prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Att behålla dessa nämnder och förändra deras uppgifterskulle således innebära en tämligen unik situation för svensk rättsordninggenom att en endast domstolsliknande organisation beslutar om ingripandefrihetsberövanden som berör relativt många människor. Övervägande skäl talarsåledes för att de beslutsfunktioner som det här är fråga om skall läggasantingen på de allmänna domstolarna, dvs. tingsrätter, hovrätter och högstadomstolen, eller på de allmänna förvaltningsdomstolarna, dvs. länsrätter,kammarrätter och regeringsrätten. Ingenav de båda domstolsorganisationeraa kan allmänt sett anses vara mer lämpad änden andra att handlägga mål och ärenden enligt en ny psykiatrisk tvångslag.Båda organisationerna uppfyller de krav som kan ställas på utformning,sammansättning och praxisbildning. Det måste därför bli skillnader i fråga omenskilda detaljer som blir avgörande. Tilltingsrätternas förmån talar framför allt att de är betydligt fler än länsrätternaoch att således de resor som måste företas till muntliga förhandlingar oftaskulle bli betydligt kortare om man väljer tingsrätterna. I länsrätterna liggervisserligen tyngdpunkten på skattemålen men där prövas också många socialamål. Framför allt mål enligt LVU och LVM visar stora likheter med de mål somkommer att finnas enligt akutlagen. De förfaranderegler som gäller förlänsrätteraa är bättre anpassade till mål av den typ som det här är fråga om.Allmänheten förknippar inte heller länsrätten med brottmål. Till detta kommeratt länsrätterna troligen har större faktiska möjligheter att utan nämnvärdapersonalförstärkningar ta på sig nya måltyper. Vi menar därför att övervägandeskäl talar för att mål enligt akutlagen och vissa andra mål skall läggas på deallmänna förvaltningsdomstolaraa. 23 1990/91. Inomsåväl hälso- och sjukvård som socialtjänst utgör vård med tvång ett '*"äg3 .2 undantag i lagstiftningen. Tvångsvård upplevs nästan alltidsom en kränkning av den personliga integriteten och är ett så allvarligtingrepp i denna att det motiverar en särskild insyn i och kontroll av vårdenoch de övriga åtgärder som vidtas mot den enskildes vilja. Sedanden har utskrivningsnämnderna fått en stärkt ställning somtillsynsorgan för LSPV-vården. Man har dock kritiserat nämnderna for derasdubbla roll att dels tillvarata den enskildes intresse och dels bevakasamhällsskyddet. Vi har föreslagit att en domstol och inte utskrivningsnämndenskall fatta beslut i frågor om tvångsvård enligt akutlagen.Utskrivningsnämndernas nuvarande beslutsfunktioner beträffande de psykisktstörda lagöverträdarna kommer att tas över av andra organ. Vi föreslår därföratt utskrivningsnämnderna skall avskaffas och att i stället insynsnämnder skallinrättas som skall fungera som ett stöd för framför allt patienterna.Insynsnämnderna bör följa tillämpningen av både akutlagen, lagen om reglertill skydd för vissa åldersdementa m.fl. och lagen om rättspsykiatrisk vård. Tillämpningenav dessa lagar bör följas genom besök på institutioner och genom informationtill och samråd med patienter, vårdpersonal och ledning. För attinsynsnämnderna skall kunna följa tillämpningen av de aktuella lagarna skallvissa beslut anmälas till nämnderna. Det gäller framför allt beslut omtvångsvård och skyddsåtgärder men också vissa beslut om användning avtvångsmedel. Om det föreligger brister skall nämnderna i första hand försökalösa dessa genom överläggningar med berörd personal och ansvarigt politisktorgan. Går inte det, skall anmälan göras till vederbörande myndighet, t. ex.socialstyrelsen. Detskall finnas minst en insynsnämnd i varje län. Nämnden skall bestå av minst femledamöter och tre suppleanter som utses av regeringen och föreslås på politiskagmnder av landstingen och de kommuner som står utanför landstingen. Nämndernaskanslier skall vara förlagda till länssty-relseraa. De skall till sin hjälp hapsykiatriker och personer som är insatta i sociala frågor. På länsstyrelsernafinns det också tillgång till juridisk