prop · GE03140 · 1990-12-31 00:00:00 — I det nya arbetsmiljöavtalet på det statliga området (AMLA-89) uppmärksammas betydelsen av t. ex. ökat lokalt handlingsutrymme, en klarare rollfördelning med understry kande av arbetsgivaransvaret och ökad betoning av systematik och målin riktning i det lokala arbelsmiljöarbetel. . , Miltförslag överensstämmer i sak med kommissionens. Av den föreslagna bestämmelsenframgår bl.a. att arbelsgivaren systematiskt skall planera, leda ochkontrollera verksamhelen och säkerställa att arbetsmiljön ärtillfredsställande. Enförutsättning för etl bra arbetsmiljöarbete är att arbetsgivaren fullgör sittundersökningsansvar. Det krävs att han fortlöpande undersöker riskerna öchbristerna i verksamheten. En grundläggande beståndsdel i etl sådant arbete äratt det finns rutiner som garanterar att arbetsolyckor och ohälsa som uppkommiti arbetet utreds. Dessa utredningar kan i en del frågor leda till snabbaåtgärder. 1 övrigt bör de läggas till grund för det systematiskaarbelsmiljöförbältrande arbetet. Ävenom de generella kunskaperna om sambanden mellan miljö och hälsa hela tidenökar, måsle man i det förebyggande arbetet observera varningssignaler varsorsakssamband kan vara mer eller mindre tydliga. Därför kan det finnas behov avatt mer djupgående riskanalyser för att i ett tidigt skede upptäcka risker somännu inte lett till manifesterade skador. Sådana riskanalyser bör görassystematiskt och även omfatta de psykosociala faktorerna. Företags- ochförvaltningsledning, linjeorganisationens chefer, företagshälsovård,personalavdelning och de anställda och deras fackliga företrädare måste lärasig att upptäcka och reagera på förhållanden och mänskliga reaktioner somulgör tidiga varningstecken, t. ex. hög sjukfrånvaro, vantrivsel, högpersonalomsättning, relationsproblem etc. Även de anställdas egna bedömningarav arbetets belastningar och deras uppfattning om problemen i den egnaarbetssituationen måste beaktas. Eftersomkraven på en god arbetsmiljö är dynamiska och ändras, bl. a. till följd av den sociala och tekniska utvecklingen, bör handlingsplaner omfatta långsiktiga åtgärder. De kan också innehålla sådana åtgärder som föranleds av arbetsolycksutredningar, riskanalyser eller som för övrigt behöver vidtas om det är ändamålsenligt och inte försenar eller försvårar ett skyndsamt genomförande av åtgärderna. Insatser som snabbt kan ge nomföras bör inte av onödigt formalistiska skäl anstå för att redovisas i en 40 Sådana åtgärder kan ofta planeras och ge- Prop. 1990/91:140nomföras utan skriftliga och formaliserade plandokument. Handlingsplanerskall vara mer ålgärdsinriktade än ledningens arbetsmiljöpolicy. Syftet medhandlingsplaner är att prioritera och se sambanden mellan olika ålgärder. Deskall upprättas i den utsträckning verksamheten kräver och som följer avarbetsmiljön och arbetet med den. Med hänsyn till de dynamiska kraven på godarbetsmiljö och handlingsplanernas grundläggande funktion i ett systematisktarbetsmiljöarbete torde det i praktiken endast i enstaka undantagsfall saknasbehov av handlingsplaner. Uppläggning, omfattning, periodicitet m. m. i frågaom handlingsplaner kan närmare preciseras genom föreskrifter avarbetarskyddsstyrelsen. Framför alll är det dock viktigt atl de lokala parternakommer överens om fungerande interna rutiner. Handlingsplanernaskall upprättas i samverkan med arbelstagarna och deras företrädare. På sådanaarbetsställen där skyddsombud inte har utsetts bör samråd ske med berördaarbetstagare. Jag kommer att föreslå att det till arbetsmiljölagens 6 kap.tillförs bestämmelser om att skyddsombuden skall vaka över arbetsgivarensinternkontroll och delta vid upprättandet av handlingsplaner. Också iskyddskommitténs uppgifter skall ingå att behandla handlingsplanerna. Jagåterkommer till dessa frågor i samband med förslagen om ändringar i reglerna ompartssamverkan. Idet dokumentaiionskrav som införs i paragrafens andra stycke krävs attarbetsmiljön och arbetet med den skall dokumenteras. Handlingsplanerna är