prop · GE0311 · 1990-12-31 00:00:00 — Föregen del finner jag del alldeles tydligt atl telefonen är etl viktigt hjälpmedeloch alt de hemliga telefonnumren ofta försvårar myndigheternas delgivningsverksamhel.Ett telefonsamtal är ett bra sätt all få bekräftat atl någon verkligen har fåtten försändelse som har skickats till honom; genom samtalet kan manalltså skaffa bevis om alt delgivning har skett. Sedan telefondelgivninginfördes som en egen delgivningsform, har telefonanvändningen fått en helt nydimension. kan man med telefonens hjälp utföra själva delgivningen ochbehöver därefter bara som bekräftelse skicka handlingen i lösbrev på posten tillden sökte, Delgivningen anses verkställd när handlingen har skickats; det äringet krav att den skall ha kommit fram till adressalen. Syftet med den reformsom telefondelgivning innebär motverkas av atl myndigheten kan mötas av atlden sökte har hemligt nummer. På samma sätt motverkas syftet med den utvidgningav användningsområdet för telefondelgivning som jag har föreslagit (avsnitt2,2,3), har för sin del påpekat all stämningsmännen i alltstörre utsträckning har tillgång till mobiltelefon i sitt arbete. Hemligatelefonnummer gör all inle heller della hjälpmedel kan utnyttjas fullt ul, Iviss utsträckning är parter i rättegång skyldiga att ange sill och motpartenstelefonnummer, även i en del fall hemligt telefonnummer. Det finns regler omdelta i RB och FPL, Att infordra dessa uppgifter om de inle lämnas självmantinnebär en del arbete för domstolen. Behovet all delge någon per telefonuppstår ofta med kort varsel. Del är därför långt ifrån alltid som myndighetenhar haft särskild anledning alt infordra uppgift om telefonnumret i förväg.Dessutom är det ju inte bara parterna som skall delges utan även vittnen ochandra. Deras telefonnummer är ofta inle kända för parterna. 1 vissa fall är detmålets karaktär som nödvändiggör brådskande delgivningar. Del kan gälla t.ex.brottmål med häktade eller ungdomar och mål som rör omhändertagande ellertvångsvård. Vadjag nu sagt visar att det finns ett befogal behov för myndigheterna alt för delgivningsändamålha tillgång även till hemliga telefonnummer i så stor utsträckning som möjligt. Integritet.sinlres.set ocheffektivitetslntres.set Prop. 1990/91: 11 Enligl9 kap. 8 § sekretesslagen gäller sekretess hos för uppgift omenskilds telefonabonnemang, om det inte står klart alt uppgiften kan röjas utanatt den enskilde lider skada eller men. Som jag nämnde tidigare får uppgift omhemligt telefonnummer till enskilds bostad lämnas ut bara om det är uppenbartatt intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse somsekretessen skall skydda. Abonnenternabehöver inte ange något skäl för atl få ett hemligt abonnemang. De skäl somolika människor kan ha för att vilja hålla sitt telefonnummer hemligt varierarnaturligtvis. Sekretesskyddet för telefonabonnemang regleras, som jag nyssnämnde, i 9 kap, sekretesslagen. Av kapitelrubriken följer därför allsekretessen typiskt sett skall skydda "enskilds förhållande av såvälpersonlig som ekonomisk natur". Enligt promemorian är avsikten antagligeni de flesta fall att slippa samtal från andra privatpersoner, medan avsikten ivissa fall åtminstone delvis är att undgå kontakter från myndigheternas sida.Under alla omständigheter står det klart att i det enskilda falletinte har någon kunskap om varför abonnenten har valt hemligt telefonnummer. Somjag nämnde har några remissinstanser gått emot förslaget. Det är justitiekanslern,datainspektionen, , överåklagaren i och , Justitiekanslern anser att någol avgörande skäl inte haranförts för att låta varje myndighet utan intresseprövning få tillgång tillhemligt telefonnummer till enskilds bostad. Datainspektionen poängterar atlsamhällets vilja och förmåga att garantera den enskilde rätt till en fredadsektor är av grundläggande betydelse i en demokrati. Den enskildes behov avskydd mot åtgärder från myndigheternas sida gör sig enligt datainspektionensärskilt starkt gällande i fråga om åtgärder som riktar sig mot den enskildenär han vistas i sin bostad och man kan inte hävda att det finns ett så starktsamhällsintresse i varje särskilt delgiv-ningsärende alt den enskildes rätt fredad sektor skall stå tillbaka. Enligt överåklagaren i ärpromemorians resonemang ett uttryck för brist på respekt för den enskildesintegritet, avstyrker förslaget med hänvisning till inlegritetshänsyn.