prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — inompsykiatrin vid sidan av en lag om psykiatrisk tvångsvård. Bered- Prop.1990/91:58 ningsförslaget leder till att möjlighetema för den enskildepatienten att Bilaga 1 samlat ta del av föreskrifteraa om psykiatrinstvångsåtgärder minskar. Vård enligt de sociala vårdlagarna ges för övrigt intepå samma vårdinrättningar som psykiatrisk vård och en för den sociala och denpsykiatriska vården gemensam lag skulle därför behöva uppta vissa särregler. Devinster från samordningssynpunkt som skulle kunna uppnås med socialberedningensförslag skulle därmed begränsas. Jag är därför inte beredd att föreslå ensärskild lag enligt beredningens modell. Tillåtna tvångsåtgärder bör i ställetdirekt framgå av den avsedda lagen om psykiatrisk tvångsvård. Därvid kan i storutsträckning beaktas önskemål om en enhetlig utformning i här aktuellaavseenden vid jämförelse med de sociala vårdlagarna. Jaganser liksom socialberedningen att patienterna bör förbjudas att innehanarkotika, alkoholdrycker eller andra bemsningsmedel samt injektionsspmtor ochkanyler. En patient bör inte heller få inneha annan egendom som kan skada honomsjälv eller annan eller vara till men för vården eller ordningen påvårdinrättningen. Som sådan egendom kan räknas t. ex. gamla läkemedel,haschpipor och tillhyggen. Jagövergår nu till att behandla frågan om i vilken utsträckning granskning avpatientens försändelser bör få ske eller när han bör få underkastaskroppsvisitation eller kroppsbesiktning för kontroll av att han inte inneharskadlig egendom. Somjag redan har nämnt motiveras rätten enligt LSPV att kontrollera innehållet ihandlingar ställda till patienten och att hålla kvar sådana handlingar medbehandlingshänsyn samt med att ordningen och säkerheten på sjukhuset måsteupprätthållas. Motsvarande åtgärder beträffande handlingar som patienten sändersker för att skydda patienten mot att i skriftlig form uttrycka sig på sådant sättatt han eller hon kan råka illa ut. Enligt vad jag har inhämtat förekommernumera sällan granskning av brev. Jaganser liksom socialberedningen att reglerna om kontroll och kvarhållande avförsändelser bör utformas enbart med inriktning på att skydda patienternashälsa och nå framgång med behandlingen. Eftersom strävan bör vara att getvångsvård under så öppna former som möjligt kan nödvändigheten av att behållanuvarande möjlighet att granska innehållet i försändelser jrån en patientifrågasättas. Brevcensur bör, framför allt av hänsyn till patientensintegritet, inte vara tillåten i en ny lagstiftning. Jag vill också peka på attfrivilligt vårdade patienter, som kan ha lika allvarliga psykiska störningarsom tvångsvårdade patienter, själva får ta ansvar för innehållet i sinaförsändelser. En patient som ges tvångsvård bör sålunda enligt min mening fåsända försändelser utan kontroll. Denna ståndpunkt stämmer överens med vad somförordas i den fömt nämnda Europarådsrekommendationen. Om en patient genom attskicka en försändelse begår en brottslig handling, får detta bedömas enligt deregler som gäller beträffande en sådan handling och åtgärder vidtas därefter. Förutsättningarnaär andra när det gäller försändelser till en patient. En försändelse kan innehålla t.ex. narkotika, alkohol eller andra berusnings medel. Vidare kan försändelsen innehålla vapen eller annat som kan 147 användas för att skadapatienten själv eller andra. Behovet att upprätthålla Prop. 1990/91:58 ordningoch säkerhet på en vårdinrättning torde i detta hänseende sam- Bilaga 1manfalla med behandlingshänsyn för en enskild patient. Ett brev eller en annanförsändelse till en patient bör därför få öppnas och granskas för kontroll avatt den inte innehåller sådan skadlig egendom. Därmed är inte sagt attgranskningen också bör omfatta det skriftliga innehållet i ett brev eller enannan handling till en patient. Visserligen kan som beredningen har påpekatinnehållet i vissa fall tänkas få negativa verkningar på patientenshälsotillstånd och motverka hans tillfrisknande. Hänsynen