ettviktigt exempel på sådan dokumentation. Som exempel på övrig dokumentation somkan vara aktuell kan nämnas beskrivningar av hur internkontrollen skallbedrivas, den tidigare nämnda arbetsmiljöpoli-cyn, rutiner för undersökning avarbetsmiljöförhållandena, mätprotokoll, sammanställningar över arbetsskadorosv. Syftetmed arbetsgivarens nu föreslagna dokumentationsskyldighet är att ge ökad tyngdåt internkontrollen och underlätta arbetet för alla som medverkar iarbetsmiljöarbetet, t. ex. företags- och arbetsledning, arbelslagare,skyddsombud och specialister. Dokumentationen kan också förbättramöjligheterna att följa upp arbetet samt ligga lill grund för yrkesinspektionensbedömning av företagets/förvaltningens sätt att bedriva sitt arbetsmiljöarbete. Avlagtexten framgår att dokumentationens omfattning måste sättas i relation tillverksamhetens krav. Avgörande kan vara både verksamhetens inriktning,förekomsten av olika risker och verksamhetens omfattning. Att det av naturligaskäl bör ställas lägre krav på dokumentation i små förelag har redan tidigareberörts. Iverksamheten bör också ingå rutiner för att säkerställa arbetsförhållan dena för anlitade entreprenörer eller andra arbetstagare som inte omfattas av ett direkt anställningsförhållande. Det kan vara lämpligt att ha rutiner för klargörande av ansvarsfrågor och för kontroll av entreprenadföretagels arbelsmiljöstandard. Arbetsmiljöförhållandena för entrepenadanställda . somutför uppdrag på olika arbetsställen kan ofta vara svåra att påverka för den egna arbetsgivaren. Det är därför viktigt att även uppdragsgivaren som anlitar tillfällig personal, tar ett ansvar för att arbetsmiljöfrågorna 41 behandlas.I sådana situationer aktualiseras ofta samordningsansvar och Prop.1990/91:140 ansvar för den som råder över etl arbetsställe. Rutiner för attklargöra dessa ansvarsfrågor bör finnas. Genomatt arbetsmiljölagens rambestämmelser byggs ut med avseende på systematiskinternkontroll blir det möjligt för arbetarskyddsstyrelsen att i föreskriftervidareutveckla och precisera kraven, t. ex. genom att ange hurinternkontrollsystemet bör utformas och vilka moment som bör ingå liksom hurlångtgående undersökningsansvarel och dokumentationsskyldigheten bör vara samtandra liknande frågor. Arbetsmiljölageninnehåller regler om arbetsgivarens skyldigheter beträffande utbildning,information och instruktion. Internkontrollen måste omfatta rutiner för attsäkerställa att dessa behov tillgodoses. uppmärksammarbetydelsen av väl fungerande, systematisk introduktion i arbetet. Kommissionenfinner att det, trots de tydliga markeringarna i lagen, fortfarande finns storabrister i introduktionsruti-nerna inom stora delar av arbetslivet. Särskilt närdet gäller ungdomar måste behovet av introduktion beaktas. Kommissionenföreslår därför att företag/förvaltningar och tillsynsmyndigheter i störreutsträckning skall se till att det finns fungerande introduktionsrutiner somlöpande följs upp. Jagdelar kommissionens uppfattning och anser att både riskerna för olycksfall ochbelastningsskador i stor utsträckning kan undvikas genom att bl. a. ungdomargenom en ordentlig introduktion blir varse riskerna och belastningarna iarbetet och får lära sig rätt arbetsmetoder. Jag delar även LOsuppfattning att arbetsledare och småföretagare är grupper som ofta kan saknatillräckliga arbetsmiljökunskaper. Det är därför viktigl att internkontrollenoch yrkesinspektionens systemtillsyn omfattar frågorna om introduktion ochutbildning. LOanser att det av arbetsmiljölagen måste framgå att arbetsgivaren är skyldig attpå arbetsstället ha ett rapporteringssystem för arbetsskador och att allaskador samt vidtagna åtgärder skall rapporteras till yrkesinspektionen som etlunderlag för yrkesinspektionens systemtillsyn. Entillförlitlig intern rapportering av arbetsskador på arbetsstället och iföretaget (motsvarande) är en nödvändig och grundläggande beståndsdel i detförebyggande arbetet. Den kunskap man får genom att rapportera, sammanställaoch följa upp arbetsskadorna