Även avstyrker förslaget bl, a, med hänvisning till att det ärfrågan om ett allvarligt ingrepp i den enskildes personliga förhållanden. Jagansluter mig till antagandet i promemorian att en del abonnenter har vallhemligt telefonabonnemang åtminstone delvis i avsikt att undgå att blikontaktade av myndigheter, I denna grupp kan det enligl min mening inte finnasmånga fall där det finns en sakligt befogad anledning för samhället alllagstiftningsvägen ställa upp ett sekretesskydd för telefonnumret. Det skullei så fall röra sig om personer, som av psykologiska/medicinska skäl far mycketilla av att bli uppringda av okända personer, eller som oroas allvarligt avblotta risken för detta, och som ändå har behov av att ha telefon, I övrigt harjag alltså svårt att se alt det skulle finnas så starka betänkligheter mot althäva sekretessen för delgivningsändamål som de kritiska remissinstanserna haranfört. Jag har också stöd från majoriteten av remissinstanserna förståndpunkten att effektivitetshänsynen väger tyngre. Intresseprövningenenligt gällande bestätnmelser Prop. Omdet förhöll sig så att den intresseprövning som gör enligt gällanderegler kunde tillgodose intressena bara hos den lilla gmpp som kan ha ettbefogat krav på sekretesskydd, skulle någon ändring i reglerna inte behövas.Som redan framgått anser jag att så inte är fallet. Såsomanförs i promemorian är en första fömtsättning för en korrekt intresseprövningatt vet humvida ett visst hemligt telefonnummer går till enenskilds bostad eller inte. Vid ansökan om telefonabonnemang skall anges omdet gäller hushållsabonnemang eller företagsabonnemang. Från hardel upplysts att man inte gör någon närmare prövning av om uppgiften om detsökta abonnemangets art är riktig. Även om ett abonnemang i och för sig fyllerkraven för att vara ett hushållsabonnemang, är det inte nödvändigtvis sammasak som att numret går till en enskilds bostad. Den handläggare hos televerketsom har att bestämma om det hemliga numret skall lämnas ut har inte helleralltid tillgång till uppgiften om huruvida abonnemanget är ett hushålls- ellerföretagsabonnemang. Promemorianunderförstår att normalt utgår från att hushållsabonnemang går tillenskilds bostad. har i sitt remissvar inte hävdat något annat.Televerket har heller inte påstått sig ha någon möjlighet att veta att ettabonnemang går till en enskilds bostad. Härfinns alltså betydande osäkerhetsmoment som kan göra att upplysning om etthemligt nummer felaktigt vägras. som begär den hemliga uppgiften kan upplysa om vilketintresse som finns av att uppgiften lämnas ut. Men vet, som jag sadetidigare, inte varför abonnenten har begärt hemligt nummer. vetalltså egentligen inte vilket intresse som sekretessen skall skydda, bortsettfrån det mycket allmänt hållna, typiska intresset att den personligaintegriteten skall skyddas. Detär givet, vilket också har påpekat, att avvägningar i sekreiessammanhangofta får göras med utgångspunkt just i det typiska intresset, därför attfullständig information inte står att få eller därför att det är det endatänkbara tillvägagångssättet i massärenden. Vad jag vänder mig mot i fråga omde hemliga telefonnumren är sammanfattningsvis följande. Dettypiska skyddsintresset har enligt min uppfattning givits för stor tyngd ijämförelse med det motstående intresset av effektivitet i myndigheternasverksamhet; har upplyst att uppgift om hemligt telefonnummer ipraktiken lämnas ut endast om det intresse myndigheten vill tillgodose ärangeläget ur samhällets synpunkt och uppgiften om det hemliga telefonnumret ärnödvändig för att detta intresse skall kunna