till patientensintegritet väger emellertid tungt också i detta fall. Jag ansluter mig därförtill beredningens uppfattning att granskningen av försändelser till en patientinte bör få avse det skriftliga innehållet. Befogenheten att besluta i fråga omgranskning bör i princip ligga på lednings- eller spe-cialistläkarnivå. Om detfinns särskilda skäl, bör granskningsuppgiften få delegeras till en annanläkare. Närasammanhängande med rätten att kommunicera skriftligen är rätten till muntligkommunikation, som i detta sammanhang avser rätten att telefonera och rättenatt ta emot besök. är huvudprincipen att telefonering och besökär tillåtna. Som jag redogjort för finns det emellertid en möjlighet attmed stöd av den allmänt formulerade tvångsbestämmelsen i LSPV avlyssna enpatient som telefonerar och att förvägra honom eller henne att telefonera elleratt ta emot besök. Dessa åtgärder får vidtas endast om det anses nödvändigt medhänsyn till ändamålet med vården eller för att skydda patienten själv elleromgivningen. Jagdelar socialberedningens uppfattning att en patient i princip bör ha rätt tillmuntlig kommunikation utan särskilda restriktioner. Undantag bör göras endastom behandlingshänsyn kräver det. Jag har nämnt att det i vissa situationerbör vara möjligt att av behandlingsskäl besluta om restriktioner beträffandebesök hos en patient (se föregående avsnitt om användningen av vissatvångsåtgärder). Motsvarande skäl torde inte föreligga beträffandetelefonering. Någon, särskild begränsning i utnyttjandet av telefon bör såledesinte kunna beslutas, och telefonavlyssning bör inte vara tillåten. Medkroppsvisitation avses kontroll av en patients kläder, persedlar, väskor m. m.En ytlig kroppsbesiktning innebär en granskning av de delar av den naknakroppen som är synliga. Även armhåloraa, håret och fotsulorna får undersökas.Däremot innefattar ytlig kroppsbesiktning inte mer ingripande undersökning somt. ex. vaginal- eller rektalundersökning. Med fullständig kroppsbesiktningavses en undersökning också av kroppens håligheter. Socialberedningen föreslåratt det i fortsättningen skall bli tillåtet med kroppsvisitation och ytligkroppsbesiktning för att söka efter skadlig egendom. Enligtmin mening är det nödvändigt att ha möjligheter att undersöka om en patient som ges psykiatrisk tvångsvård bär på sig narkotika eller annan skadlig egendom. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning kan inte undvaras för sådant ändamål. Som socialberedningen har anfört utgör fullständig.kroppsbesiktning en i hög grad integritetskränkande åtgärd som bör tillåtas bara om det finns ett uttalat behov av en sådan åtgärd. Enligt den socialaregleringen beträffande tvångsvård av missbmkare och unga tillåts endastkroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Det finns skäl som talar för attbehovet av kroppsbesiktning för att leta efter narkotika eller annan skadligegendom inte är väsentligt större när det gäller patienter som ges psykiatrisktvångsvård än beträffande dem som vårdas på gmnd av t. ex. missbmk enligt desociala vårdlagarna. Frågan om det finns behov av ytterligare kontrollåtgärder,såsom fullständig kroppsbesiktning, har emellertid berörts i förarbetena tillden nya lagen om tvångsvård av vuxna missbmkare (prop. 1987/88:147 s. 107).Därvid framhölls att detta är en fråga som berör inte endast LVM utan fleranärliggande lagstiftningsområden, bl. a. den psykiatriska tvångsvården.Regeringen har därefter gett i uppdrag att kartlägga vilkatyper av undersökningar som behöver göras inom de aktuellalagstiftningsområdena och att föreslå de författningsändringar som kan kommaatt behövas. Uppdraget har redovisats till regeringen. Ärendet skallnu beredas ytterligare inom . Mot nu angiven bakgmnd anserjag att ifrågavarande befogenheter att göra kroppsundersökning börbegränsas till kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. För att undvikamissförstånd bör påpekas att undersökningar kan behöva göras på en patient avandra skäl än för att söka efter narkotika eller