prop · GE03152 · 1990-12-31 00:00:00 — Heltnyligen har regeringsrätten avgjort ett dit överklagat mål om disciplinansvardär frågan aktualiserades om ärendet var av sådan art att ordföranden i HSANfick ensam avgöra det i sak. att imdanröjasåväl HSANs beslut som kammanättens dom och återförvisa målet till för nybehandling. Regeringsrätten fann att det inte framstod som uppenbart attärendet inte kunnat leda till någon disciplinpåföljd och att vidsådant förhållande varit beslulsför endast med ordföranden och minst sex andraledamöter. Den lagtolkning som återspeglas i de redovisade domstolsavgörandenafår antas komma att påverka handläggningsordningen i . Enligt uppgift avgörHSANs ordförande numera endast undantagsvis ärenden ensam. Detta kommersannolikt att leda till - vilket framhållits av HSANs ordförande i skrivelsentill - att handlägg-ningstidema förlängs och balansen intelängre kan nedbringas uton i stället åter kan komma att öka, om inte andraåtgärder vidtas. Vid en efterhandsbedömning kan man sålunda konsfåtera, att intentionemabakom lagändringen inte fått den lagtekniska utformning som varit nödvändig. Mittförslag: Tillsynslagen ändras så att ordföranden i får fatta beslut sominnebär att ett disciplinärende avgörs i sak, om beslutet inte gäller en frågaav principiell beskaffenhet och det finns grundad anledning att anta attärendet inte kan leda till någon disciplinpåföljd. Promemoriansförslag: Överenssfåmmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har endast mindreerinringar mot det. Justitiekanslem (JK) ställer sig tveksam till förslaget påden grund att ordföranden härigenom ges en alltför omfattande befogenhet.Kammarrätten i avstyrker förslaget och anför bl.a. att en förbättradeffektivitet endast kan nås till en mindre grad av rättssäkerhet. Skälen för mitt förslag:Under 1980-tolet hade det hos uppkommit en mycket besvärande situationmed en betydande balans av icke avgjorda ärenden. Detta berodde i sin turfrämst på att antolet anmälningar ökat efter hand från omkring 7(X) år 1980till närmare 1 1988. Det visade sig inte vara möjligt att öka anteletavgjorda ärenden i sådan takt, att balansen av ärenden kunde hållas pä ennågorlunda godtog-bar nivå. Syftetmed den lagändring som genomfördes var att förenkla handläggningen vid HSANoch härigenom komma till rätto med de icke godtogbara balanserna och långa handläggningstidema.Den nya besfåmmelsen om ordförandebeslut har - som framgått - dock inte påsenare tid kuimat tillämpas på det sätt som man utgick från, när beslutet fattodes. Jagär medveten om att man vid på olika sätt gjort stora an- Prop. 1990/91:152strängningar för att komma till rätto med den ökande balansen och därmed deförlängda handläggningstidema. Det vore olyckligt, om den positiva utvecklingenav nämndens arbetssituation nu skulle avbrytos. Detto skulle sfå i strid mot detankar som låg bakom lagändringen och inte minst medföra betydandeolägenheter för de anmälda yrkesut-övama och för patientema. Enligt min mening brådskarsaken. Frågan är då vad som kan göras för att utan onödigt dröjsmål lösa densituation som uppkommit. Mankan naturligtvis acceptera att nämndens ordförande även i fortsättningen fårha en storkt begränsad behörighet att på egen hand avgöra ärenden i sak och försökalösa problemen med de långa handläggningstidema på något annat sätt, t.ex.genom ändringar i mtinema i fråga om utredning och föredragning. Inom detgällande regelsystemet kan dock några stora förbättringar av arbetssituationenknappast åstodkommas på det sättet. Såsomjag ser saken, bör därför den lösning som föreslås i promemorian prövas. Nuhar regeringen visserligen redan togit initiativ till att delvis reformeraprövningen av det offentligrättsliga disciplinansvaret inom hälso- ochsjukvården. har sålunda fått i uppdrag att bl.a. övervägaförenklingar av besfåmmelsema om HSANs verksamhet. Utredningen har också redanlämnat vissa förslag i den delen. Det är tänkbart att utredningen kommer attlägga fram ytterligare förslag