prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Lagrådethar emellertid anfört att lagrådet, i linje med den uppfattning som det uttalati fråga om tredjemansskyddet i anslutning till den i lagrådsremissenföreslagna 3 § lagen om psykiatrisk tvångsvård, anser att skyddsbehovet förnärstående och omgivning riskerar att skjutas allt för mycket i bakgmnden närdet som i förslaget i lagrådsremissen anges att vistelse utanförsjukvårdsinrättningens område kan komma i fråga så snart återfallsrisken inteär uppenbar. Lagrådet har förordat att den aktuella regleringen utformas så,att den ger en friare prövningsrätt, där det efter en genomgång avomständigheterna i det enskilda fallet sker en bedömning i vad mån och i vilkenutformning vistelse utanför vårdinrättningens område är försvarlig. Bland deomständigheter som därvid skall beaktas bör enligt lagrådet särskilt nämnasåterfallsrisken men framhållas den inverkan som den genomgångnavården och behandlingen kan bedömas ha haft på denna risk. I bedömningen börsärskilt vägas in även vilken form vistelsen är avsedd att ta. Lagrådet har härpekat på att riskerna med en vistelse utanför vårdinrättningen begränsas, vid iövrigt oförändrade fömtsättningar, väsentligt om exempelvis någon form avövervakning under vistelsen anordnas. Liknande verkan kan enligt lagrådet idärför lämpade fall tänkas uppstå genom en omsorgsfull utformning av föreskrifterför patienten under vistelsen. Denfakultativa permissionsbestämmelsen för de nu aktuella fallen som föreslogs ilagrådsremissen var avsedd att ge utrymme för en bedömning med hänsyn till justsådana omständigheter som lagrådet har pekat på. Enligt min mening finns detfördelar med att uttryckligen ange vilka faktorer som här skall särskiltbeaktas. Att en välgmndad bedömning av dessa faktorer, inte minst när detgäller återfallsrisken, i många fall fömtsätter just att patienten berettstillfälle att vistas utanför vårdinrättningen anser jag därvid inte har någonavgörande betydelse. Jag kan sålunda ansluta mig till vad lagrådet här haranfört. Och mitt förslag till utformning av regleringen av prövningen avfrågan om vistelse utanför vårdinrättningen för den som genomgårrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning överensstämmer alltsåmed lagrådets. Somkommer att framgå i det följande (avsnitt 4.4.3) föreslår jag att länsrätten skall pröva frågor om när rättspsykiatrisk vård som är förenad med särskild utskrivningsprövning skall upphöra. Jag anser därför att länsrätten i parallellitet med nuvarande ordning skall pröva också frågor 203 om tillstånd till vistelseutanför sjukvårdsinrättningens område i dessa fall. 1990/91: 58 Av deskäl som jag kommer att anföra beträffande frågan om särskild Bilaga 1utskrivningsprövning bör vidare gälla att länsrätten vid den nu aktuellatillståndsprövningen skall ge vederbörande åklagare tillfälle att yttra sig, omdet inte är uppenbart obehövligt. Somjagstrax återkommer till (avsnitt 4.4.3) föreslår jag att en åklagare gesmöjlighet att i fall då rättspsykiatrisk vård är förenad med särskildutskrivningsprövning överklaga ett beslut att vården skall upphöra. Beträffandede skäl från skyddssynpunkt som talar för att ge åklagare rätt att överklagabeslut i samband med vården i sådana fall får jag hänvisa till det förslaget. Ilagrådsremissen uttalade jag att av framför allt praktiska skäl en åklagaredäremot inte borde ges befogenhet att i dessa fall överklaga även beslut attmedge vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område. Jag betonade att det ävenhär är väsentligt att skyddsaspekterna blir tillgodosedda. Somjag såg detborde det emellertid vara tillräckligt att en åklagare kan utnyttja möjlighetenatt yttra sig hos domstolen före dess beslut i sådana fall. Lagrådethar som ett led i förstärkningen av skyddet för närstående och omgivningförordat att åklagares överklagningsrätt skall avse även beslut om en patientsvistelse utanför vårdinrättingens område. Med anledning av lagrådets förslagvill jag betona att man inte bör bortse