måste, som sagts, aktivt användas somunderlag i det förebyggande arbetet och snabbt leda till åtgärder. Trots attarbetsskadeutredningarnas stora betydelse i det förebyggande arbetet är välkänt visar bl. a. yrkesinspektionens och försäkringskassornas erfarenheter attsådana utredningar genomförs alltför sällan. Jag föreslår därför att kravinförs i arbetsmiljölagen om att arbetsskador skall utredas. kan arbetarskyddsstyrelsen närmare utveckla de krav som i dettaavseende kan ställas på arbetsgivaren. Skyldighetenatt internt registrera, utreda och följa upp arbetsolyckor och annan skadlig inverkan i arbetet måste samverka med skyldigheten att anmäla sådana skador till och yrkesinspektionen. Den na anmälningsskyldighet regleras när det gäller anmälningar till försäk ringskassan i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring och förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd. na information ligger bl.a. till grund för den officiella arbetsskadestatistiken i informationssystemetom arbetsskador () som finns hos arbetarskyddsstyrelsen. Allvarligare skadoroch tillbud skall dessutom rapporteras till yrkesinspektionen enligtarbetsmiljöförordningen. Intern arbetsskadeinformation bör finnas som underlagför företagets eller förvaltningens eget arbetsmiljöarbete och utformas medhänsyn till det interna informationsbehovet. Anmälan till de nämndamyndigheterna fyller andra funktioner, bl. a. som underlag för myndigheternasoch samhällets insatser. Informationen i kan komplettera, men inte ersättaden interna informationen. Jag återkommer till skyldigheten att anmälaarbetsolyckor till yrkesinspektionen under avsnitt 7.2. JämO, RRV, LO och SFOberör sanktionsfrågan. LO anser att avsaknad av handlingsprogram, bristfälligaprogram eller vägran att genomföra ett program skall leda tillvitesföreläggande eller eventuellt en sanktionsavgift. Genom den föreslagnaändringen av 3 kap. 2a § i arbetsmiljölagen faller internkontrollen underlagens sanktionssystem. kan vid överträdelse avarbetsmiljölagen eller föreskrifter som utfärdats med stöd av lagen, besluta omföreläggande eller förbud som eventuellt förbinds med vite. Jag anser inte attdet finns skäl att ändra detta system. 3.4 Arbetsanpassning och rehabilitering Mittförslag: I arbetsmiljölagen införs en beslämmelse om att arbetsgivare skall setill att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sättorganiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Kravet på attarbetsförhållandena anpassas till den enskilde arbetstagarens förutsättningarförtydligas. Därigenom skapas bättre förutsättningar för bl. a. långtidssjukaatt återgå i arbete. Kommissionens förslag:Kommissionen föreslår i en "principskiss" bl. a. att arbetsgivarensrehabiliteringsansvar slås fast i lagen om allmän försäkring. Kommissionenföreslår också att arbetsmiljölagens 3 kap. förtydligas så att det med stöd avlagen kan krävas arbetsmiljöanpassning för alla anställda och underlättas förlångtidssjukskrivna att återgå i arbete. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanserna ser ett behov av att arbetsgivarna tar på sig ettstörre ansvar för rehabilitering av de anställda. , ,, , KFO ochhandikapporganisationerna är tveksamma till lagreglering . LO kräver en skärpning avlagen (1982:80) om anställningsskydd så att anställningsskyddet gäller så längeplanerade rehabiliteringsåtgärder inte genomförts. Skälen till mitt förslag:Det finns inte några klara regler om arbetsgivarens ansvar för att enanställd, som drabbats av en skada eller sjukdom, får del av de anpassnings-och rehabiliteringsinsatser som behövs för att han eller hon skall kunnafortsätta att arbeta. Enligt arbetsmiljölagenhar arbetsgivaren skyldighet att anpassa arbetet Prop. 1990/91:140 tillmänniskans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende (2 kap. 1 §) och attta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet (3 kap. 3§). infördes en bestämmelse i arbetsmiljölagens 6 kap. 9 § om attskyddskommittén skall verka för att en