som blir av värde när det gäller att få tillstånd förkortade hand-läggningstider. Nya besfåmmelser till följd av sådanaförslag kan dock inte komma i tillämpning förrän . Frågan om beslutförhelenvid bör därför prövas nu utan att tillsynsutredningens befånkandeavvaktas. En sådan lösning tillstyrks för övrigt i utredningens remissyttrande. Motden bakgrund som jag har redovisat ser jag det som angeläget att snarastgenomföra en lagändring som förtydligar besfåmmelsen om beslutförhelen vidnämnden på ett sådant sätt, att den bällre överenssfåmmer med den avsikt somlagstiftaren lidigare ultolat. En sådan reform skulle även ge möjlighetatt ägna mer tid åt de ärenden som kräver mera ingående överväganden. Detgäller nu att nännare to sfållning till hur en sådan ändrad beslutförhetsbesfåmmelsebör utformas. Behovetav etl fimgerande syslem för att enkelt och snabbi kunna avgöra sådana ärendenhos förvaltningsmyndigheter som inte kräver en mer ingående prövning ärväldokumenterat. Handläggningen av ärenden har därför i olika författningarreglerats mer eller mindre ingående. Avvägningen har därvid gjorls framför alllmellan kravet på rättssäkerhet och intresset av att handläggningen inte ionödan kompliceras och försenas. Kammarrätteni Slockholm har framhållit att effektivitet endasl kan nås till priset av enminskad grad av rättssäkerhet. Det beror dock självfallet på utformningen av enviss handläggningsregel, om den ger tillräcklig rättssäkerhet eller inte. I delhär sammanhangel bör man också tänka på atl del inte är tol om all geordföranden möjlighet alt på egen hand ålägga någon bland hälso-ochsjukvårdspersonalen disciplinpåföljd. Den an- Prop. maldesrättssäkerhet är med andra ord aldrig i fara. Vad det i sfållet gällerär att något öka ordförandens befogenhet atl i sak och slutligt pröva ärendensom inte leder till disciplinär åtgärd. frånregeringen förenklade handläggningen vid på det sättetatt ordföranden får avgöra ett ärende i sak, när det är uppenbart att ärendetinte kan leda till disciplinpåföljd, gjordes också bedömningen, att enökad effektivitet kimde uppnås uton att rättssäkerhetskraven sattes åsido.Det finns enligt min mening inte någon risk för att sådana farhågor somframförts skall behöva besannas, om ordföranden ges viss, begränsad rättatt i större utsträckning avgöra ärenden i sak. Denprincipiella avvägning som gjorts i promemorian finner jag i likhet med fleraav remissinstansema välmotiverad. Svårigheten är närmast att göra en sådanlagteknisk avgränsning, att ordförandens befogenhet vidgas i förhållande tillvad som anses gälla och erforderliga gränser sätts fördenna befogenhet. Omrekvisitet "grundad anledning anto" används innebär del i allmänhet etlnågol lägre krav på bevisning än om "uppenbart" väljs. I vissa situationerkan - såsom några av remissinstansema har pekat på - ett författ-ningskrav på"grundad anledning anto" tilläggas en innebörd som ligger nära ellkrav på "full bevisning". En så snäv tolkning av rekvisitet kan jagdock inte ansluto mig till, nar det gäller handläggningen av disciplinärendenvid . Enligt min uppfattning ger en ändring från "uppenbart"till "grundad anledning anto" i detto sammmanhang ell tillräckligtullryck för det syfte som ligger bakom lagändringen. Mittförslag innebär följaktligen att ordföranden bör ges möjlighet att avgöra ettärende om disciplinansvar i sak inte bara när del är uppenbart att anmälan ärogrundad och att den skall ogillas. Även när del i övrigt finns grundadanledning att ante atl anmälaren inte kan få bifall till sin telan, bör dennabeslutsordning kunna tillämpas. Del blir då en uppgift för ordföranden att påegen hand efter föredragning avgöra om omsfån-dighetema är sådana, att detfinns gmndad anledning att anto att påföljd inte kan åläggas. Den bedömning avde faktiska omständigheterna och av bevisläget som han då får göra måste bli avsainma slag som nämnden annars gör. Är han inle övertygad om all den anmäldebör gå fri har han att to upp ärendet för prövning i nämnden