expertis. Vidare skall det inomsocialstyrelsen finnas ett psykiatriskt råd som har till uppgift att följatillämpningen av den psykiatriska tvångsvården i hela landet, som ger råd ochstöd åt insynsnämnderna och fattar beslut i vissa särskilda frågor. Akut psykiatrisk tvångsvård (kap. 8) Vård av människor med psykiskastörningar skall ges i samförstånd med patienten enligt bestämmelserna i hälso-och sjukvårdslagen. Stöd och behandling skall så långt möjligt ges i öppnaformer genom primärvårdens eller den psykiatriska verksamhetens försorg. Vård med tvång skall bara kunnages för att avhjälpa ett akut vårdbehov Vårdmed tvång skall inriktas på att stärka patientens resurser att leva ett Prop. 1990/91:58 självständigt liv och förmå honom att ta emot fortsatt stöd och behand- Bilaga 1:2 lingi frivilliga former. Patienternasrättssäkerhet skall stärkas bl. a. genom att domstolsprövningskall krävas för tvångsvård som överstiger , tvångsvårdenefter domstolsbeslut skall få pågå i sammanlagt högst med starktbegränsade möjligheter till förlängning, enstödperson skall förordnas som skall hjälpa patienten i samband meddomstolsprövningen, insyneni vården skall förbättras genom att särskilda insynsnämnder inrättas. Ilagens inledande paragrafer betonas vikten av att tvångsvård tillgrips bara närmöjligheterna till stöd och behandling i frivilliga former är uttömda. Däranvisas också i korthet vilka insatser som bör föregå ett eventuellt beslut omtvångsvård. Både primärvården och har här viktiga uppgifter attfylla vid sidan av psykiatrisk vård i olika former, dvs. vad vi ifortsättningen kallar för den psykiatriska verksamheten. Stöd och behandlingbör så långt möjligt ges i patientens eget hem eller annars i öppna former.Genom den distriktsindelning som är på gång i hela landet ökas möjligheternaför personalen inom den psykiatriska verksamheten att hjälpa och stödjamänniskorna i deras närmiljö och att förstå de problem som kan finnas där. Omdet visar sig att en människas behov av psykiatrisk vård inte kan tillgodoses ifrivilliga former, får en ansvarig läkare inom primärvården eller den psykiatriskaverksamheten ta henne om hand för att undersöka förutsättningarna förtvångsvård. Även polismyndigheten får under vissa förutsättningar göra ettomhändertagande. Gmndfömtsättningenför att tvångsvård skall kunna tillgripas är att patienten lider av enallvarlig psykisk störning. Detta begrepp ersätter begreppet psykisk sjukdomoch därmed jämställt abnormtillstånd i LSPV. Med allvarlig psykisk störningavses främst tillstånd av psykotisk karaktär, således tillstånd med klart stördrealitetsvärdering och med symtom av typen vanföreställningar, hallucinationeroch förvirring. Till allvarliga psykiska störningar räknas också klarademenstillstånd, allvarliga depressioner med självmordstankar och svårartadepersonlighetsstöraingar av visst beskrivet slag. Vissa kortvariga, svårartadeabstinenstillstånd vid alkohol- och narkotikamissbmk samt svårartadekrisreakioner och psykiska undantagstillstånd kan också vara av den art att demåste räknas som allvarlig psykisk störning. Avsikten är att ställa minst sammakrav på den psykiska störningens art och grad som LSPV gör. Enytterligare fömtsättning för tvångsvård är att patienten på gmnd av sitt tillstånd och den situation som han befinner sig i har ett oundgängligt och akut behov av vård som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom psykiatrisk vård dygnet runt. ("Vård dygnet mnt" ersätter dentidigare termen sluten vård.) Slutligen skall det krävas att patienten motsätter sig den vård som är nödvändig. Tvångsvård "oberoende av samtycke" skall således inte förekomma i fortsättningen. Enskillnad i förhållande till LSPV är att den katalog av specialindika- Prop.1990/91: 58 tioner som finns där har slopats. I stället för att ta fasta påvissa yttringar Bilaga 1:2 av patientens psykiska störning har vi valt attlägga tonvikten på vårdbehovet som sådant, något som enligt vår mening ger ettriktigare uttryck för när tvångsvård