från de olägenheter av praktisk natursom kan uppstå om ett beslut om permission kan överklagas. En risk finns ocksåatt ändamålet med utevistelser, som måste senareläggas på gmnd av prövningen avöverklagande, går förlorat. Jag har emellertid förståelse för syftet medlagrådets förslag. Enligt min uppfattning skulle det också skapas ett merakonsekvent system om en åklagare gavs rätt att i de aktuella fallen överklagainte bara beslut att vården skall upphöra utan även beslut att medge vistelseutanför vårdinrättningens område. Jag ansluter mig därför till förslaget attåklagare skall få överklaga även beslut av det sistnämnda slaget. Vidarebör i linje med nuvarande ordning (se 14 § tredje stycket LSPV) länsrättenbeträffande en viss patient kunna överlämna åt chefsöverläkaren att fattabeslut om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Jagsyftar här på de fall där den rättspsykiatriska vården fortgår men där det intelängre till följd av den psykiska störning hos patienten som föranlett beslutetom särskild utskrivningsprövning finns risk för att denne återfaller ibrottslighet, som är av allvarligt slag, och där detta förhållande kan bedömasbli bestående. Länsrätten bör i dessa fall efter ansökan av chefsöverläkarenkunna överlämna åt denne att besluta om tillstånd för patienten att vistasutanför vårdinrättningens område. På motsvarande sätt som enligt nuvarandeordning bör emellertid befogenheten för chefsöverläkaren att ge sådanttillstånd inte gälla för återstoden av vårdtiden. Innan länsrätten fattarbeslut i en delegationsfråga av det aktuella slaget bör en åklagare, liksomnär länsrätten själv fattar beslut i en tillståndsfråga, få tillfälle att yttrasig, om det inte är uppenbart obehövligt. Däremot bör det inte uppställas någotkrav på att chefsöverläkaren ger en åklagare tillfälle att yttra sig i denenskilda tillståndsfrågan. naturligtvislänsrätten kunna återta tillståndsprövningen när det finns skäl Prop.1990/91:58 till det, t.ex. i samband med ett ärende om upphörande av vård. 1lagrådsremissen upptogs inte något förslag om rätt för en åklagare attöverklaga ett beslut av länsrätten att till chefsöverläkaren delegera prövningenav fråga om tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område. Mot bakgrundav mitt ställningstagande nu angående en åklagares rätt att överklaga beslutatt ge tillstånd till vistelse utanför vårdinrättningens område anser jagemellertid det vara mest konsekvent och bäst förenligt med skyddsintressena isammanhanget att ge en åklagare rätt att överklaga även ett beslut omdelegation av det aktuella slaget. Mitt förslag har utformats i enlighet meddetta. Slutligenbör chefsöverläkaren, i enlighet med vad jag har föreslagit beträffande vistelseutanför sjukvårdsinrättningens område i övriga fall av psykiatrisk tvångsvårdoch i linje med vad som gäller enligt LSPV beträffande domstolsöverlämnadepatienter, ges rätt att återkalla ett av länsrätten (eller högre rätt) eller avhonom själv meddelat tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område. Jagvill i detta sammanhang slutligen ta upp en särskild fråga som rörskyddsaspekterna då patienter som genomgår vård som är förenad med särskildutskrivningsprövning vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Undersenare år har starkt betonats vikten av att på olika sätt stärka brottsoffrensställning. Bl.a. har det genom lagen (1988:688) om besöksförbud, som trädde ikraft den Ijuli 1988, skapats ett bättre skydd än tidigare för personer somriskerar att utsättas för förföljelse och trakasserier av andra. Chefen förjustitiedepartementet har budgetproposition (prop. 1989/90:100 bil.4 s. 36 ff.) redovisat det arbete som pågår för att förbättra brottsoffrenssituation. Justitieutskottetbehandlade frågan om våldsoflfers rätt till information närgärningsmannen t.ex. friges från ett fängelsestraff (1989/90;JuU5 s.20f).Utskottet pekade därvid på att denna fråga bringats till sin lösning genom deallmänna råd som utfärdat (ARK 1988:5)angående information från kriminalvårdsverket