tillgodoses. Vidare ger gällanderegler dåligt beslutsunderlag. De ger inga konkreta hållpunkter för enbedömning av skyddsinlresset. De riskerar att bereda sekretess i fall som inteskall omfattas av sekretess. Och de utgör inga säkra instrument för att fångaupp de fall som verkligen är värda ett effektivt sekretesskydd. Särbehandling av vissafall? Fråganär då om det är möjligt och lämpligt att särbehandla de fall där det finns ettbefogal sekretesskydd. Såsomanförs i promemorian kan det knappast vara möjligt att fastställa hur mångatelefonabonnenter det finns som har begärt hemligt nummer, därför att de liderallvarligt psykiskt men av att bli uppringda på telefon av okända. Detta tordegälla även om man bortser från problemen med att avgränsa de fall som skallsärbehandlas. Under alla omständigheter kan det inte röra sig om mångapersoner. Samma sak måste gälla personer som på gmnd av fysiskt handikapp kanha intresse av att skonas från vissa telefonsamtal. En del av dem som har någonform av allvarlig telefonskräck har antagligen inte telefon alls. De som ändåhar telefon riskerar även med nuvarande regler att få oönskade samtal, ochrisken för sådana samtal ökar inte nämnvärt genom atl sekretessgenombrotttillåts för delgivningsändamål. En stor del av de abonnenter som det nu ärfråga om kan förutsättas ha hjälp och stöd av någon person i sin närhet. Vidtillfällen då så inte är fallet finns möjligheten att dra ur telefonjacken. Slutsatsenmåste bli att en eventuell särreglering skulle vara påkallad bara för ettmycket litet antal personer. En ordning skulle kanske kunna införas där vissaabonnenter efter utredning beviljades en sorts "kvalificerathemliga" telefonnummer av medicinska skäl. En sådan ordning skulleantagligen medföra mycket ny administration och ökade kostnader. Dessutomskulle det kvalificerat hemliga abonnemanget kunna bli som en stämpel på denperson del gäller, vilket skulle vara synnerligen integritetskränkande. Ensådan reform vill jag alltså inte förorda. Inte heller någon avremissinstanserna har velat göra det. Avde skäl jag nu anfört förordade jag i det till lagrådet remitterade förslagetatt sekretessen generellt hävs även för uppgift om hemligt telefonnummer tillenskilds bostad, om en myndighet behöver uppgiften för delgivningsändamål.Lagrådet har i sitt yttrande visat förståelse för förslagets betydelse föreffektiviteten i delgivningsverksamheten. Emellertid har lagrådet till det ilagrådsremissen förda resonemanget tillagt att det säkert kan varavitalt för innehavarens säkerhet att det hemliga telefonnumret inte kan kommaut. Trots att sekretessen för det hemliga telefonnumret enligt 7 kap, 26 §sekretesslagen även gäller hos den myndighet som fått ut uppgiften, kan detenligt lagrådet inte helt bortses från risken att ett utlämnande for delgivninggör att uppgiften kommer i orätta händer. Lagrådet har därför ifrågasatt ominte en försiktigare reform är motiverad så att sekretessen för hemligatelefonnummer får genombrytas bara i den omfattning som ansetts särskiltangelägen i remissen, nämligen när det med fog kan antas att den sökte hållersig undan delgivning. Somjag anförde i lagrådsremissen är en möjlighet till sekretessgenom brott för hemligt telefonnummer i första hand avsedd för den gmpp fall 40 som lagrådet syftar på,nämligen de fall där det med fog kan antas alt den sökte håller sig undandelgivning. Jag är därför beredd all av de skäl som lagrådet gett uttryck för förorda en avgränsning även i själva lagtexten lill i första hand sådanafall. Som jag exemplifierade i etl tidigare avsnitt kan del emellertidföreligga etl mycket starkt behov av all få tillgång till elt hemligttelefonnummer även i mycket brådskande situationer. Med tanke på sådana fallbör del finnas en möjlighet för myndigheten all få tillgång till telefonnumret,även om det inte kan sägas alt den sökte håller sig undan. Som markering attden möjligheten bör användas restriktivt bör det i lagtexten ställas upp ettkrav på att synneriiga skäl skall