är påkallad. Vi vill betona att det ärpatientens eget vårdbehov som skall vara utslagsgivande. Hans förhållande tillomgivningen får vägas in som ett led i bedömningen av det egna vårdbehovet. Sedanden är det enligt LSPV möjligt att låta frivillig vård övergå itvångsvård (s.k. konvertering). Vi anser att det är principiellt felaktigt attden som har lagt in sig frivilligt på ett sjukhus senare skall kunna hindrasfrån att lämna detta. Någon möjlighet till konvertering bör därför inte finnasi den nya lagen. Vårdtidenenligt LSPV är i princip obestämd. gäller dock attbehovet av fortsatt tvångsvård skall anmälas till utskrivningsnämnden och därefter var sjätte månad. 1 en tvångslag med den inriktning påtvångsvård i akuta situationer som vi föreslår bör det finnas bestämda reglerför längsta vårdtid med tvång. Detbehov av tvångsvård som ibland finns i vissa akuta krissituationer går oftaöver eller någon vecka. Därefter kan patienten många gångerskrivas ut från sjukhuset eller vårdas där i frivilliga former. För en så korttvångstid krävs det enligt vår mening inga andra rättssäkerhetsgarantier änatt en prövning görs av två läkare, dvs. en läkare skriver ett vårdintyg ochden andre beslutar om intagning. Den senare skall ha förordnande som överläkareeller biträdande överläkare på en tjänst som kräver specialistkompetens inomgmppen psykiska sjukdomar. Något krav på att de båda läkarna formellt settskall vara oberoende av varandra anser vi inte behövs. Omdet blir fråga om tvångsvård måste kravet på rättssäkerhetställas högre. Tvångsvården skall då prövas av en domstol, nämligen länsrätten.Rätten skall inte bara pröva att patienten har en allvarlig psykisk störningoch ett akut och oundgängligt behov av psykiatrisk vård dygnet mnt. Likaviktigt är det att ta ställning till om det inte finns någon annan form av stödoch behandling som kan vara tillräcklig och som patienten kan acceptera. Närdet gäller att avgöra som tvångsvård skall kunna pågå utanatt frågan prövas av domstol har vi gjort en avvägning mellan olika intressen.Det har vi gjort också när det gäller längden av de tvångstider som skallkunna fastställas av domstol. Vi har stannat för att föreslå att överläkareninom från intagningen skall ansöka hos länsrätten om fortsatttvångsvård om han anser att detta är nödvändigt. Därefter har länsrättennormalt på sig att fatta beslut. Om länsrätten beslutar om fortsatttvångsvård, får denna pågå från det att patienten togs in förtvångsvård. Länsrättenfår sedan efter ansökan av överläkaren förlänga tvångsvår den med högst . Vi räknar dock med att detta skall bli nödvändigt bara i ett fåtal fall. I allmänhet kan patienten skrivas ut innan har gått eller motiveras till fortsatt vård i frivilliga former. Om det föreligger synnerliga skäl får tvångsvården förlängas med upp till 356 En förlängning bör dock bara förekomma i Prop.1990/91:58 sällsynta undantagsfall. 1 båda fallen skall det vara enfömtsättning för Bilaga 1:2 förlängning att ansökan tillstyrks avsocialstyrelsens psykiatriska råd. Möjligheternatill förlängning utgör avsteg från akutlagens bärande principer. Utvecklingenmåste följas med vaksamhet så att inte förlängningsmöjligheten blir utnyttjadi en omfattning som inte har varit avsedd. Vi föreslår därför attsocialstyrelsen i samarbete med kommunförbunden skall utvärdera lagen redanefter . Då bör också patienternas erfarenheter tas till vara. Länsrättenskall alltid hålla muntlig förhandling i mål om psykiatrisk tvångsvård.Förhandlingen skall normalt hållas på det sjukhus där patienten vårdas.Patienten skall få hjälp av en särskild stödperson vid förhandlingen ochsenare . Rätten skall kunna utse en särskild psykiater som sakkunnigvid prövningen av om tvångsvård är nödvändig. Vid behov bör rätten även kunnaanlita psykologisk eller social expertis för att klargöra de alternativ somfinns till vård dygnet mnt. Tvångsvårdskall bara få ges vid sjukhus för övervägande somatisk akutvård eller på mindrehem för behandling och rehabilitering som enligt