annan skadlig egendom. Enbestämmelse om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning utgör naturligtvisinte ett hinder mot erforderliga undersökningar av medicinska skäl. Egendom som inte fårinnehas men som påträffas hos en patient eller ankommer till en patient bör fåtas om hand. Detsamma bör gälla sådan egendom som påträffas på envårdinrättning utan att det finns någon känd ägare till den. Beslut omomhändertagande av egendom bör fattas av chefsöverläkaren med möjlighet tilldelegering till en annan läkare. Enligtgällande regler skall överläkaren låta förstöra alkoholhaltiga drycker ochandra berusningsmedel liksom injektionsspmtor och kanyler som tagits om hand.Enligt min mening bör från behandlingssynpunkt en motsvarande reglering i en nylagstiftning omfatta inte endast sådan egendom utan även haschpipor och andraföremål som är särskilt ägnade att användas för missbmk av eller annanbefattning med narkotika och som påträffas på en vårdinrättning. 1990/91:58 Bilaga1 3.5.3Rapporteringsskyldighet om användningen av tvångsåtgärder Mitt förslag:Chefsöverläkaren skall vara skyldig att i den utsträckning och den ordning somsocialstyrelsen anger fortlöpande lämna styrelsen uppgifter om tvångsvårdensomfattning, innefattande även upplysningar om medicinska behandlingar som skermed tvång och om användningen av särskilda tvångsåtgärder. Socialberedningens förslaginnehåller ingen uttrycklig motsvarighet till mitt förslag. Skälenför mitt förslag Prop. ILSPV finns inga särskilda föreskrifterom uppgiftslämnande till socialstyrelsenom vård enligt lagen. Styrelsen har som ett led i sintillsynsfunktion fortgående insamlat vissa data om avslutade vårdtillfällenenligt LSPV /föreskrifter (SOSFS 1983:69) om rapportering avvårdtillfällen enligt LSPV/. Dessa uppgifter har utnyttjats i styrelsenstillsyn och planering av LSPV-vården. Uppgifterna har lämnats tillsocialstyrelsen av den för LSPV-vården ansvarige läkaren. Insamlade datainnehåller bl. a. uppgifter om tvångsvårdstidens längd och fastställd diagnos.En sammanställning och utvärdering av insamlat material har påbörjats (SOSFS1989:4). Fortlöpande uppföljning och djupare studier av användningen avtvångsåtgärder förekommer inte . Enskyldighet att rapportera samtliga genomförda psykokimrgiska ingrepp finnssedan början av 1980-talet /föreskrifter (SOSFS 1981:124) omrapportering till styrelsen om psykokimrgiska ingrepp/. harmed hänsyn till den speciella karaktär som kännetecknar den psykokimrgiskaverksamheten bedömt det som nödvändigt att följa utvecklingen av den. Påpekasbör att har psykokimrgiska ingrepp genomförts i mycketbegränsad utsträckning och endast på frivilligt vårdade patienter. Socialstyrelsenhar till uppgift att utöva tillsyn över landstingskommunernas hälso- ochsjukvård. Detta framgår av HSL. LSPV upptar därjämte en bestämmelse om attsocialstyrelsen är tillsynsmyndighet när det gäller efterlevnaden av lagen ochföreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Med tillsynsfunktionen följer enbefogenhet att inhämta de upplysningar om vården som behövs förtillsynsändamål. Sekretesslagen (1980:100) öppnar möjlighet förlandstingskommunerna att lämna ut också uppgifter som omfattas av hälso- ochsjukvårdssekretessen till , om uppgiftema behövs där förtillsynen. Socialstyrelsenhar som jag redovisat inhämtat vissa uppgifter från de läkare som ansvararför vård enligt LSPV om avslutade vårdtillfällen enligt lagen. Med dessauppgifter som underlag har styrelsen gjort sammanställningar övertvångsvårdstillfällena med avseende på intagningssätt, diagnos, varaktighetoch försöksutskrivning m. m. Frånsett ett krav på uppgifter om eventuelltgenomförda psykokimrgiska ingrepp (i praktiken enbart avseende frivillig vård)synes emellertid inte någon fortlöpande rapportering om medicinsk behandlingmed tvång eller om andra tvångsåtgärder ha begärts av . Syftetmed den insamling av data över vårdtillfällen som förekommit har varit att få närmare kännedom om och överblick över tvångsvårdens omfattning och