föreligga. Prövningen av om den sökte hållersig undan eller om det annars finns synnerliga skäl för utlämnande kan givelvisgöras endast av den myndighet som begär atl få uppgiften, Atl bedömningen skallgöras av den myndigheten bör därför uttryckligen framgå av lagtexten. Jagförordar, med avvikelse från lagrådsremissens förslag, atl 14 kap, 2 §sekretesslagen utformas i enlighet med del sagda. Med tanke på deöverväganden som enligt det sagda skall föregå elt beslut om att inhämtauppgift om ett hemligt telefonnummer är del angelägel att delta beslut fattaspå en tillräckligt hög nivå inom myndigheten, I en domstol bör prövningennormalt ankomma på domaren själv. Medanledning av vad som påpekats under remissbehandlingen och av lagrådet vill jagbetona vikten av att den myndighet som får tillgång till ett hemligttelefonnummer hanterar uppgiften på elt sådanl sätt att sekretessenbeträffande uppgiften kan upprätthållas också i fortsättningen (jfr 7 kap, 26 §sekretesslagen). Prop, 1990/91:11 2.2.7Delgivningsförsändelser får i vissa fall öppnas vid stämningsmannadelgivning Mitt förslag: En delglvningsförsändelsei slutet kuvert som inlämnats till polismyndigheten för stämningsmannadelgivningfår öppnas av polismyndigheten, om det behövs för all innehållet skall kunnaöverbringas till en annan polismyndighet för delgivning med den sökte. Promemoriansförslag överensstämmer i princip med mitt. Remissinstansernahar i huvudsak godtagit förslaget. Skälen för mitt förslag:Kriminalpolisen har ett s. k. spärregister, I det registret läggs in uppgifterom bl, a, personer som är efteriysta eller som söks för delgivning, Spärregistretär centralt för hela landet. När en person grips eller medtas till förhör görsregelmässigt en kontroll i spärregistret. Då kan del visa sig t, ex,atl den omhändertagne söks för delgivning av Prop. 1990/91: 11 polisen i ett annatdistrikt. Det är självfallet högst eftersträvansvärt all delgivning i delta lägeskall kunna ske medan han finns kvar hos polisen. Elt praktiskt hinder äratt han ofta kan hållas kvar , varför delgivningsförsändelseninte kan skickas på vanligt sätt till den plats där den sökte finns. 1promemorian har föreslagits som lösning på detta problem att handlingarna iförsändelsen skulle kunna sändas med telefax, som alla polismyndigheterhar. Detta kräver i sin tur att polismyndigheten får möjlighet att brytadet slutna kuvertet med delgivningsförsändelsen. Den beskrivna situationenkan uppkomma när som helst . skulle därför inte alltidbli möjligt att inhämta uppdragsgivarens tillstånd till att bryta försändelsen. Närdet gäller de konstitutionella aspekterna på ett sådant förfarande konstaterasi promemorian att reglerna i 2 kap, 6 § regeringsformen ger medborgarna eltskydd gentemot det allmänna mot bl, a, undersökning av brev eller annanförtrolig försändelse. Enligt 2 kap, 12 § regeringsformen får detta skyddemellertid inskränkas genom lag för atl tillgodose ändamål som är godtagbart iett demokratiskt samhälle. Motdenna bakgmnd föreslås i promemorian att en ny bestämmelse införs i DL avinnebörd att polismyndigheten får bryta en delglvningsförsändelse, om detbehövs för att innehållet skall kunna överbringas lill den sökte, Ivissa speciella fall kan den som lämnat delgivningsuppdraget till polisen hagoda skäl atl motsätta sig att polisen öppnar delgivningsförsändelsen.Promemorians lösning på detta problem är att brytande av försändelsen skallhindras av en uttrycklig begäran av sökanden. Deflesta remissinstanser tillstyrker förslaget, däribland ,som anser all promemorians lösning är tillfredsställande och att reformenkommer att få stor praktisk betydelse. Någraav remissinstanserna uttrycker betänkligheter mot förslaget. Enligt riksskatteverketförefaller brytande av brevhemligheten vara ett alltför djupt ingrepp i denenskildes integritet i förhållande till delgivningsintresset, Justitiekanslernanför att förslaget enligt hans mening inte får leda till att den inneliggandehandlingen skall betraktas som allmän handling hos polismyndigheten. Vidareanför justitiekanslern att försändelser som innehåller handlingar för vilkasekretess gäller inte bör få öppnas eller sändas med telefax, om garantiersaknas för att sekretessen inte åsidosätts, och att ett brytande avförsändelsen bör kräva ett uttryckligt tillstånd av den som begärt delgivningen.