förordnande av socialstyrelsenfår ta emot patienter för psykiatrisk tvångsvård. Under en övergångstid skalli begränsad utsträckning tvångsvård också kunna förekomma på mentalsjukhusefter dispens från . Närdet gäller innehållet i vården betonar vi särskilt att en patient som vårdasmed tvång skall ha rätt till en ändamålsenlig vård och behandling under sammaetiska och vetenskapliga betingelser som patienter som vårdas i frivilligaformer. Det skrivs in i lagen att en behandlingsplan alltid skall upprättas ochatt den skall upprättas och genomföras i samråd med patienten och, när det ärlämpligt, med hans anhöriga. Användningenav tvångsmedel skall enligt vår mening begränsas så mycket som möjligt. Detskall givetvis vara möjligt men är inte nödvändigt att låsa denvårdavdelning där patienten vårdas. Vidare skall det vara möjligt att avskilja en patient från övriga patienter. Socialstyrelsenspsykiatriska råd skall i undantagsfall kunna medge att patienten hålls avskildunder än . Fastspänning med bälte får bara förekommahelt kortvarigt i akuta situationer. 1 båda fallen skall vårdpersonal varanärvarande under hela den tid som tvångsåtgärden pågår. Beslutet skall fattasav överiäkaren. Detär enligt vår mening angeläget att medicin och övrig behandling så långtmöjligt ges efter samråd med patienten. Behandling mot patientens vilja fårbara ges, om det föreligger en allvarlig fara för hans liv eller hälsa.Regeringen eller bör förbjuda eller begränsa användningen avsådana behandlingar som kan ge bestående biverkningar, t. ex. psykoki-rurgiskabehandlingar, och föreskriva att behandlingar som av patienten kan upplevas somsärskilt påfrestande eller integritetskränkande inte får ges mot patientensvilja (t. ex. ETC eller "elbehandling"). Även begränsningar ianvändningen av neuroleptika (antipsykotika) diskuteras. Någraregler om försöksutskrivning behövs enligt vår mening inte i den nya lagen. De begränsade vårdtider med tvång som det kommer att bli 357 fråga om ger inte utrymmeför detta. Även i fortsättningen kommer det Prop. 1990/91:58 dock att blinödvändigt att i viss utsträckning pröva hur en patient klarar Bilaga 1:2sig på egen hand utanför sjukhuset innan han skrivs ut. Det bör därför finnasregler som medger kortare permissioner och ger möjlighet att återföra enpatient till sjukhuset om denne inte återvänder självmant. Tvångsvårdär ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten, även om avsikten äratt ge en människa en nödvändig vård som hon annars inte skulle få. Det ärdärför viktigt att rättssäkerheten ökas på olika sätt och att insynen i vårdenförstärks. Det bör därför utöver den domstolsprövning som vi harnämnt vara möjligt att hos länsrätten överklaga vissa av de beslut som fattasav överläkaren, nämligen när denne har beslutat om intagning av en patienteller vägrat utskrivning. Vidare skall det i varje län finnas minst enpolitiskt sammansatt insynsnämnd som skall ha till uppgift att följa denpsykiatriska tvångsvården i länet genom besök på olika vårdinrättningar ochgenom samråd med framför allt patienter och vårdpersonal och med olikamyndigheter. Behovet av regler till skydd för vissa åldersdementa m.fl. (kap. 9) Alltför många människor medåldersdement beteende vårdas på mentalsjukhus långt ifrån sin hemort ochenligt . De bör i stället ha rätt tillett skyddat boende i eller så nära sin hemort som möjligt. För att kunna förverkliga ettboende i små, lokala och hemlika institutioner måste det i vissa situationerfinnas en möjlighet att tillfälligt hindra någon från att lämna den institutiondär han vårdas. Enligt vår regeringsform är dettillåtet att vidta en åtgärd av detta slag bara om det finns ett uttryckligtlagstöd. Ett sådant lagstöd kommer att finnas i den lag om tvångsvård vid akutavårdbehov som vi föreslår. Denna lag passar dock inte för de åldersdementa. Det bör därför finnas en lag omregler till skydd för vissa åldersdementa m.fl., där det klart anges vad som ärtillåtet, när en skyddsåtgärd får vidtas och var detta får