tillsammans medövriga ledamöler. Isilt remissyttrande har tillsynsutredningen föreslagit alt ordföranden borde fåensam avgöra elt ärende i sak först sedan utredning skett. har dock -enligt vad som framgår av 27 § tillsynslagen - att se till att varje ärendeblir tillräckligt utrett. Omfattningen av utredningen skall givetvis anpassastill ärendets art. Detto gäller också i den situationen att del finns gnmdadanledning all anto att ärendet inte kan leda till någon disciplinpåföljd. Ävenordförandens bedömning mäste med andra ord kunna grundas på den utredning somförekommit i ärendet. Jag kan sålimda inte sfålla mig bakom tillsynsutredningensförslag i denna del. Med anledning bl.a, av vadnågra remissinstanser anfört skall jag någol Prop. 1990/91:152 nännare gå inpå frågan om vilka ärenden som enligt mitt förslag skall kunna överlämnas tillordföranden att avgöra på egen hand. Hithör i förste hand ärenden av enkel beskaffenhet, dvs. ärenden som avser ell relativtokomplicerat händelseförlopp och som efter en begränsad ulredning är klara föravgörande. Det kan vara fråga om smäne brister i journalföringen, som dock avden anledningen inle kan anses som felaktig, eller ur medicinsk synpunktbetydelselösa dröjsmål med att utfårda remiss, intyg eller liknande handlingar.Det kan också vara fråga om sådana fall, där en läkare trots patientens begäraninte förskrivit ell läkemedel och det sfår klart alt förskrivningen skulle havarit olämplig av medicinska skäl. Anmälningar som grundar sig påmissuppfattningar från patienten om den meddelade vården och behandlingen hörockså hit. Likaså bör mycket korte dröjsmål med alt late patienten läsa sin joumalkunna betraktas på likartet sätt. Ävenärenden som inte har samma enkla karakfår som de nämnda bör i vissa lägen kunnaavgöras av ordföranden ensam. Jag tänker då på t.ex. anmälningar mot läkare ochlandläkare för felbehandling, där del vid en granskning av röntgenbilder ochandra handlingar i ärendel av expertis framsfår som helt klart att behandlingenär rätt utförd. Även sådana mindre komplikationer efter en behandling, som inteär ovanliga och som inle kan lastas någon bland personalen, tillhör dennakategori. Ipromemorian föreslås del, atl ordningen med ordförandebeslut inte bör kunnatillämpas om del är påkallat från allmän synpunkl att ärendet avgörs av nämndeni den större sammansättningen. Denna begränsning är viktig och kan sägas liggaredan i del förhållandel att ordningen med ordförandebeslut utgör en imdantogsregelför de mindre komplicerade ärendena. Jag finner del lämpligt att lagtexten, medviss jämkning av förslaget i promemorian, ger ullryck för all alla ärenden avprincipiell beskaffenhet skall prövas av nämnden i den ordinarie sammansättningenäven om någon påföljd inte är aktuell. Detär enligt min mening angeläget att också ge några exempel på sådana ärenden somi regel inle bör prövas av ordföranden ensam. Sådana ärenden som tegils upp påanmälan av JO, JK eller bör alllid prövas av nämnden i denstörre sammansättningen eftersom i dessa fall yrkande om disciplinpåföljd försfram efter noggranna överväganden. gäller även fall, där patienten drabbatsav allvarlig skada eller avlidit i samband med vården. I sådana fall där någonskada inte har inträffat men där ett klart fel har begåtts ur medicinsksynpunkt bör ärendet också behandlas av nämnden i dess ordinariesammansättning. Mycket telar för all även fel som i och för sig kan anses somringa - och följaklligen inte kan väntas föranleda påföljd - bör bedömas av densamlade nämnden. Har utlåtande inhämtets från vetenskapligt råd eller liknandeexpert är de medicinska eller odontologiska frågoma oftast inte heller av detslag att bedönmingen av ärendet bör överlämnas lill ordföranden ensam. Underremissbehandlingen har diskuterats om del inle borde föreskrivas Prop.1990/91:152 alt ordföranden bör samråda med den medicinska eller odontologiskaexpertis som har tillgång lill, innan han på egen hand avgör ett ärende.Jag har inhämtet alt många av