Överåklagaren i anser att den sökte bör tillfrågas om försändelsenfår öppnas; om han vägrar kan detta likställas med en vägran enligt 19 § andrastycket DL all ta emot handlingen, vilket innebär alt delgivning ändå anses haskett. Föregen del anser jag det väl motiverat att genomföra ett förslag som tillgodoserdet angivna syftet, 1 förhållande till promemorians förslag bör lagtextenförtydligas så att det anges att det är fråga om överbringande av innehållet ien delgivningsförsändelse till en annan polismyndighet för delgivning med densökte. Närdet gäller skyddet för brevhemligheten kan jag konstatera att ett '2 krav på att avsändarenskall lämna uttryckligt tillstånd till brytande av försändelsen skulle medföraen viss omgång. Del skulle nämligen krävas alt uppdragsgivarna försåg den storamassan av försändelser med påleck-ning om atl dessa får öppnas. Del skulleonekligen spara en del arbete att i stället förse en liten minoritet avförsändelserna med påteckning att de inle får öppnas. Viktigare är emellertidatt jag anser att avsändaren är tillräckligt tryggad med en regel enliglvilken han kan förbjuda öppnande av försändelsen. Därvid har jag beaktat atlden alldeles dominerande delen av avsändarna är myndigheter eller andra somagerar inom sin tjänst eller näringsverksamhet. Vad gäller mottagarensintegritet finner jag inget oacceptabelt i att personal hos polisen fårmöjlighet atl se innehållet i de försändelser som bryts. Den bedömningen görjag mot bakgrunden att försändelserna i de allra flesta fall kommer från enmyndighet och att avsändaren har möjlighet att hindra alt försändelsen bryts,t, ex, när det gäller sekretess för innehållet. Därmed anser jag alt den ipraktiken säkert ganska svårbemästrade lösning som överåklagaren i Stockholmföreslagit inte behöver prövas. Jag förordar alltså att promemorians förslaggenomförs. Som justitiekanslern varitinne på i sitt remissvar kan den omständigheten att en delgivningsförsändelseöppnas av en polismyndighet och delgivningshandlingen därefter befordras medtelefax lill en annan polismyndighet givetvis inle föranleda atldelgivningshandlingen betraktas som allmän handling hos någon avpolismyndigheterna (jfr 2 kap, 11 § 1 tryckfrihetsförordningen). Vem som skall få beslutaom brytande av en försändelse torde få regleras i administrativ ordning.Beslutet bör ankomma på personal i arbetsledande ställning. Såsom påpekats i fleraremissvar utgör en telefaxkopia ingen styrkt kopia i DL:s mening. För attdelgivning skall få ske genom överbringande av lelefaxkopia krävs därförföljdändring av vissa andra regler i DL, Jag återkommer lill delta i nästaavsnitt. Prop,1990/91:11 2.2.8DL:s krav på att kopior av handlingar som används vid delgivning skall varavidimerade slopas i vissa fall Mitt förslag:Vissa regler i DL ändras så att kopior av handlingar som används vid delgivningi vissa fall inte behöver vara vidimerade (styrkta). Det gäller fotokopior,telefaxkopior och andra kopior av handlingar, om kopian har framställts vid enmyndighet. Med kopia förstås även avskrift. förslag:Vid delgivning skall handling som upprättats vid myndigheten överbringas ihuvudskrift eller styrkt avskrift eller fotokopia. Annan handling skallöverbringas i huvudskrift eller styrkt avskrift eller styrkt fotokopia. Remissinstanserna har ihuvudsak tillstyrkt förslaget som en angelägen rationaliseringsåtgärd. Någrahar framfört förslag i syfte att göra reglering- Flera har framhållit vikten av att domar och beslut Prop.1990/91: 11 som skall användas för verkställighet vidimeras. Skälenför mitt förslag: Enligt 6 § DL skall en handling som används för delgivningöverbringas antingen i huvudskrifl (original) eller