prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — vartfall torde ha omfattat rätt till renbete, jakt och fiske samt skogsfång till Prop. 1990/91:4 husbehov. Sammaförhållanden gällde alkjämt när förordning om kronohemmansförsäljning till skatte infördes. Genom förordningen fick skattebönderna ensådan trygghet i rätten till sina hemman att det därefter finns skäl attbetrakta denna rätt som äganderätt i modern mening. Domstolen konstaterar attförordningen inte omfattar samernas rätt till brakade Qäll-områden. Samernasrätt till renbete, jakt och fiske torde emellertid då ha varit skyddad motintrång av enskilda. Även härefter förblev rättsläget oförändrat. Man kandärför enligt HD vid tillkomsten av den första svenska renbeteslagen år 1886säga att de befogenheter som samerna sammantaget hade utgjorde en starktskyddad braksrätt av speciellt slag. Fleraremissinstanser påpekar att skatteQällsdomen endast rör förhållandena på de skatteQälli som var aktuella i målet. I så måtto är invändningen befogad att skatteQällsdomensjälvfallet inte är prejudice-rande utanför de jämtländska skatteQällen.Beträffande grunden för samernas rättigheter görs emellertid i domskälenuttalanden som rör också andra delar av renskötselområdet. I lagrådsremissenanförde jag att det i det här sammanhanget kan det vara tillräckligt atthänvisa till vad domstolen anfört om tillkomsten av den första renbeteslagenår 1886. Jag hänvisade till att enligt HD innebar lag i huvudsak attdet dåvarande rättsläget lagfästes. Lagen gmndades på uppfattningen att samemasrättigheter inom renskötselområdet, bl. a. rätten till renbete, utgörs av enbraksrätt som vilar på urminnes hävd. Lagrådethar anfört att en försiktig tolkning av domskälen måste anses motsäga de nyssnämnda uttalandena i lagrådsremissen. Enligt lagrådets mening har HD lämnatöppet humvida lag innebar en kodifiering av faktiskt gällanderättsläge i andra delar av landet än skatteQällen. Lagstiftningen kan enligtlagrådet ändå nu sägas vila på en betydligt stabilare gmnd vad gäller såväl deträttsliga underiaget som förankringen inom den samiska folkgmppen. Lagrådetanmäler inte heller någon tvekan i fråga om den principiella utgångspunkten förden föreslagna lagstiftningen. Om nya processer rörande renskötselrätten inomandra delar av landet skulle bli aktuella och leda till andra bedömningar avrenskötselrättens natur kan det enligt lagrådet förutsättas att lagstiftningenprövas om, i den mån det är påkallat. Lagrådetsyttrande i den här delen föranleder inte några särskilda synpunkter från minsida. Samemas rättigheter närdet gäller att låta sina renar beta över stora områden liksom rätten att jaga och fiska grandas alltså inte på lagstiftning eller på upplåtelser i särskilda avtal. Däremot är renskötselrättens utövan de reglerad och preciserad genom den vid varje tid gällande lagstiftningen. I det avseendet påminner alltså renskötselrätten om äganderätten som besfår även utan lagstiftning men vars innehåll och utövande regleras genom bestämmelser i olika lagar. Konstaterandet att renskötselrätten i granden bygger på urminnes hävd och inte på upplåtelser eller lagstiftning är av betydelse för de renskötande samernas ställning och trygghet i sin näring. Det är också av betydelse för hela det samiska folket med hänsyn 22 tillatt dess kulturtraditioner i så hög grad är knutna till renskötseln. Prop.1990/91:4 oklarheter om arten av samernas rättigheter har haftnegativa konsekvenser för rennäringen. Många missförstånd och konflikter kan troligenhäriedas till det tidigare oklara rättsläget. Renskötselrättens ursprang ärenligt min mening så betydelsefullt att renskötselrättens natur bör komma tilluttryck i rennäringslagen. Jag föreslär därför att det i lagen skall anges attrenskötselrätten bygger på urminnes hävd. Renskötselrättenfår utövas enligt bestämmelserna i rennäringslagen Derättigheter som enligt rennäringslagen tillkommer samerna har i lagen fått densammanfattande beteckningen renskötselrätt. Renskötselrätten beskrivs i 