ske. Inompsykiatrin vårdas f n.. en stor gmpp människor med åldersdement beteende. Enutveckling pågår dock mot att föra över denna patientkategori till sjukhem ochlångvårdskliniker för somatisk vård. En annan tendens i utvecklingen är att sålångt möjligt låta även åldersdementa bo kvar i en invand miljö och undvikaskadliga förflyttningar. Detta har i ökad utsträckning lett till att människormed åldersdement beteende vårdas inom olika former av socialt serviceboende. Inombåde landstingskommunal och vård av åldersdementa förekommer det att man i bästa välmening låser avdelningar eller sätter in svåröppnade lås. Det sker utan att LSPV tillämpas och är då i princip otillåtet. Enligt regeringsformen krävs det nämligen lagstöd för att 358 manskall få tillämpa frihetsinskränkande åtgärder. Det är visserligen Prop.1990/91:58 tillåtet att ingripa med tvång mot en människa i vissa tillfälliganödsitua- Bilaga 1:2 tioner, t. ex. för att rädda hennes liv. När det gälleråldersdementa är det mestadels fråga om långvariga förvirringstillstånd. Oftablir de aldrig så bra att de kan ge sitt samtycke. De allmänna nödreglerna ochreglerna om presumerat samtycke passar därför inte särskilt bra på de människorsom det här är fråga om, i vart fall inte när det gäller såintegritetskränkande åtgärder som t. ex. inlåsning. Vihar tidigare föreslagit att den psykiatriska tvångslagstiftningen bara skallanvändas vid akuta vårdbehov. Detta förslag liksom utvecklingen inom vården avmänniskor med åldersdement beteende aktualiserar frågan om det går att ge engod vård och ett tillfredsställande skydd för åldersdementa och vissaandra kategorier, om det inte finns lagstöd för att vidta vissa åtgärder utanatt den enskilde har gett sitt samtycke. Om man inte inför ett särskiltlagstöd, finns det risk för att man tvingas välja mellan att låta deåldersdementa vårdas bland akut sjuka med stöd av akutlagens bestämmelser ochatt frånhända sig möjligheten att ge dem det nödvändiga skydd som behövs ivissa situationer. Det finns då också risk för att åtgärder vidtas utanlagstöd. Vihar kommit fram till att det bästa är att införa en särskild lag om regler tillskydd för främst åldersdementa. I en sådan lag kan man klart ange vilkaåtgärder som skall vara tillåtna och under vilka fömtsättningar som en vissåtgärd skall få vidtas. Härigenom ökar man rättssäkerheten för de patienter detgäller. Man kan också se till att samhället får ökad insyn i den vård därsådana åtgärder nu vidtas utan lagstöd och utan kontroll och förhindra att deupprepas. Lagen syftar alltså till att minska användningen avfrihetsinskränkande åtgärder. Lagen skall i första hand gälla människor med åldersdement beteende,dvs. människor med sviktande minnesfunktioner, en bristande orientering itillvaron, försämrade kommunikationer med omvärlden och avtagande uthållighetoch koncentrationsförmåga. Även yngre personer kan ha ett beteende som liknaråldersdement beteende. Det kallas presenil demens. Vissa utvecklingsstörda ochpersoner med svåra hjäraskador kan också uppvisa ett beteende som ger liknandebehov av omvårdnad som gmppen åldersdementa på gmnd av att de inte kan uttryckasin vilja. I de senare fallen rör det sig om ett litet antal människor. För attundvika allt för stora gränsdragningsproblem har vi stannat för att lagen skallkunna tillämpas endast på åldersdementa och utvecklingsstörda. Möjlighetenatt tillämpa lagen skall vidare vara knuten till vissa institutioner. 