i styrkt avskrift eller istyrkt kopia, Enligl 19 § DL anses delgivning ha skett genom att den söktesjälv har mottagit handlingen i huvudskrifl eller styrkt avskrift eller styrktkopia. Attmyndigheter använder handlingar i original för delgivningsändamål är sällsynt.Här är emellertid inga ändringar påkallade, bortsett från alt ordet originalbör användas i stället för huvudskrift. Det vanligaste är naturligtvis allolika slag av kopior används. Ett slags kopia som har brukat nämnassärskilt är avskriften. Avskrifter förekommer numera så sällan att det enliglmin mening saknas skäl att behandla dem annorlunda än andra kopior. Detnuvarande kravet på atl kopior som delges skall vara vidimerade innebär en heldel arbete för myndigheterna. Om man kan avstå från kravet på vidimering, finnsdet alltså rationaliseringsvinster atl göra. Detär särskilt i de allmänna förvaltningsdomstolarna som vinster skulle kunnagöras. Detta hänger samman dels med atl det i den lagstiftning som tillämpas avdessa domstolar ofta föreskrivs att part skall delges domen eller beslutet,dels med all tiden för överklagande oftast räknas från den dag då parten fickdel av avgörandet, och att avgörandet därför i allmänhet måste delges för skall få en utgångspunkt för beräkning av tiden för överklagande. Förde allmänna domstolarna finns det oftast inget krav på att själva avgörandenaskall delges. Däremot delges naturiigtvis många handlingar under handläggningenav mål och ärenden. Även här - liksom hos många andra myndigheter finns alltsåmöjligheter lill arbetsbesparing, 1domstolsverkets utredning framhålls att den vidimering av kopior som sker vidmyndigheterna regelmässigt saknar egentliga konlrollinslag och att kopiorna börförtjäna tilltro redan på grund av det sätt på vilkel de framställs.Remissinstanserna har instämt i denna bedömning. Själv har jag inte hellernågon annan uppfattning. Från dessa synpunkter skulle alltså kravet på vidimeringav kopior kunna slopas. Som jag nämnde anser jag att kopior i form av avskrifter om nu sådana överhuvudtaget framställs vid myndighet för delgivningsändamål kan behandlas på samma sätt, I de fall då kopian har framställts av annan änmyndighet oftast parterna själva bör dock kravet på vidimering behållas. Såsombåde och flera remissinstanser påpekat har dock parterna oftaett behov av atl deras exemplar av myndighetens avgörande är vidimerat. Omparten nämligen vill begära verkställighet av avgörandet, t, ex, hoskronofogdemyndighet eller länsrätt, måste han normall ge in verkställighetsurkundeni bestyrkt kopia. Jag vill därför betona vikten av att myndigheterna precissom i de fall då deras domar och beslut kan förväntas kommaatt tjäna som verkställighetsurkund vidimerar kopian av sitt avgörande. Mot denna bakgrund bör enliglmin mening sammanfattningsvis följan de ordning införas, 44 Kravet på all kopior avhandlingar skall vara vidimerade för att kunna delges med laga verkan slopas ide fall kopian har framställts vid en myndighet. Regeln lar sikte på allasorters kopior, alltså t, ex, fotokopior, genomslagskopior, telefaxkopior ochavskrifter. Kopian behöver inle vara framställd vid den myndighet som låterdelge försändelsen i fråga, I stället kan den ha ingivits dit från en annanmyndighet. Vidare kan situationen vara den som jag redogjorde för i föregåendeavsnitt, nämligen atl en polismyndighet, som anlitats för stämningsmannadelgivning,skickar handlingarna i en delgivningsförsändelse med telefax till en annanpolismyndighet, där den sökte tillfälligtvis befinner sig. 2.2.9Länsstyrelsens beslut i vissa frågor om delgivning och kungörande skallöverklagas till kammarrätten Mittförslag: beslut i delgivningsfrågor enligt 22 § andra stycket DLskall överklagas till kammarrätten i stället för regeringen. Samma sak skallgälla beslut i frågor om kungörande enligt 7 § lagen (1977:654)om kungörande i mål och ärenden hos myndighet m, m, (kungörandelagen). Promemoriansförslag överensstämmer med mitt såvitt gäller delgivningsfrågorna.