1 §rennäringslagen som en rätt för vissa personer av samisk härkomst att begagnamark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl. a.renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Renskötseln får bedrivas på såvälstatlig och som på privat mark. Rätten tillkommer personer av samiskhärkomst som kan åberopa att någon av deras föräldrar, farföräldrar ellermorföräldrar haft renskötsel som stadigvarande yrke. Sådan person benämns ilagen renskötselberättigad. Omdet finns särskilda skäl kan enligt 1 § andra stycket utvidgakretsen av dessa "renskötselberättigade" personer. Också den som giftersig med en renskötselberättigad person förvärvar renskötselrätt. Uppdelningen isamer med och samer utan renskötselrätt tillkom genom renbeteslag.Enligt tidigare renbeteslagar hade "envar lapp" rätt att syssla medrenskötsel. Renskötselrättensom sådan medför emellertid ingen given rätt att bedriva renskötsel. Av 6§rennäringslagen följer att det för renskötseln finns samebyar och att i principall den mark inom vilken renskötsel får bedrivas är uppdelad mellan dessa byar.Enligt 15§ får samebyns betesområde användas för renbete av samebyn förmedlemmarnas gemensamma behov. Jakt och fiske får enligt 25 § endast utövas avden som är medlem i sameby. Utövandet av renskötselrätten kräver såledesmedlemskap i sameby. Denna begränsning är betingad av näringsmässiga skäl ochhar funnits sedan den första renbeteslagen . Äveni fortsättningen bör rätten att bedriva renskötsel föratsätta medlemskap i ensameby. Renantalet begränsas av tillgången på bete och bestämmer därmed detantal personer som kan försörja sig på renskötsel. Rennäringslagensbestämmelser om att renskötseln skall bedrivas inom samebyar innebärföljaktligen en nödvändig begränsning av renskötselrätten. Att utöver kravetpå medlemskap i sameby kräva viss kvalifikation för renskötsel rätten anser jagdäremot inte vara nödvändigt. Den gränsdragning som nugörs i rennäringslagens inledning mellan renskötselberättigade samer och samer som saknar sådan rätt anser jag kunna undvaras. Enligt min meningar det från principiell synpunkt rikti gare att beskriva renskötselrätten som en rätt som tillkommer den samiska befolkningen och konstatera att varje medlem av den befolkningen, dvs. varje same, får bedriva renskötsel enligt rennäringslagens bestämmelser. Det sistnämnda innebär bl. a. krav på medlemskap i sameby. Detsynsätt jag nu har redovisat innebär att renskötselrätten är förbehål- Prop.1990/91:4 len den som är same och är en rätt som varken kan överlåtas ellerupplåtas. Några undantag som innebär avsteg från ett sådant betraktelsesättbehöver enligt min mening inte göras. Jag anser därför att man kan slopa de nuvarandereglerna om förvärv av renskötselrätt genom giftermål. Däremot bör den som hargift sig med en same och inte själv är same kunna bli delaktig i renskötselngenom att han antas som medlem i en sameby. Mittförslag innebär att rennäringslagen liksom inleds med en beskrivningav renskötselrätten och en erinran om att rätten får utövas enligtbestämmelserna i lagen. Lagrådethar framhållit att medlemskap i en sameby har en så central betydelse förutövandet av renskötselrätten att detta villkor bör anges i lagtexten. Mittförslag innebär också att den som är same inte bara samer vars släktingar iföregående led ägnat sig åt renskötsel kan komma i fråga som medlem i sameby.Frågan om medlemskap skall liksom avgöras av samebyn och varaberoende av om den som avser att bedriva renskötsel inom byns betesområde äreller har varit knuten till renskötseln inom byn. Samebyns ställningstagandeförsvåras knappast av att det inte längre kommer att krävas att den som villbli medlem är bara eller barnbam till renskötare. Självfallet kan det alltiddiskuteras vad som skall krävas för att någon skall anses ha styrkt sig varasame. har inte föreslagit någon definition av vem som ärsame i rennäringslagens mening. Någon allmänt accepterad definition avbegreppet same finns inte i svensk lagstiftning. Det bör enligt min