på lämpligt sätt organiseradarbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhel bedrivs på arbetsstället.Enligt lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder (främjandelagen)8 § p. 1 2 är arbetsgivaren skyldig att överlägga med länsarbetsnämnden omåtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för redan anställda äldrearbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga samt om åtgärder föratt trygga fortsalt anställning åt sådana arbetstagare. Enligt lagens 9 § kanlänsarbetsnämnden meddela arbetsgivaren anvisningar beträffande ålgärder sombör vidtagas för att bereda bättre sysselsättningsmöjligheter åt äldrearbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Arbetsgivarens möjligheteratt omplacera eller säga upp anställda regleras i lagen om anställningsskydd. Genomarbetsmiljölagen infördes grundläggande regler i 2 kap. 1 § som geruttryck för en helhetssyn där arbetets olika aspekter skall anpassas tillmänniskans förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Det som här åsyftasär en generell anpassning till människan i arbetslivet. Enligt förarbetena tillarbetsmiljölagen skall hänsyn tas till den enskilde arbetstagarens ålder, yrkesvanaoch övriga individuella förutsättningar. Vidare nämns arbetets anpassning medhänsyn till invandrares särskilda förutsättningar. Föredraganden framhöll(prop. 1976/77:149) en rad olika faktorer både när det gäller den fysiskaarbetsmiljön och de psykosociala faktorerna. Arbetsbördan måste ges rimligaproportioner. Lika lite som någon får anlitas till ett arbete som är för tungti rent fysiskt avseende, lika litet bör arbetstagare åläggas ett ansvar som haneller hon inte har utbildning för öch inte heller känner sig kapabel allklara. Vid planering av arbetsmiljön måste beaktas att människor är olika ochatt arbetshandikapp är vanliga i arbetslivet. Arbetarskyddsstyrelsenpekar på atl nuvarande formulering lätt ger upphov till missförstånd. Uttrycket"människans förutsättningar" för inte i första hand tanken till olikaindividers varierande förutsättningar ulan snarare till sådana förutsättningarsom är gemensamma för människan som art. Styrelsen föreslår därför attuttrycket ersätts av "människors olika förutsättningar". Jagdelar styrelsens uppfattning och föreslår att lagtexten ändras i enlig het med styrelsens förslag. Detta innebär ingen ändring av den generella skyldigheten till arbetsmiljöanpassning. Den nya formuleringen lyfter på ett bällre sätt fram sakförhållandet atl även "genomsnittsmänniskan"kan se mycket olika ut, beroende av helt generella faktorer, som kön, ålder, yrkesvana, osv. Den generella anpassningsskyldigheten skafl naturligtvis omfalta dessa variationer och medge en flexibilitet inom dessa ramar. En arbetsmiljö som utformats efler en statistisk genomsnittsmänniska passar i 44 praktikensannolikt mycket få arbetstagare. En sådan miljö uppfyller alltså Prop.1990/91:140 inte kraven på arbetsmiljöanpassning. Dengrundläggande bestämmelsen i 2 kap. 1 § arbetsmiljölagen kompletteras i 3 kap.3 § andra stycket. Föredraganden anförde (prop. 1976/77:149) bl.a. följande: "Detär angeläget att arbetsplatserna utformas så, att inle slora grupper avarbetstagare utestängs. Jag har... belyst vilken betydelse arbetsmiljölagen börha när det gäller att främja sysselsättningsmöjligheterna. Jag förordarmot denna bakgrund att i lagen slås fast att arbelsgivare är skyldig att tahänsyn till den enskilde arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetetoch atl han skall planlägga och anordna arbetet, med beaktande av , attmänniskors förutsättningar att utföra arbetet är olika. Arbetsplatsernabör alltså utförmas så att sysselsättningsmöjligheterna främjas. Sälvfallel kaninte varje arbetsplats och där ulfört arbete anpassas till de skildaförutsättningarna hos varje enskild människa. Del bör emellertid förebyggasatt onödiga hinder uppstår när det gäller att sysselsätta människor med någolslag av arbetshandikapp". Arbetsmiljökommissionenuppmärksammar att utformningen