i vissa fall till den somutsatts för våldsbrott eller hot om våld. De allmänna råden innebär bl.a. attinformation om tidpunkt för permission eller frigivning skall lämnas, ommålsäganden önskar det. Enligtmin uppfattning är det angeläget att den som har utsatts för t. ex. ett allvarligt våldsbrott inte hamnar i en sämre situation när det gäller samhällets stöd och skydd för att förhindra ny brottslighet av samme gäraingsman, om denne överlämnas till psykiatrisk tvångsvård som brotts påföljd i stället för att dömas till fängelse. Jag anser det därför vara motiverat med en underrättelseskyldighet från hälso- och sjukvårdens sida, i linje med vad som gäller inom kriminalvården, gentemot den som är målsägande i förhållande till en patient som genomgår rättspsykiatrisk vård som är förenad med särskild utskrivningsprövning. Skyldigheten bör innebära att den målsägande som så önskar får uppgifter från chefsöverlä karen om när patienten ges permission. Jag vill här peka på att sådan information enligt nuvarande lagstiftning inte omfattas av hälso- och 205 sjukvårdssekretessen (se 7kap. 2 § 1 och 2 sekretesslagen). Min avsikt är att återkomma med förslag till följdändringari sekretesslagen som innebär att detta slags information inte heller omfattasav sekretess efter den nya lagens ikraftträdande. Somjag strax återkommertill (avsnitt 4.4.3) bör underrättelseskyldigheten omfatta även information omnär den rättspsykiatriska vården skall upphöra. Skyldigheten förchefsöverläkaren att lämna information bör däremot inte, till skillnad från vadsom gäller inom kriminalvården, omfatta de situationer då patienten haravvikit från vårdinrättningen utan medgivande eller uteblivit från enpermission. Också detta är i linje med nuvarande sekretessreglering. Dekontakter med målsäganden som kan behövas i sådana situationer bör i ställetske genom polisen, som enligt mitt förslag också fortsättningen på begäranskall hjälpa till att återföra patienter i dessa fall. Jag återkommer tilldenna fråga i specialmotiveringen. 1990/91:58 Bilaga 1 Mitt förslag: Beträffandeden som genomgår rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd utan särskild utskrivningsprövningskall motsvarande förfarande gälla i fråga om vårdens upphörande som enligtden föreslagna allmänna regieringen av psykiatrisk tvångsvård i fall där rättenförsta gången beslutat att tvångsvård får ske (se avsnitt 3.3 och 3.6). Vårdenskall upphöra, om patienten inte längre lider av en allvarlig psykisk störningeller det inte längre med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personligaförhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättningför psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Har vården förenats medsärskild utskrivningsprövning (se bil. 2 avsnitt 2.5) gäller att vården skallupphöra så snart det inte längre till följd av den psykiska störning hospatienten som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning finns riskför att denne återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag och det inteheller annars med hänsyn till hans psykiska tillstånd och personligaförhållanden i övrigt är påkallat att han är intagen på en sjukvårdsinrättningför psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. En fråga om upphörande avrättspsykiatrisk vård i de fall vården är förenad med särskildutskrivningsprövning prövas av länsrätten efter anmälan av chefsöverläkarensenast och därefter inom var sjätte månad. I ett sådant fallskall länsrätten, om det behövs, höra en lämplig sakkunnig muntligen och, omdet inte är uppenbart obehövligt, ge åklagare tillfälle att yttra sig.