1 förstahand skall lagen tillämpas på sjukhus eller sjukhem inom den offentliga hälso-och sjukvården eller på grupphem eller motsvarande inom den offentliga omsorgsverksamheten. Efter särskilt tillstånd av skall lagen vidarekunna tillämpas på vissa hem inom där verksamheten bedrivs isamverkan med sjukvårdshuvudmannen. Vihar diskuterat vilka skyddsåtgärder som skall vara tillåtna och stan nat för att det endast skall vara tillåtet att låsa den avdelning där patienten eller den boende vistas. Däremot föreslår vi inte några regler som medger 359 Givetvis måste andra patienter eller Prop. 1990/91:58 boendeha full frihet att lämna avdelningen när de vill. De skall också Bilaga 1:2informeras om varför avdelningen hålls låst. Låsningen får inte heller innebäraen regelrätt kvarhållningsrätt utan skall bara användas som ett sätt atttillfälligt hindra t.ex. den som är förvirrad att springa ut i ett obevakatögonblick eller ge en möjlighet till rådmm för att försöka övertala honom attstanna kvar. Lagen får inte heller användas för att mot den åldersdementeseller utvecklingsstördes vilja ta in honom på en institution. Fömtomatt lagen bara skall få tillämpas på vissa gmpper av människor med särskiltsvåra handikapp och på vissa institutioner, där dessa människor bmkar vårdas,så skall det också i det enskilda fallet ställas vissa krav på tillståndet hosden person det gäller, på beslutsfattaren och underlaget för beslutet. Enskyddsåtgärd får således bara vidtas för att tillfälligt hindra den som har enbristande orientering och mm från att utan uppsikt eller följeslagarelämna det sjukhus eller det hem där han vårdas, om det finns en betydande faraför att han annars skall komma till allvarlig skada. Beslutatt använda en skyddsåtgärd skall fattas av den som är ansvarig för vården. Omdenne inte är psykiater, skall en sådan höras innan beslutet fattas. Bakgmndenhärtill är att det behövs psykiatrisk expertis för att avgöra om patientenverkligen lider av åldersdemens och att det inte är fråga om andra tillstånddär en annan vårdform eller andra åtgärder behövs. När en skyddsåtgärd behövervidtas inom den offentliga omsorgsverksamheten skall i stället överläkaren hosstyrelsen för omsorger om psykiskt utvecklingsstörda höras. Enskyddsåtgärd får givetvis användas endast så länge den behövs. Beslutet attvidta en skyddsåtgärd skall omprövas regelbundet och minst en gång var sjättemånad. Den som beslutet gäller och anhöriga till honom får överklaga beslutethos länsrätten. Vårdenvid ett sjukhus eller ett hem som får tillämpa skyddsreglerna skall stå underuppsikt av den insynsnämnd som enligt akutlagen skall finnas för det område därsjukhuset eller hemmet ligger. Beslut att använda en skyddsåtgärd skall alltidanmälas till insynsnämnden. Psykiskt störda lagöverträdare (kap. 10) Närdet gäller vård och vårdorganisation är det f n.. så att de flesta psykiskt störda lagöverträdare vårdas på mentalsjukhus eller psykiatriska kliniker tillsammans med patienter som inte är kriminellt belastade. Patienter som är särskilt vårdkrävande vårdas dock vid särskilda s.k. riksenheter. De rättspsykiatriska undersökningarna görs på statliga rättspsykiatriska klini ker eller stationer. En arbetsgmpp inom , den s.k. ASV- gmppen, föreslog att den nuvarande rättspsykiatriska organisatio nen skulle inordnas i den allmänpsykiatriska vårdstmkturen och få gemen samt huvudmannaskap med övrig psykiatri. Enligt arbetsgmppen skulle det inom varje sjukvårdsregion finnas en regional organisation med ett 360 integreratansvar för dels rättspsykiatriska undersökningar, dels vård av Prop.1990/91:58 vissa psykiskt störda med behov av särskilda vårdresurser, framförallt Bilaga 1:2 lagöverträdare. ASV-gmppensförslag har ännu inte genomförts. Vivet således f n. inte hur den framtida rättspsykiatriska organisationen kommeratt se ut. I vårt resonemang räknar vi dock med att det kommer attfinnas en organisation på regional nivå, som bl. a. dels gör rättspsykiatriskaundersökningar och dels har vårdplatser för i huvudsak patienter som behöverpsykiatrisk vård och är kriminellt belastade. Våra förslag kan dock tillämpasäven inom den organisation som finns f n.., nämligen på de rättspsykiatriskaklinikerna och på de s.k. riksenheterna. Detta fömtsätter då att det meddelasett särskilt förordnande av om vilka enheter som skall höratill den rättspsykiatriska vården. Beträffandemånga lagöverträdare gäller att de inte behöver vårdas inom någon särskildvårdorganisation. De är inte farligare och har inte några annorlunda vårdbehovän psykiskt sjuka som inte är kriminella.