utveckling. Uppgifterna har använts för tillsyn och planering rörande vården. Ocksåfortsättningsvis bör möjlighet finnas för tillsynsmyndigheten att Prop.1990/91: 58 inhämta motsvarande uppgifter om tillämpningen av en nytvångsvårds- Bilaga 1 lagstiftning. Det är emellertid angeläget att därutöverkunna följa också själva tvångsanvändningen under vårdtillfällena. Som jagtidigare har nämnt (avsnitt 2.1) varierar omfattningen av tvångsinsatser mellanolika delar av landet, liksom mellan olika sjukhus och kliniker. För den enskildestrygghet och för utveckling av vården är det därför enligt min mening specielltviktigt att fortlöpande kunna följa och studera användningen av olika typer avtvångsåtgärder. Jaganser sålunda att chefsöverläkaren bör åläggas skyldighet att fortlöpande pådet sätt närmare anger lämna uppgifter till styrelsen omtvångsvårdens omfattning inkl. användningen av tvångsmedicinering och annantvångsbehandling vid den enhet han har ansvar för. Uppgiftsskyldigheten börutformas så att intresset av generell information om användningen av tvång intekommer i konflikt med intresset av att skydda patientens personliga integritet.Antalet personrelaterade uppgifter bör således begränsas så långt det överhuvud taget är möjligt. Inom hälso-och sjukvården gäller sekretess föruppgifter om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart attuppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lidermen. Nämnas kan att hälso- och sjukvårdssekretessen följer med uppgifterna tillsocialstyrelsen när uppgifterna behövs där för tillsyn (se 7 kap. 1 §sekretesslagen). Enligtmin mening är ett vidgat uppgiftslämnande av stor betydelse för eneffektivisering av tillsyn av den psykiatriska tvångsvården.Ändamålet med uppgiftsskyldigheten bör vara att få underlag för att kunnastudera användningen av bl. a. tvångsmedicinering, bältesläggning, isoleringoch besöksförbud. Enligt min mening bör insamlade uppgifter bearbetas avsocialstyrelsen och närmare analyseras, t. ex. med hänsyn till diagnos,personalsituation och vårdorganisation. Det kan vara av särskilt intresse attutreda varför vissa län eller vårdenheter använder mer tvång än andra och vilkafaktorer som kan inverka på en förändring av användningen av tvång. Jag villmed andra ord framhålla vikten av att uppgifterna inte begränsas till enredovisning i statistiska tabeller. Förslagetom uppgiftsskyldighet av nu angiven omfattning bör självfallet gälla endastinom den psykiatriska tvångsvården. Den fortlöpande kunskap socialstyrelsenfår genom bearbetning av de insamlade uppgifterna kan emellertid komma tillanvändning också inom andra delar av psykiatrin och utgöra ett värdefulltinstrument för styrelsen vid dess tillsyn och planering av vården. Enligtmin mening bör publicera kartläggningarna av användningen avtvångsåtgärder på lämpligt sätt. Genom publicering underiättas enkunskapsåterföring till såväl enskilda läkare som medicinsk och övrig ledningav vården. Som jag har nämnt tidigare (avsnitt 2.1) utgör vidare enerfarenhetsåterföring en förutsättning för utveckling av vården och en viktiggmnd för fördjupade studier och forskningsinsatser. En ökad medvetenhet om hurtvångsåtgärder används kan leda till en mer restriktiv användning av sådanaåtgärder inom psykiatrin. 3.5.4 Vistelse utanförsjukvårdsinrättningens område Mittförslag: Patienten får ges tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningensområde en viss del av vårdtiden. Tillståndet får ges för återstoden avvårdtiden, om det finns skäl att anta att åtgärden är angelägen för attförbereda att tvångsvården upphör. Etttillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område får kombineras medsärskilda villkor. Omförhållandena kräver det, får tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningensområde återkallas. 