av lagen medfört vissa tolknings- ochtillämpningsproblem. Kommissionen föreslår därför att reglerna om anpassning avarbetsmiljön i 3 kap. 2 3 §§ arbelsmiljölagen ändras. Arbetsgivarensskyldighet måste enligt kommissionen ulvidgas med en uttrycklig markering atthan skall vidta de anpassnings-öch rehabiliteringsåtgärder som krävs för attunderlätta för arbetstagare som är långvarigt sjukskrivna att återgå i arbete.Vidare måste det, enligt kommissionen, förtydligas att arbetsgivaren skallvidta förändringar och anpassa arbetsmiljön så alt den passar enskilda personersom utför arbetet och som behöver särskilt anpassade arbetsförhållanden för attkunna utföra sina arbetsuppgifter. Kommissionen lämnar dock inget konkretförslag till lagändring. Avförarbetena till arbetsmiljölagens 3 kap. 3 § andra stycke förefaller det somom avsikten varit att ställa två krav. För det första atl arbetsmiljönanpassas till redan anslällda med särskilda behov, t. ex. arbetshandikappade.Del kan vara fråga om tekniska arbelshjälpmedel, anpassning av arbetsmetoderoch arbetsuppgifter, särskilda informationsåtgärder m. m. Det andra kravetskulle omfatta sysselsättningsfrämjande åtgärder och rikta sig även mot ännuinte anställda. Sådana anpassningsålgärder bör särskilt beaktas vidplanläggning och anordnande av nya arbelen. Jaganser att båda kraven är viktiga och även fortsättningsvis måste ingå somhuvuddelar i arbelsgivarens ansvar för arbetsmiljöanpassning. Lagtexten bördock utformas på ell tydligare sätt. Jag föreslår därför att det av 3 kap. 3 §andra stycket i arbetsmiljölagen skall framgå att arbelsgivaren skall genom attanpassa arbetsförhållandena eller vidla annan lämplig åtgärd ta hänsyn tillarbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Genomdenna ändring förtydligas arbelsgivarens skyldighet att dels 45 anpassaarbetsförhållandena till arbetstagarens särskilda förutsättningar, Prop.1990/91: 140 dels även i övrigt ta hänsyn till arbetstagarens särskildaförutsättningar för arbetet. Dessa båda krav kompletterar varandra. Att tahänsyn till arbetstagarens förutsättningar kan t. ex. innebära en bedömning avvilka arbetsuppgifter och befattningar som är lämpliga i det enskilda fallet,om arbetstagaren behöver särskilda personella stödinsatser m. m. En person meddålig rygg bör t.ex. över huvud taget inte arbeta med tunga personlyft inomsjukvården. Det andra kravet tar sikte på individinriktade åtgärder direkt imiljön. Det kan t. ex. vara fråga om tekniska åtgärder eller anpass-ning avarbetsredskap, men även arbetsorganisatoriska frågor och åtgärder för attförbättra den psykosociala arbetsmiljön kan aktualiseras. Arbetsmiljölagensförarbeten ger uttryck för en syn där ohälsa och olycksfall kan förebyggasantingen genom att arbetsgivaren anpassar arbetsförhållandena till denenskildes förutsättningar eller genom att arbetstagaren omplaceras eller påannat sätt lämnar den arbetsmiljö som medför påfrestningar. Detta synsätt kan bl.a. medföra att arbetsmiljön inte anpassas för att underlätta för sjukskrivnaatt återgå i arbete eftersom de inte utsätts för den påfrestande arbetsmiljönnär de är borta från arbetet. Jag tar avstånd från en sådan tillämpning avlagen som varken stämmer överens med dess grundläggande syfte eller medarbetslivspolitiken i övrigt där arbetslinjen är en övergripande princip. Ettgrundläggande syfte med arbetsgivaransva-ret för arbetsmiljö- ochrehabiliteringsarbetet är dels att förebygga ohälsa och olycksfall, dels attunderlätta återgång i arbete för dem som trots allt drabbas av sjukdom ellerskada. Stadgandet i 1 kap. 1 § arbetsmiljölagen om "verksamhet i vilkenarbetstagare utför arbete för arbetsgivares räk-ning" får inte på sättsom arbetarskyddsstyrelsen har gjort gällande ses som en begränsning avarbetsgivarens ansvar till att endast omfatta arbets-tagare som faktisktbefinner sig på arbetsplatsen och utför arbete. Anpass-ningsansvaret, i fallenmed långtidssjukskrivning, begränsas av att det finns ettanställningsförhållande, inte av om