ärendena är av sådan beskaffenhet, att denkunskap och erfarenhet som finns hos dessa experter inte kan undvaras. Jagutgår därför från att ordföranden i sådana situationer samråder i denutsträckning som behövs, innan han på egen hand avgör ett ärende. Däremot finnsdet enligt min mening ingen anledning att särskilt ange dette i självalagtexten. Dennu föreslagna handläggningsordningen skall givetvis kunna lillämpas även påanmälningar, som kommit in lill före ikraftträdandet av lagändringen. Ienlighet med vad jag har anfört har inom upprättots förslagtill 1.lag om ändring ismittskyddslagen (1988:1472), 2.lag om ändring i lagen(1980:11) om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m.fl. Jag hemsfålleratt regeringen föreslår alt anto lagförslagen. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutor att genomproposition föreslä att anto de förslag som föredraganden har lagtfram. Departementspromemorianslagförslag p 1990/91:152 Lag om ändring i smittskyddslagen (1988:1472) Härigenomföreskrivs all del i smittskyddslagen (1988:1472) skall införas en ny paragraf,50 a §, och en ny mbrik närmast före 50 a § av följande lydelse. Förordnandeatt fullgöra chefsöverläkarens uppgifter Omdet finns särskilda skäl, får landstingskommunen förordna någon annan som hartillräcklig kompetens och erfarenhet att i chefsöverläkarens sfålle fiillgöradennes uppgifter enligt denna lag. Vadsom sägs i denna lag om chefsöverläkaren gäller också den som förordnats i hanssfålle. Dennalag träder i kraft . Sammanställning av remissyttranden över pp- 1990/91:152 departementspromemorian Införande fr.o.m. den ' 1juli 1991 av en möjlighet att utse annan än chefsöverläkare för uppgifterenligt smittskyddslagen Yttrandenöver promemorian har lämnats av , psykiatriska nämnden, länsrättemai , . samt och , () och Svenska hälso-och sjukvårdens tjänste-mannaförbund(SHSTF), . jämte och Svenska Infeklionsläkarföre-ningen,(), (), saml smittskyddsläkama iStockholms läns landsling, i Göleborg och i . Avremissinstanserna har , länsrättema i och Göteborgsoch län. , , , ,samt smittskyddsläkama i Slockholms länslandsting och i i huvudsak sfålll sig fKJsiliva lill förslagel attinföra en möjlighet att överföra chefsöverläkarens uppgifter enligt smittskyddslagentill någon annan. Förslaget avstyrks däremot i princip av psykiatriska nämnden,länsrättema i och i , läkarförbund.Svenska Infeklionsläkarföreningen, , RFSL och smittskyddsläkaren iGöteborg. Sociabtyrebenframhåller bl.a. att del är svårt att dra skarpa gränser mellan åliggandenaenligt smittskyddslagen och enligt hälso- och sjukvårdslagen. Styrelsenföreslår att man skapar en möjlighet att helt befria en chefsöverläkare frånansvar för de HIV-patienter som har tvångsisolerats. Ett landsting -eventuellt med stöd av ett allmänt råd från - skulle kunna beslutoatt en för tvångsisolering av HlV-smitto-de särskilt inrättod enhet intebehöver ledas av chefsöverläkare utan kan ledas av en annan chef med adekvatkompetens, t.ex. kvalificerad psykoterapeutisk kompetens. Denne borde då kunnaförordnas atl fullgöra uppgifteraa enligt smittskyddslagen. På så sätt kundechefen för den särskilt inrättode enheten få ell samlat ansvar. Läkarkonsull bl.a.från infektionsklinik måste givetvis garanteras. Detkrävs enligt styrelsens uppfattning inte någon ändring av HSL om man villmöjliggöra alternativet att inrätto en sådan separat enhet. Enligt socialstyrelsenkan emellertid ett klarläggande uttolande behövas. kan sedanbelysa möjlighelen atl inrätto en särskild enhet för tvångsisolering av HIV-smiltodei allmänna råd. är tveksam till en så långtgående överflyttning av chefsöverläkarensansvar som förslaget i promemorian kan innebära. I varje fall fömtsätter den ensamordning med besfåmmelsema om chefsöverläkare i 14 § HSL och övriga besfåmmelsersom reglerar lednings- inom hälso- och sjukvården. En delegationsmöjlighet som Prop. 1990/91:152anges i 14 andra styckel HSL bör enligt nämnden regleras i en särskild Bilaga 2 besfåmmelse. Länsrätteni