning från en central instans änfrån vederbörande överläkare. Någon ifrågasatte om en § 7- undersökning skallkunna utgöra gmnd för intagning för psykiatrisk tvångsvård. Skälen för mitt förslag:Av mina överväganden i det föregående har framgått att krav på att det harföretagits en rättspsykiatrisk undersökning i målet skall gälla vidtillämpningen av den föreslagna straffrättsliga regleringen för psykisktstörda lagöverträdare endast för vissa situationer. Mina förslag i dettahänseende innebär bl.a. att det inte skall krävas en sådan undersökning för atten domstol skall kunna överlämna en lagöverträdare till rättspsykiatrisk vårdsom inte är förenad med särskild utskrivningsprövning. Fråga uppkommer därförvilken utredning som bör godtas i stället för en rättspsykiatrisk undersökningi de sist nämnda fallen. Enligt min mening är detväsentligt att domstolen har tillgång till en kvalificerad psykiatriskbedömning av den tilltalade för att kunna ådöma påföljden rättspsykiatriskvård. Som har framgått av chefens för förslag överensstämmer emellertid regleringen av denna form av psykiatrisktvångsvård i väsentliga avseenden med bestämmelseraa i lagen om psykiatrisktvångsvård. Det är därför enligt min mening inte motiverat att det råder någonstörre skillnad i fråga om kravet på det medicinska underlaget för att de olikaformeraa av tvångsvård skall få tillämpas. Lagen om psykiatrisktvångsvård innebär bl.a. att vård enligt den lagen inledningsvis kräver att ettvårdintyg har utfärdats av en läkare och att därefter chefsöverläkaren vid denaktuella vårdinrättningen undersökt patienten (angående begreppet chefsöverläkare,se bil. 1 avsnitt 3.2.2). domstolsprövning avfömtsättningarna för sådan vård krävs endast när Prop. 1990/91:58 det blirfråga om längre vårdtider. Vid rättspsykiatrisk vård sker emeller- Bilaga 2 tidredan från början en domstolsprövning av vårdförutsättningarna. Jag anser medhänsyn härtill att det som medicinsk utredning för att sådan vård skall kunnages bör vara tillräckligt att en rättspsykiater eller någon annan läkare medlikvärdig kompetens på området funnit att de medicinska förutsättningarna förvården är uppfyllda, dvs. att den tilltalade lider av en allvarlig psykiskstörning och att det med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personligaförhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättningför psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Enligtmin mening bör ett medicinskt underlag av det nu angivna slaget kunna kommatill stånd genom att domstolen inhämtar ett s.k. § 7-intyg, som innehålleruttalande om de medicinska fömtsättningarna för rättspsykiatrisk vård utansärskild utskrivningsprövning är uppfyllda, från en läkare med dekvalifikationer som krävs. Jag förordar därför att domstolen får överlämna enlagöverträdare till sådan vård, om det i målet har inhämtats ett § 7-intyg avdet aktuella slaget. Jag vill tillägga att mitt förslag ligger i linje med detförslag som under lagstiftningsärendets beredning har framförts avrättspsykiatriska kliniken i om en ny form av § 7-intyg angående s.k. rättspsykiatrisk förbedömning (dnr 89 367).