mening idetta sammanhang inte ställas något annat krav än att vederbörande skall tillhöraden samiska folkgmppen, en tillhörighet som kan ha sitt ursprang i ett avlägsetled. I enlighet med vad lagrådet har anfört bör det av lagtexten framgå att medsame menas den som är av samisk härkomst. Detmåste överlämnas till rättspraxis att avgöra vad som skall krävas för att någonskall anses ha styrkt att han är same. Som jag anfört ovan kommer emellertidmöjligheten till medlemskap i sameby att vara begränsad med hänsyn till detantal renar som det är möjligt att hålla i samebyn, varför frågan inte tordebli aktuell särskilt ofta. 1lagstiftningen finns bestämmelser som direkt tar sikte på att skydda renskötselrätten,men också bestämmelser som mera indirekt får betydelse för innehavarna avrenskötselrätt. Till den senare kategorin hör bestämmelserna iskogsvårdslagstiftningen som kräver hänsyn till rennäringen i dess egenskap avallmänt intresse. 1skatteQällsmålet uttalar HD att den samiska braksrätten står på civilrättsliggrand och, på samma sätt som äganderätten, är skyddad mot tvångsförfogandenutan ersättning. Enligt HD belastar renskötselrätten de fastigheter där den fårutövas och den företer även i övrigt stora likheter med nytQanderätt och annanliknande rätt till fast egendom. Ävenom renskötselrätten är av speciellt slag i flera avseenden bör den, 24 inte minst till följd av HD:sbedömning, hänföras till begreppet särskild rätt till fastighet. Det är av storbetydelse för bl. a. ersättningsfrågor att renskötselrätten behandlas som ettenskilt intresse, en särskild rätt till fastighet, och inte enbart som ettallmänt intresse till vilket hänsyn skall tas. Renskötselrättens ställning avsärskild rätt till fastighet bör därför framgå av lagstiftningen. Renskötselrätten är i sinegenskap av braksrätt enligt skatteQällsdomen uttömmande reglerad irennäringslagen. Detta gäller enligt HD "även de rättigheter till grastäktoch liknande för husbehov, till annat bete än renbete och till slätter, vilkainte omtalas i lagen" men vilka rättigheter enligt HD ingår irenskötselrätten. Konstaterandetatt renskötselrätten utgör en särskild rätt till fastighet medför i principingen förändring vad gäller förhållandet mellan rennäringen och motståendeintressen. Det är fråga om en klarare markering av renskötselrättensnatur i lagstiftningen och att rättigheten inordnas i det fastighetsrättsligasystemet på ett tydligare sätt än . Renskötselrätten regleras ävenfortsättningsvis i rennäringslagen. Medhänsyn till vad jag nu har anfört förordar jag att 1 § rennäringslagen ändrasså att det av lagen klart framgår att renskötselrätten utgör en särskild rätttill fastighet. Samerättsutredningenhar föreslagit att det i gravlagen (1974:342) och lagen (1974:890) om vissa mineralfyndigheterskall anges att med särskild rätt till fastighet även skall förståsrenskötselrätt. Regeringen har emellertid i prop. 1988/89:92 om nyminerallagstiftning m.m. föreslagit att bl.a. gravlagen och lagen om vissa mineralfyndigheterskall ersättas av en ny minerallag. Enligt den föreslagna nya lagen skall medsärskild rätt till fastighet avses bl. a. renskötselrätt. Jag anser mot denna bakgrand att detinte är nödvändigt att ändra de ovan nämnda lagarna. Renskötselrättenbelastar fastighetema inom drygt en tredjedel av yta men innebär iallmänhet ett extensivt utnytQande av marken. Rennäringen utnytQar olikamarkområden mer eller mindre intensivt. Vissa områden är synnerligenbetydelsefulla medan andra är av ringa betydelse. Renskötselrätten är starkastpå åretrantmarkema. Den varierar emellertid i styrka från trakt till trakt, ochäven över tiden, beroende på hur renskötseln bedrivits. Mot den bakgmnden ärdet knappast möjligt att med generell giltighet ange hur renskötselrättenbelastar de enskilda fastighetema och vilka inskränkningar i förfogandet somrätten förorsakar ägama av dessa fastigheter. 