anser all smittskydds- och säkerhetsaspek-lema inle ärtillräckligt belysto och tillgodosedda. En mer omsorgsfull ulredning och analysbör göras. Om någonting måste göras snabbt av någol skäl, förordas enprovisorisk, tidsbegränsad lagstiftning, som endast omfattor tvångsisolering lillföljd av HlV-smitto och som ger åt regeringen befogenheten att förordna någonannan att fullgöra (en del av) chefsöverläkarens uppgifter. Frånrättssäkerhetssynpunkt kan det enligt länsrätten inte komma i fråga att reglerautövandet av frihetsinskränkande tvång - dvs. en myndighetsutövning avintegritetskänslig och för den enskilde frihetsinskränkande karakfår - så lösligtsom i förslaget när det gäller delegationens omfattning och till vem delegationkan ske. De yrkeskategorier, som nämner som substitut förchefsöverläkare torde mera sällan företräda kompelens för integritetsinskränkandemyndighetsutövning och som regel inte heller för ansvarstogande försmittskyddet. Elldelat ansvar för vårdsidan och för myndighetsutövningen bör enligt länsrätten inlekomma i fråga. Del är främmande för svensk rättsvårds-tradition allsjukvårdshuvudmannen skall kunna välja en "lämplig" person förmyndighetsutövningen. Stora krav måsle sfållas på den person som svarar för myndighetsufövningen.Chefsöverläkaren fömtsätts vara vuxen denna uppgift, som enligt länsrätten intekan delegeras lill annan utan alt preciserade kompetenskrav sfålls upp ilagtexten. Sådana krav behövs i synnerhet om elt administrativt sjukvårdsorganskall besluto om delegationen. Smittskydd och smillskyddshantering utgör ettområde där specialistkompetens borde vara av särskill värde. Länsrättenframhåller att del grundläggande problemet förefaller att vara att det inteinom landet byggts upp några vårdinstitutioner som är särskilt anpassade tillbehoven för de tvångsisolerade HIV-smiltode. En ordning, där man bildarsärskilda enheter för enskilda patienter som Ivångsisoleras, eller där del ytterstoansvaret för olika tvångsisolerade på samma vårdenhet ligger på olika händer framsfårför länsrätten som otänkbar. Däremot kan länsrällen länka sig att särskildavårdinstitutioner inrättos med särskilda chefsöverläkare, eller där chefenutses på betryggande sätt och erhåller befogenheler som motsvarar dem som lillkommerchefsöverläkare. Det borde därvid förbehållas regeringen eller socialstyrelsenatt utse chefen om denne inte är en chefsöverläkare. Ävenlänsrätten i anser att det är fråga om befogenheler av såingripande natur att beslulsansvaret i princip bör vara förbehållet chefsöverläkarenoch all en delegering av del endast undantogsvis bör få komma i fråga och dåenbart beträffande tvångsisolerade personer som är bärare av HIV-smitto.Länsrätten anför atl det skulle se mycket egendomligt ut om landstingskommuneninom den kommunala självstyrelsens ram skulle få delegera chefsöverläkarens myndighelsulövnings-befogenhelertill annan tjänsteman. Länsrätten fiimer emellertid goda skäl tela för attchefsöverläkaren ges rätt att delegera såväl sina vårduppgifter Prop.1990/91:152 som sina beslutsbefogenheter enligt tvångsisoleringsreglema lillannan för Bilaga 2 vårdändamålet kompetent person när det gäller HIV-smiltodesom är narkotikamissbrukare och/eller psykiskt sjuka. framhåller all avsaknaden av behandling mot HIV-smitto medförsärskilda vårdetiska problem av stor tyngd. De närmast berörda medicinska specialitetema- infektionssjukdomar och psykiatri - kan pä grund av en intemationellt antogenmedicinsk etik inte administrera tvångsåtgärder när behandlingsmetoder inte sfårlill buds. Föreslagen förordnanderegel sfåller någon annan än chefsöverläkareni samma etiskt svårbemästrade silualion. kan inte godto förslagetannal än som en synnerligen provisorisk lösning, varvid bör anges all del endaslär vid tvångsvård av HIV-smiltode uton avgörande medicinskt vårdbehov somlandstinget får förordna annan att utföra uppgifter som annars ankommer påchefsöverläkaren enligt smittskyddslagen. SvenskaLäkaresälbkapet anser all