Åklagaren ges befogenhet att överklaga ett beslut om att rättspsykiatrisk vårdsom är förenad med särskild utskrivningsprövning skall upphöra. Chefsöverläkaren fårskyldighet att, om den som är målsägande i förhållande till den som genomgårrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning önskar det, gemålsäganden information om beslut om att tvångsvården skall upphöra. Socialberedningensförslag: En patient som genomgår rättspsykiatrisk Prop. 1990/91:58 vård efterbeslut av rätten skall skrivas ut när psykiatrisk vård dygnet mnt Bilaga 1 intelängre behövs. Vad som har bestämts i domen om straffet och om vårdtidens längdskall dock beaktas. Förslaget till påföljdsregler för de aktuellalagöverträdarna (se bil. 2 avsnitt 2.1.4) innebär sålunda att det vid påföljdskombinationenfängelse/rättspsykiatrisk vård oftast inte blir fråga om utskrivning utan omöverföring till en kriminalvårdsanstalt eller en placering enligt 34 § KvaL.Beträffande patienter, som är dömda till fängelse och somenligt beslut av kriminalvårdsnämnden inte får friges villkorligt förrän tvåtredjedelar av strafftiden har gått ut, skall åklagaren höras avövervakningsnämnden före utskrivning. (511 §§ i förslaget till lag omrättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 298 ff., 310 ff., 431 ff".och459f) Remissinstanserna:De flesta instanser som har behandlat frågan är starkt kritiska mot att längdenpå vårdtiden kan maximeras eller minimeras (jfr bil. 2 avsnitt 2.1.4). Skälenför mitt förslag: Nuvarande ordning (17 § LSPV) innebär att utskrivningsnämndenhar att besluta om utskrivning av olika kategorier av patienter som begåttbrott (O-, N- och PN-fall). Prövningen omfattar bl. a. alla patienter oavsettbrottets karaktär som av domstol har överlämnats till sluten psykiatrisk vårdenligt LSPV som brottspåföljd (N-fall). Somjag har anfört tidigare bör regleringen av psykiatrisk tvångsvård avlagöverträdare inte annat än när det föreligger starka sakliga skäl skilja sigfrån regleringen av sådan tvångsvård i övrigt. När det gäller prövningen avförutsättningarna för vårdens upphörande i de aktuella fallen liksom självaprövningsförfarandet bör därför enligt min mening utgångspunkten vara att någonannan ordning inte skall gälla än i övriga fall. Chefenför kommer (bil. 2 avsnitt 2.4) att föreslåatt den som har begått brott skall få överlämnas till rättspsykiatrisk vård,dvs. psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd, under förutsättning bl. a. attvissa medicinska kriterier är uppfyllda, nämligen att lagöverträdaren lider aven allvarlig psykisk störning och att det med hänsyn till hans psykiskatillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagenpå en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihetsberövandeoch annat tvång. Enligt min mening bör vården i dessa fall, i parallellitet medvad som har föreslagits beträffande den allmänna regleringen av psykiatrisktvångsvård, upphöra när något av dessa kriterier är uppfyllt.Liksom vid psykiatrisk tvångsvård efter intagning i administrativ ordning bördärvid chefsöverläkaren vara skyldig att genast besluta att vården skallupphöra. Även om det inledande skedet är olika vid rättspsykiatrisk vård ochvid vård enligt den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård bör avtekniska skäl beträffande förfarandet i övrigt vid vårdens upphörande i deaktuella fallen samma ordning gälla som enligt nämnda reglering i fall därlänsrätten första gången har beslutat att tvångsvård får ske (se avsnitt 3.3). Beträffandevården av patienter, i fråga om vilka skyddsintresset gör sig starkt gällande, är det emellertid motiverat att prövningen av frågan om när vården skall upphöra sker i former som ger särskilda garantier för att 207 beslutsunderlaget blir såallsidigt som möjligt och att det sker en enhetlig Prop. 1990/91:58tillämpning. Frågan om när en sådan särskild utskrivningsprövning är Bilaga 1motiverad bör avgöras i samband med behandlingen av själva brottmålet. Eftersamråd med mig kommer sålunda chefen för attföreslå att en domstol som överlämnar en lagöverträdare till rättspsykiatriskvård skall kunna förordna om särskild utskrivningsprövning i vissa fall (bil.2 avsnitt 2.5). Förutsättningarna för en sådan prövning är enligt förslaget,utöver övriga kriterier för psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd, attbrottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning och att dettill följd av