arbetstagaren faktiskt befinner sig påarbetsplatsen eller inte. Skyldighetenatt anpassa arbetsmiljön omfattar alla åtgärder som kan krävas med stöd avarbetsmiljölagen. Begreppen arbetsmiljöanpassning och rehabiliteringkompletterar varandra. Rehabiliteringsbegreppet avser, när det gällerarbetsgivaransvaret, yrkesinriktade rehabiliteringsinsatser. Åtgärder som kanaktualiseras är utbildning, arbetslräning, yrkesvägledning m. m.Arbetsanpassningen innebär ändringar i arbetsmiljön. Det kan vara fråga om bådetekniska hjälpmedel, ändringar i den fysiska arbetsmiljön och ändring avarbetsorganisation, arbetsfördelning och arbetstider m.m. Anpassning avarbetsmiljön kan ofta vara en förutsättning för en framgångsrik rehabilitering. Jagvill dock framhålla att avsikten med den nu föreslagna ändringen inte är att varje arbetsplats och varje arbetsuppgift måste anpassas till de olika förutsättningarna hos varje enskild individ. 1 vissa fall kan det exempelvis vara en lämpligare lösning att i första hand försöka bereda en anställd andra och mer lämpliga arbetsuppgifter inom ramen för anställ ningen. Detta förhållande får dock inle leda lill alt omplaceringslösningen av bekvämlighetsskäl väljs före arbelsmiljöanpassning. passningenbör också få långsiktiga förebyggande effekter för övriga arbets- Prop.1990/91:140 tagare. Därför är det viktigt att åtgärder vidtas i arbetsmiljönäven om ett enskilt ärende blir löst genom omplacering. Risken är annars attproblemen och skadorna upprepas. Föredragandenframhöll i propositionen till arbetsmiljölagen att det naturligtvis finns engräns för hur mycket man kan kräva av en arbetsgivare. Även är detomöjligt att i lagen klart avgränsa ansvaret. Jag vill dock understryka attmöjligheterna att anpassa arbetsvillkoren har ökat genom den tekniskautvecklingen och genom allt bättre kunskaper inom rehabiliteringsområdet. Dettamåste också avspeglas i vad man kan kräva av arbetsgivaren. Jag återkommer senaretill frågor om omplaceringsansvar och anställningsskydd. År1986 ändrades reglerna om arbetsanpassning i arbetsmiljölagen. Ett ansvar attverka för arbetsanpassnings- och rehabiliteringsinsatser för anställda lades påarbetsplatsen, närmare bestämt på skyddskommittén. Skälen för denna ändringåterfinns i propositionen om företagshälsovård öch arbetsanpassning (prop.1984/85:89). Föredraganden uttalade bl.a. följande: "Attreglera anpassnings- och rehabiliteringsfrågor i 3 kap. arbetsmiljölagen därbl.a. arbetsgivarens allmänna skyldigheter behandlas finner jag mindreändamålsenligt. Delta skulle bl.a. innebära att anpassnings- ochrehabiliteringsfrågorna kom att omfattas av föreskrifter frånarbelar-skyddsslyrelsen och tillsyn av yrkesinspektionen.... Det är dessutomenligt min mening förenat med utomordentligt stora svårigheter att ilagsliftning eller föreskrifter närmare reglera vad som skall krävas avarbetsgivaren när det gäller anpassnings- och rehabilileringsålgärder, bl. a.därför att behovet av insatser varierar i de enskilda fallen. Däremot är dessafrågor av den arten all de bör kunna behandlas av parterna på arbetsstället isamverkan". Avdessa skäl föreslogs att skyddskommittén skulle la sig an frågorna.Lagändringen medförde att anpassningsverksamheten kom att regleras genom tvålagar, nämligen arbetsmiljölagen och främjandelagen. Arbetsförmedlingenhade tidigare aktivt medverkat i anpassningsgrupper på arbetsstället. Dessagrupper som bedrevs i trepartssamverkan arbetsgivare, fackliga företrädareoch arbetsförmedlingen var arbetsförmedlingens organ för all främja äldresoch handikappades möjligheter att få och behålla ett arbele. I praktiken hadegruppernas arbete mest kommit att omfatta interna omplaceringar. Föredragandenanförde (prop. 1984/85:89); "Denföreslagna ändringen i arbetsmiljölagen medför ett åliggande för parterna på arbetsstället all verka för att redan anställda omfattas av arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Genom att parterna engageras mer i sådan verksamhet kan åtgärder sättas in i ett tidigt skede.