det i lagtexten bör mer preciserat anges alt en undantogsregleringrör tvångsvård av HIV-smiltode utan avgörande medicinskt vårdbehov. ser inte något vägande hinder mot att detadministrativa ansvaret för den redan beslutode tvångsisoleringen av ett litet antolHIV-smiltode flyttas från chefsöverläkaren till någon annan person som ärvillig att to ansvaret, eftersom tvångsisolering inte innebär medicinsk vård, diagnostikeller behandling. Det är dock ytterst angeläget atl även andra personalgmppersetiska sfållningstogande respekteras. Föreningen ser del som absolut nödvändigtatt rågången mellan de åtgärder som betingas av samhällsskyddet(tvångsisoleringen) och de som betingas av omsorg om individen (vård ochbehandling) hålls noga isär. hävdar all - i de fall där länsrätt beslutor atltvångsisolering skall verksfållas på sjukhus - chefsöverläkare ävenfortsättningsvis bör ha det övergripande medicinska och administrativaledningsansvaret. RFSUkräver att HIV-infektion inte skall omfattos av smittskyddslagens besfåmmelserom tvångsisolering. Samhällets möjligheler lill tvångsisolering enligtsmittskyddslagen skrämmer bort en del individer från kontokt med sjukvård ochsocialvård, vilket skadar det gmndläggande smittskyddsarbetet. Som följd avdenna ståndpunkt är negativt till att beslutsbefogenheter enligtsmittskyddslagen flyttas över till andra gmpper inom vården. Det är över huvud togetinte lämpligt att lägga ansvaret för juridiska bedömningar på vårdpersonal,menar . Det skall ligga på jurister att göra sfållningstoganden som t.ex. beslulom tvångsisolering eller omhändertagande av egendom. framhåller all psykolog-etiken kan innebära alt legitimeradepsykologer kommer all avvisa att utföra dette slags arbetsuppgifter, även omde har sainma kompelens som legitimerade läkare alt utföra ledningsuppgifterinom vården. Smittskyddsläkaren iStockholms läns landsting anser att det bör speci- Prop. 1990/91:152 ficerasvilka typer av personalkategorier som kan bedömas ha kompetens Bilaga 2 förall Icunna sättas i chefsöverläkarens sfålle för all tillförsäkra en kompetentledning och med tanke på de befogenheter som smittskyddslagen gerchefsöverläkaren beträffande olika integrilelsingrepp. Smittskyddsläkareni menar alt en komplettering bör införas i smittskyddslagen så attchefsöverläkaren kan delegera uppgiftema till annan läkare. Den som skallansvara för tvångsisolering och vård bör ha god erfarenhet av såvälmyndighetsutövning som vård. Om den lokale sjukvårdshuvudmannen tillsätter ersätterefinns risk för att kraven på kompetens får vika för prakliska lösningar.Socialstyrelsen är den instans som normalt bedömer kompetensnivå. Lag om ändring i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m.fl. Härigenomföreskrivs att 21 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-ochsjukvårdspersonalen m.fl. skall ha följande lydelse. 1990/91:152 Bilaga 3 är beslutförmed ordförande och sex andra ledamöter. Till sammanlräde med nämnden skallsamtliga ledamöter kallas. Anmäler ledamol förfall, skall ersättore för honomkallas. Ordföranden får ensam faltobeslut som inte innefattor slutligt avgörande i sak. Detto gäller inte beslulenligt 16 § eller utdömande av vite enligt 27 § andra stycket. Beslut sominnebär att ell ärende om disciplinansvar avgörs i sak får fattos avordföranden ensam, om det är uppenbart atl ärendet inle kan leda till någondisciplinpåföljd. Ordföranden far ensam fattobeslut som inte innefattor slutligt avgörande i sak. Detto gäller inte beslutenligt 16 § eller utdömande av vite enligt 27 § andra stycket. Beslut sominnebär att ett ärende om disciplinansvar avgörs i sak får fattos avordföranden ensam, om detfinns grundadanledningatt anta att ärendet inte kanleda till någon disciplinpåföljd och att det inte är påkallat från allmänsynpunkt att beslutet fanas av nämnden i den sammansättning som anges iförstastycket. Ärenden som har avgjortsenligt andra stycket skall anmälas vid nästo sammanträde med nämnden. Dennalag träder i kraft .