den psykiska störningen finns risk för att denne återfaller ibrottslighet, som är av allvarligt slag. Närdet gäller den närmare beskaffenheten av den särskilda utskrivningsprövningenanser jag att prövningen av när vården skall upphöra bör, med hänsyn tilländamålet med denna vårdform, göras något annorlunda än i övriga fall. Enligtmin mening bör vården fortgå så länge det till följd av den psykiska störninghos patienten som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning finnsrisk för att han återfaller i brott, som är av allvarligt slag. Vården bör inteheller upphöra så länge det annars med hänsyn till patientens psykiskatillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han är intagenpå en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad medfrihetsberövande och annat tvång. Jag anser att det härigenom sker entillfredsställande avvägning mellan de rent medicinska förutsättningarna föratt ge psykiatrisk tvångsvård och de starka skyddsintressen som kan göra siggällande i dessa fall. Medhänsyn till den allsidiga bedömning som enligt min mening bör komma till ståndi detta sammanhang anser jag att prövningen bör göras av en domstol. En sådanlösning ligger också i linje med nuvarande ordning beträffande de fall därutskrivningsnämnden har att fatta beslut. Eftersom den tilltänkta lagen ompsykiatrisk tvångsvård innebär att länsrätten som första instans anförtros dendomstolsprövning som skall ske på detta område bör enligt min mening även dennu aktuella prövningen ske hos länsrätten. Föratt skapa förutsättningar för att utskrivningsprövningen görs med ett såfullödigt beslutsunderlag som möjligt bör i de nu aktuella fallen domstolen haskyldighet att inhämta bedömningar även från andra än chefsöverläkaren. Detär naturligtvis angeläget att det finns en betryggande utredning angående vårdförutsättningarna. I lagrådsremissen uttalade jag att länsrät ten som regel därför borde, i enlighet med vad som föreslogs beträffande domstolsprövning vid psykiatrisk tvångsvård enligt den allmänna regle ringen (se avsnitt 3.9), inhämta yttrande eller muntligen höra en särskild sakkunnig angående vårdförutsättningarna. Jag anförde vidare att rätten borde när det fanns skäl till det inhämta yttrande av . Mitt förslag i lagrådsremissen innebar därför att länsrätten, vid prövning av en fråga om upphörande av rättspsykiatrisk vård i de fall då vården var förenad med särskild'utskrivningsprövning, skulle inhämta yttrande av lämplig sakkunnig, om det inte var uppenbart obehövligt, och, när det fanns skäl till det, inhämta yttrande av . Lagrådet har, avmotsvarande skäl som beträflfande mål om psykiatrisk Prop. 1990/91:58tvångsvård som jag har redovisat (avsnitt 3.9), förordat att det vidBilaga 1 handläggningen i länsrätten av mål om rättspsykiatrisk vård skall ingåen erfaren psykiater och påpekat att den i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsenatt länsrätten skall höra lämplig sakkunnig, då kan undvaras. Vidare harlagrådet uttalat att rätten enligt 24 § FPL får inhämta yttrande över en frågasom kräver särskild sakkunskap från en myndighet. Enligt lagrådets mening i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen att länsrätten när det finns skältill det skall inhämta yttrande av inte något dämtöver och bördärför utgå. Avmotsvarande skäl som jag har redovisat angående handläggningen av målom psykiatrisk tvångsvård (se avsnitt 3.9), och som ju också har avseende påmål om rättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning, är jag inteberedd att ansluta mig till lagrådets förslag att det skall ingå en psykiater ilänsrätten vid handläggningen av de nu aktuella målen angående rättspsykiatriskvård med särskild utskrivningsprövning. När det gäller regleringen av frågan omatt anlita sakkunnig i dessa mål anser jag emellertid att det, på motsvarandesätt som beträflfande handläggningen av mål om psykiatrisk tvångsvård, börgöras en justering i förhållande till förslaget i lagrådsremissen. Länsrättenbör sålunda här höra en lämplig sakkunnig