1990/91:58 Bilaga1 Socialberedningensförslag: Överläkaren får ge patienten tillstånd att under pågående tvångsvårdvistas utanför sjukhuset , när detta kan ha betydelse förpatientens rehabilitering. Beredningen föreslår med andra ord regler som medgerkortare permissioner. Däremot föreslås inte någon motsvarighet till nuvaranderegler om försöksutskrivning. (Se betänkandet s. 241 f) Remissinstanserna: Deinstanser som har yttrat sig över beredningens förslag i denna del har ihuvudsak uppehållit sig vid frågan om försöksutskrivning. Det kan antas att deinstanser som är generellt positiva till socialberedningens betänkande ocksåinstämmer i förslaget att slopa för-söksutskrivningsinstitutet. De flesta som har yttratsig beträflfande försöksutskrivning, bl. a. , psykiatriskanämnden, vissa utskrivningsnämnder, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd, JO,, och vissa kommuner,går emot förslaget att avskaffa nuvarande möjlighet till försöksutskrivning.Man anser att försöksutskrivning är ett utmärkt instmment för patientensrehabilitering och förberedelse för definitiv utskrivning. Försöksutskrivningsinstitutetmöjliggör också en smidigare form av återtagning till sjukhuset vid eneventuell försämring. Skulle möjligheten till försöksutskrivning avskaffasskulle enligt en del instanser antalet vårdintyg stiga. Vissa instanser, bl. a. psykiatriskanämnden, anser att man bör överväga att skärpa tillämpningen av nuvaranderegler så att alltför långa försöksutskrivningar undviks. Nämnden anför attförlängning bör ske endast om särskilda skäl föreligger och isådant fall beslutas av utskrivningsnämnden. föreslåren begränsning av tiden för försöksutskrivning . ILSPV finns det regler om tillstånd för patienten att vistas på egen hand utomsjukhusområdet och regler om försöksutskrivning. m. Prop. Tillståndatt vistas på egen hand utom sjukhusområdet användes vid i 8» 1 LSPV:stillkomst som en gemensam beteckning för utsträckt frigång och permission(prop. 1966:53 s. 187). Utsträckt frigång var att skilja från frigång, som baraavsåg vistelse på egen hand inom sjukhusområdet. Med utsträckt frigång menadesvistelse utom sjukhusområdet för att utföra stadigvarande arbete men medbibehållande av bostad på sjukhuset. Permission betydde annan vistelse utomsjukhusområdet, eventuellt för besök på annan ort. EnligtLSPV kan en patient få tillstånd att vistas på egen hand utom sjukhusområdet,om det inte medför fara för annans personliga säkerhet eller hans eget liv. Etttillstånd får förbindas med särskilda föreskrifter. Sådana föreskrifter kanenligt tillämpningskungörelsen till LSPV avse vistelseort, bostad, utbildning,arbetsanställning, förfogande över arbetsförtjänst eller andra tillgångar,förbud att använda alkoholhaltiga drycker eller andra bemsningsmedel, förbudatt besöka viss ort eller viss person samt skyldighet att underkasta sigläkarvård eller annan vård eller behandling. Enligt kungörelsen skallpatientens journal innehålla uppgift om tillstånd att vistas på egen hand utomsjukhusområdet och särskilda föreskrifter i samband därmed samt omåterkallelse av sådant tillstånd. Den1 infördes i förtydligande syfte en bestämmelse i kungörelsen omskyldighet för överläkaren att se till att sådan kontakt hålls med en patientsom har fått tillstånd att vistas på egen hand utom sjukhusområdet, att fråganom utskrivning kan prövas fortlöpande. Tillståndatt vistas på egen hand utanför sjukhusområdet eller återkallelse av sådanttillstånd beslutas beträflfande P-fallen av överläkaren, som beträffande visspatient kan överlåta åt annan läkare vid sjukhuset att fatta sådana beslut (seavsnitt 3.1.2 under mbriken Bakgmnd och gällande rätt om P-, N-, O- ochPN-fall). I övriga fall beslutar utskrivningsnämnden om sådana tillstånd.Nämnden får dock beträffande viss patient överlåta på överläkaren att besluta ifrågan. Iförarbetena till LSPV anförde föredragande statsrådet (prop. 1966:53 s. 197) att utskrivning på försök syntes ha sin största betydelse när det gällde kriminellt belastade patienter. Dock skulle utskrivning på försök också annars kunna vara av värde i vissa fall. Att göra försöksutskrivning till ett normalt inslag i vården av psykiskt sjuka fann föredraganden dock inte lämpligt. Avvikelserna från vad