3.3 Upphävande av renskötselrätt Mitt förslag:Renskötselrätten skall bara kunna upphävas om det behövs för att tillgodosenågot av de i expropriationslagen (1972:719) uppräknade expropriationsändamålen. Samerättsutredningensförslag: Utredningen föreslår att rennäringsla- gens bestämmelser om fömtsättningamaför att upphäva renskötselrätt Prop. 1990/91:4 och om hur ersättningen dåskall bestämmas ersätts med hänvisningar till expropriationslagen. Remissinstanserna:Förslaget har tillstyrkts av remissinstansema. Skälenför mitt förslag: Regeringen kan enligt 26 § rennäringslagen upphävarenskötselrätten helt eller delvis när ett område behövs för ändamål som avsesi 2 kap. expropriationslagen eller för annat ändamål av väsentlig betydelsefrån allmän synpunkt. Är området väsentligen utan betydelse för renskötseln fårrenskötselrätten dessutom upphävas när området behövs för allmänt ändamål. Av1 kap. 1 § expropriationslagen (1972:719) följer att särskild rätt till fastighetkan upphävas genom expropriation. Enligt 1 kap. 2§ avses med särskild rätt tillfastighet nytQanderätt, servitut och rätt till elektrisk kraft samt liknanderätt. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att uttrycket "liknanderätt" omfattar även renskötselrätt (prop. 1972:109 s. 268). I paragrafensägs dock att bestämmelsen i 1 § om särskild rätt inte gäller renskötselrätt.Det innebär att renskötselrätt inte kan bli föremål för självständig rättighetsexpropriation.Ett upphävande eller en begränsning av renskötselrätten sker i stället, som jagnyss nämnt, med tillämpning av 26 § rennäringslagen. Exproprieras en fastighetinom renskötselområdet kan emellertid renskötselrätten exproprieras tillsammansmed fastigheten. Renskötselrätten kan alltså vara föremål för osjälvständig rättighetsexpropriation.För att renskötselrätten skall påverkas när en fastighet exproprieras krävsatt man beslutar särskilt om detta. 1motiven till rennäringslagen (prop. 1971:51) diskuterades möjligheten att slopade då gällande särskilda bestämmelserna i renbeteslagen om undantagande av markfrån renskötsel. 1 stället skulle man göra bestämmelserna om expropriation avsärskild rätt till fast egendom tillämpliga på renskötselrätten. ansåg dock att denna lösning var mindre tillfredsställande. Som skälför sitt ställningstagande anförde föredraganden att renskötselrätten inte påsamma sätt som andra särskilda rättigheter är lokaliserad till vissafastigheter och att en tillämpning av expropriationsreglema skulle sakna expropriationensavtalsstimulerande funktion. Föredraganden påpekade att rätten till renskötselinte är över-låtbar och att rättighet som ingår i renskötselrätten inte fårupplåtas av same åt annan. Inte heller borde enligt föredraganden möjlighetenatt upphäva renskötselrätt begränsas till att gälla bara sådana ändamål för vilkaexpropriation kan ske. Föredraganden hänvisade bl. a. till de speciellaförhållandena inom renskötselområdet och till att samerna inte genom avtal kanavstå från renskötselrätten. Lagrådets majoritet anslöt sig till departementschefensuppfattning medan minoriteten föreslogen begränsning till expropriationsändamålen.En majoritet i jordbraksutskottet (JoU 1971:37 s. 43) ansåg attrenskötselrätten bara borde få upphävas för sådana ändamål som kan tillgodosesgenom expropriation. beslutade emellertid i enlighet med minoritetensförslag som innebar den lösning som förordades i propositionen (rskr.1971:216). Upphävandeav renskötselrätten för något av expropriationsändamålen eller för annat ändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt har , 26 endast skett i ett fåtalfall. Renskötselrätten har aldrig upphävts med stöd Prop. 1990/91:4 av denbestämmelse som gör det möjligt att för andra allmänna ändamål upphävarenskötselrätten inom område som väsentligen är utan betydelse för renskötseln. Enligtmin mening bör renskötselrätten kunna upphävas bara om något av expropriationsändamålenär för handen. Därigenom ges renskötselrätten samma skydd mot tvångsvisa ingripandensom övrig särskild rätt till fastighet. Med anledning av vad jag redovisatom motiven till den nuvarande bestämmelsen vill jag