muntligen direkt inför rätten ellerper telefon om det behövs. Vidare delar jag lagrådets uppfattning att den ilagrådsremissen föreslagna bestämmelsen om att länsrätten skall inhämta yttrandeav när det finns skäl till det bör utgå. Föratt skyddsaspekterna skall bli tillräckligt belysta bör vidare vederbörandeåklagare i allmänhet få tillfälle att yttra sig. Denne bör nämligen enligt minuppfattning ha möjligheter att tillföra länsrätten information om patienten även såvitt avser dennes eventuella kontakter med polis och åklagare undervårdtiden i samband med t.ex. vistelser utanför sjukvårdsinrättningens område av betydelse för bedömningen av de nämnda aspektema. Jag återkommer ispecialmotiveringen till frågan om vilken åklagare som skall yttra sig (avsnitt7.2). Omdet för länsrätten står klart att det inte är meningsfullt att åklagaren yttrarsig t. ex. då det är fråga om en utskrivningsprövning på patientens begärankort tid efter föregående prövning bör naturligtvis länsrätten inte varatvungen att höra denne. Mitt förslag innebär sålunda att länsrätten skall geåklagaren tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Enligtnuvarande ordning (25 § LSPV) skall på begäran av överläkaren ett beslut av utskrivningsnämnden underställas psykiatriska nämndens prövning, om överläkaren gjort förbehåll om underställning senast vid det sammanträde då beslutet fattades och begärt underställning . Enligt vad jag inhämtat har denna möjlighet för en överläkare att få en överprövning av utskrivningsnämndens beslut till stånd sällan ut nyttjats. Vid den hearing som anordnats av i detta lagstiftningsärende (se bil. 2:2 avsnitt 5.7) har emellertid från några håll, bl. a. , uttalats att vederbörande överläkare i den nu aktuella regleringen bör ges möjlighet att överklaga ett domstolsbeslut att vården i 209 14 1990/91. ettvisst fall inte skall upphöra. Skälet för denna ordning har angetts vara Prop. 1990/91:58 en oro för att sjukvården i de aktuella fallen kan tvingas gevård åt Bilaga 1 personer utan något egentligt vårdbehov. Jagkan visserligen ha viss förståelse för detta synsätt. Mitt förslag innebäremellertid att domstolen genom att höra en lämplig sakkunnig i de flesta fallfår tillgång till ytterligare en bedömning av vårdfömtsättningarna vid sidanav chefsöverläkarens. Enligt min uppfattning skulle det endast i extremaundantagsfall kunna tänkas inträffa att domstolen anser sig ha tillräckligaskäl att frångå entydiga medicinska bedömningar om vårdfömtsättningarna i ettvisst fall. Att för sådana fall ge chefsöverläkaren eller en generell ställning av part i denna typ av mål anser jag inte vara sakligtmotiverat. Närdet gäller åklagarens ställning förhåller sig saken något annorllmda. Jag har idet föregående behandlat frågan om åklagares rätt att överklaga beslut m. m.vid vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område. Enligtvad jag har anfört bör åklagaren i syfte att skyddsaspekterna skall blitillräckligt belysta vid särskild utskrivningsprövning ges tillfälle att yttrasig. Som jag ser det är det mycket angeläget att dessa aspekter blir noggrantbelysta så att skyddsintressena inte blir eftersatta vid denna prövning. För attsäkerställa att skyddsintressena blir beaktade bör därför åklagaren gesmöjlighet att överklaga ett beslut att vården skall upphöra. Jag anser en sådanordning vara naturlig med hänsyn till den utformning av kriterierna för närvården i dessa fall skall upphöra som jag har förordat. Av centralbetydelse vid utskrivningsprövningen är nämligen den risk för återfall i brottsom finns till följd av den psykiska störning hos patienten som föranlettbeslutet om särskild utskrivningsprövning. Det är här inte fråga om enbart enmedicinsk bedömning utan också en prövning från mera allmänna utgångspunkter.Som jag ser det ligger det väl i linje med åklagarens funktion att företrädasamhällets skyddsintressen i de nu aktuella fallen genom att kunna såväl yttrasig vid särskild utskrivningsprövning som överklaga beslut om att vården skallupphöra.