som gällde för kroppsligt sjuka patienter borde inte vara fler än som var absolut oundgängligt. Föredragandens uppfattning kom till uttryck i LSPV genom kravet på särskilda skäl för att utskrivning på försök skall få användas. Innebörden är att det skall förelig ga särskilda skäl att välja försöksutskrivning inte bara i stället för kvarhåll ning på sjukhuset utan också i stället för slutlig utskrivning. Som ytterliga re fömtsättning gäller att försöksutskrivningen inte medför fara för annans personliga säkerhet eller för eget liv. Försöksutskrivning kankombineras med föreskrifter i samma hänseen- Prop. 1990/91: 58 den som vidpermission. Vidare kan patienten i samband med försöksut- Bilaga 1 skrivningställas under tillsyn av en lämplig person. De nämnda bestämmelserna itillämpningskungörelsen med krav på att kontakt hålls med patienten så attfrågan om utskrivning kan prövas fortlöpande gäller även vidförsöksutskrivning. Överläkaren är således skyldig att underförsöksutskrivningen hålla sådan kontakt med patienten att han kan bilda sig enuppfattning om patientens tillstånd och de åtgärder som han eventuellt börvidta. Patientensjournal skall innehålla uppgift om utskrivning på försök, om särskildaföreskrifter och om tillsyn av lämplig person. Journalen skall vidare innehållauppgift om återintagning under utskrivning på försök. Försöksutskrivningskall avse , högst . Denna tid kan förlängas med högst sexmånader åt gången. Detär en uppgift för överläkaren att besluta om utskrivning på försök beträffandeP-fallen. Överläkaren kan hänskjuta frågan till utskrivningsnämnden. Det ärutskrivningsnämnden som beslutar om försöksutskrivning av nämndfallen, dvs.N-, O- och PN-fall. När anledning föreligger till utskrivning på försök avsådana fall, skall överläkaren ofördröjligen anmäla detta hos nämnden. Beslutom återtagning av försöksutskriven patient fattas av överläkaren, som kandelegera beslutanderätten till en annan läkare vid sjukhuset beträffande enviss patient. 1enlighet med vad jag har nämnt tidigare (avsnitt 3.5.2) bör det i det enskildafallet övervägas om det är nödvändigt att hålla patienten inlåst. Möjlighetentill inlåsning behöver inte alltid utnyttjas. Liksom vid frivillig vård kanpatientens rörelsefrihet bli föremål för överenskommelse mellan honom ochpersonalen. Patientens möjligheter att vistas utanför vårdavdelningen ellervårdinrättningens område bestäms av hans tillstånd och rutinerna vidinrättningen. Man kan därför inte bedöma varje vistelse utanför vårdavdelningensom en s. k. friförmån. Det kan i stället, som beredningen anger, vara fråga omen naturlig del av vården. del fall kan det finnas behov av att en patient får tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Även i fortsättningenkan det vara nödvändigt att pröva hur en patient klarar sig på egen handutanför inrättningen. Tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningensområde kan således behövas för att förbereda att tvångsvården upphör, men ävenandra skäl kan i vissa fall motivera ett sådant tillstånd. En patient bördärför kunna ges permission under en del av vårdtiden. Självfallet börpermission ges endast under förutsättning att patientens hälsotillstånd ochomständigheterna i övrigt medger det. Viden permission bestämmer man i förväg den tid som vistelsen utan för sjukhuset skall omfatta. Ett beslut om permission bör givetvis fattas efter överenskommelse med patienten av den läkare som har ansvaret för vården. Som beredningen anger finns det inte anledning att föreslå någon längsta tid för permissionens varaktighet eller regler om förlängning av 154 permission.De allmänna reglerna om att tvångsvården skall upphöra så Prop. 1990/91:58snart den inte är absolut nödvändig sätter en yttersta gräns för hur längeen Bilaga 1 permission skall kunna pågå. Enligtsocialberedningen motiveras det nuvarande försöksutskrivningsinstitutet ihuvudsak med möjligheterna att ge patienten föreskrifter. Om patienten brytermot någon föreskrift, skall han kunna återintas på sjukhuset.