peka på att det i praxisutvecklats ett altemativ till ett formellt upphävande av renskötselrätten. Detär inte ovanligt att mark tas i anspråk sedan samebyn mot ersättning godtagitdet intrång i betesrätten och renskötselrätten i övrigt som den aktuella exploateringeninnebär. Ersättning kan i sådana sammanhang också lämnas för ökade kostnader irenskötseln, t. ex. kostnadema för ökad bevakning av renama. En sådan frivilliguppgörelse påverkar inte renskötselrätten som sådan men kan givetvis leda tillatt det faktiskt är möjligt att hålla renama inom det område somtagits i anspråk. Jagansluter mig följaktligen till utredningens förslag när det gäller de ändamålför vilka renskötselrätten skall kunna upphävas. Till skillnad från utredningenanser jag emellertid att regler om detta och för bestämmande av ersättningenäven i fortsättningen skall finnas i rennäringslagen. Ett skäl för en sådanordning är att de ersättningsbestämmelser som finns i rennäringslagen enligtmin mening bättre tillgodoser samemas intressen än vad enbartexpropriationslagens betämmelser skulle göra. Sålunda ersätts enligt 28 §rennäringslagen inte bara skada utan också olägenhet som kan följa av attrenskötselrätten upphävs. Någon ersättning för olägenhet lämnas inte enligtexpropriationslagen. Bestämmelsen i 27 § rennäringslagen, som ger regeringenmöjlighet att besluta om skadeförebyggande åtgärder, kan också tänkas innebäraen för samema fördelaktigare skadereglering än den som kan ske med tillämpningav enbart expropriationslagen. Enligt den sistnämnda lagen förutsätternämligen sådana åtgärder åtaganden av den exproprierande. Det bör understrykasatt utöver dessa bestämmelser gäller enligt 29 § rennäringslagen reglema iexpropriationslagen om bl. a. ersättning vid expropriation av särskild rätt tillfastighet (JoU 1971:37 s.44-45). Medanledning av vad jag nu har anfört förordar jag att 26 § rennäringslagenändras så att renskötsel rätt kan upphävas bara om det behövs för sådantändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen. Bestämmelsema i 27 29§§rennäringslagen bör kvarstå oförändrade. Jagutgår från att renskötselrätt även fortsättningsvis kommer att upphävasytterst sällan. Det kan fömtsättas att den åtgärden tillgrips först sedan överenskommelsemed berörd sameby inte kunnat träffas. 3.4 Ökatskydd för renskötselrätten Prop,1990/91:4 Mitt förslag: Dennuvarande bestämmelsen i rennäringslagen som på åretrantmarkema förbjuderingrepp som innebär avsevärd olägenhet för renskötseln skärps till att gällaockså andra åtgärder än sådana som innebär en ändrad användning av marken. Utredningens förslag:Utredningen föreslår en ändring i skogsvårdslagen som innebär att vissslutavverkning och därmed sammanhängande åtgärder inte får vidtas inom åretrantmarkemautan tillstånd. Tillståndskravet föreslås gällaavverkningar på bmkningsenheter större än 500 ha, om avverkningen omfattar merän 20 ha skog eller ansluter till kalmark eller plantskog som tillsammans medavverkningen kommer att omfatta mer än 20 ha. Oavsett brakningsenhetens storlekoch avverkningens omfattning skall tillståndskravet också gälla slutavverkningarsom berör rastställe, arbetshage eller flyttled. Tillstånd skall enligt förslagetges, om inte avverkningen medför bortfall av renbete som inte kan ersättas av altemativabetesområden eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renhjord. Remissinstanserna:Remissutfallet är splittrat. Flera remissinstanser avstyrker förslaget, bl. a.med hänvisning till att utredningen överbetonat skogsbrakets negativaverkningar för renskötseln. Av de remissinstanser som tillstyrker denföreslagna tillståndsprövningen är det flera som ifrågasätter det lämpliga iatt låta bli tillståndsmyndighet. anser att det av utredningen framlagda förslaget utgör ettminimikrav för vad som erfordras för att förhållandet mellan de olika näringamaskall kunna lösas vid konfliktsituationer. Skälen för mitt förslag:Som framgår av min redogörelse i det föregående kan en markägare, som avser attanvända sin mark för ett ändamål som är oförenligt med fortsatt renskötsel,under vissa fömtsättningar få renskötselrätten upphävd. För att en markägareinte skall kunna kringgå bestämmelsema om upphävande av renskötselrätten ochden därmed förenade ersättningsskyldigheten finns en särskild skyddsregel i 30§rennäringslagen. Bestämmelsen förbjuder markägaren att genom ensidigthandlande vidta åtgärder som gÖr värdefull renbetesmark oanvändbar som renbete. Förbestämmelsen i 30§ gäller vissa begränsningar. Regeln gäller bara på åretrantmarkemaoch avser enbart sådan mark som faktiskt används för renskötsel. Det somförbjuds är bara sådana åtgärder som innebär avsevärda olägenheter förrenskötseln. Uttryckligt undantag görs också för sådana företag som prövas isärskild ordning. Enligt vissa lagar t. ex. vattenlagen, väglagen och gravlagenprövas markanvändningen genom ett särskilt förfarande, i vissa fall av domstol,i andra fall av andra myndigheter. Genom undantagen undviks en dubbelprövning. Idess nuvarande lydelse innebär 30 § ett förbud mot att ändra användningen avmarken på ett sätt som är till men för renskötseln. Bestämmelsen kanemellertid inte utan vidare tolkas med hjälp av den innebörd som begreppen"pågående markanvändning" och "ändrad markanvändning" harfått i senare lagstiftning. Det är därför oklart i vilken utsträckning Prop.1990/91:4 bestämmelsen är tillämplig på olika åtgärder som vidtas inomskogsbraket. I förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 130)uttalades att t. ex. införandet av nya metoder i skogsavverkningen inte bordedrabbas av förbudsregeln. När jordbraksutskottet (JoU 1971:37) behandladepropositionen förelåg ett motionsyrkande att skulle uttala attkalhuggning, hyggesbränning och växtbekämpning skulle omfattas av förbudsregeln.I rnotionen framhölls att dagens moderna skogsbrak kunde medföra betydandeingrepp i renskötseln och att framför allt stora kalhyggen, hyggesb.jränningoch giftbespratning hade gett upphov till avsevärda inskränkningar i t. ex. vinterbetesmarkema.Utskottet ansåg det emellertid vara svårt att generellt fastslå att en vissform av markanvändning innebär avsevärd, olägenhet för renskötseln. Utskottetmenade därför att frågan vad som är sådan olägenhet måste avgöras från falltill fall och avstyrkte därför bifall till motionerna. beslutade ienlighet med utskottets förslag. () har behandlat frågan om vad som skall anses innebära ändrad markanvändningi ett uttalande . Enligt JO kan en hyggesplöjning i principinnebära att förbudet mot ändrad markanvändning överträds. Avgörande är enligtJO om renbetet förstörs frarnåt och detta medför avsevärdolägenhet för renskötseln. Rennäringslageninnehåller inte några sanktionsbestämmelser knutna till förbudsregeln i 30§. Ominte markägaren självmant iakttar förbudet mot åtgärder som skadar renskötseln,måste följaktligen den berörda sa-rnebyn vända sig till domstol för att fåfrågan prövad. Rättspraxis är, som utredningen koiistaterat, mycket sparsam. Tilläinpningenav 30 § rennäringslagen har föranlett vissa uttalanden av domstol i tvårättegångar som ännu inte är avslutade. I ett av fallen hävdar den berörda sarpebynatt en skogsavverkning strider mot 30§ och byn har yrkat att avverkning intefår ske förrän lagakraftägande dom föreligger. Frågan om denna säkerhetsåtgärdhar prövats av tingsrätt och hovrätt. Tingsrätten fann att samebyn inte visatsannolika skäl för sin fastställelse-talän och lämnade begäran omavverkningsförbud utan bifall. Beslutet fastställdes av hovrätten. Hovrättenuttalade att samebyn inte visat sannolika skäl för påståendet att de aktuella avverkningamainnebar ändrad markanvändning enligt 30 § rennäringslagen. Hovrätten påpekadeatt "nya avverkningar eller avverkningsmetoder i och för sig kan innebäraändring av markanvändningen i rennäringslagens mening". I detta fall vardock avverkningarna, i förhållande till samebyns sammantagna betesarealer, avmycket begränsad storlek. gav inte prövningstillstånd. Måletär i huvudsaken inte avgjort i tingsrätten.