prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Istället bör enligt min mening uppgiften anförtros förtroendenämnden eller annannämnd som ansvarar för förtroendenämndsverksamheten hos sjukvårdshuvudmannen.Jag återkommer i följande avsnitt till förtroendenämndsverksamheten i sambandmed psykiatrisk tvångsvård. Enfråga som socialberedningen nämner särskilt är hur man skall kunna rekryteralämpliga stödpersoner. Enligt beredningen framstår det allmänt sett som mesttilltalande att frivilliga privatpersoner och inte tjänstemän inom någonbefintlig eller tillskapad organisation verkar såsom stödpersoner. Föregen del instämmer jag i att det bör vara enskilda som på frivillig basfungerar som stödpersoner. Rekryteringen bör ske bland personer som är särskiltintresserade av hithörande frågor. Helst bör de ha kunskaper om ocherfarenheter från sjukvården och . Sådana yrkeskategorier somt.ex. kuratorer och socialarbetare kan vara särskilt lämpade. I andra fall kanviss utbildning behöva anordnas för dem som åtar sig uppdrag som stödperson.Bl.a. för att främja rekryteringen bör uppdraget att vara stödperson förenasmed viss ekonomisk ersättning. Frågan om kostnaderaa för arvoden och annanersättning torde få lösas efter mönster från gällande system med ekonomiskersättning till kontaktpersoner enligt socialtjänstlagen. Det innebär attsjukvårdshuvudmännen skulle svara för dessa kostnader. Till detta återkommerjag i avsnitt 5.2.1. För att uppnå enhetlighet i fråga om ersättningsprinciperm. m. kan det visa sig lämpligt med centralt utfärdade rekommendationer. Jaganser mig kunna fömtsätta att klientorganisationerna kan göra betydelsefullainsatser när det gäller att bygga upp en kader av lämpliga stödpersoner. 1990/91:58 Bilaga 1 3.8 Förtroendenämndernas roll beträffande psykiatrisktvångsvård eller annan nämnd som svarar för förtroendenämndsverksamhetenhar hand om uppgiften att utse stödpersoner. Några särskilda insynsnämnderinrättas inte. Socialberedningensförslag: Särskilda insynsnämnder inrättas för den psykiatriska tvångsvården (sebetänkandet s. 188-192). skall hatill huvudsaklig uppgift att utse stödpersoner och följa den psykiatriskatvångsvården. Den skall vara ett aktivt organ som dels tar egna initiativ tillutredningar och följer upp verksamheter. delsanmäler missförhållanden som bör prövas vidare av Prop.1990/91:58 eller andra myndigheter. Insynsnämndenskall vara en självständig statlig myndighet. Den skall bestå av ett antalförtroendevalda ledamöter, som på förslag av de politiska partierna skallnomineras av landstingen och de kommuner som står utanför landstingen samtutses av regeringen. skall knytas till länsstyrelserna. Remissinstanserna:Ett sextiotal instanser har yttrat sig över förslaget att inrätta särskildainsynsnämnder. En knapp majoritet av dessa, bl. a. ,psykiatriska nämnden, utskrivningsnämnder, JO, landstingskommuner ochläkarorganisationer är negativa till förslaget. Flera instanser uppger att detvisserligen är önskvärt med ökad insyn i psykiatrin, men att ifrågavarandeuppgifter med fördel kan läggas på nuvarande förtroendenämnder. De anser attdet inte är lämpligt att ha två parallella organisationer, vilket kommer attbli fallet om det skall finnas både förtroendenämnder och insynsnämnder. Mananför att separata lösningar för psykiatrin bör undvikas. Vissa instanserifrågasätter om det är förenligt med patientens intresse av personlig integritetatt information om hans sjukdom lämnas ut till alltför många personer utanförsjukhuset. Någon enstaka remissinstans ifrågasätter behovet av att skapaarbetsuppgifter av det aktuella slaget. anser att samarbetet mellan kommun och landsting bör bedrivas ide fora som redan finns etablerade eller som huvudmännen själva väljer attutveckla. anför att det är av särskild vikt att den som haransvar för vården noga följer vad som sker då denna bedrivs utan patientenssamtycke. Enligt förbundet bör det ankomma på resp. huvudman att själv finnavilken form en sådan särskild tillsyn skall ha. landstingskommuner, flera fackförbund och klientorganisationerna hör tillde remissinstanser som är positiva till beredningens förslag. Insynsnämndernabör enligt dessa instanser kunna fylla en viktig funktion. Framför allt kommerde att bidra till en i många avseenden förbättrad insyn i psykiatrin. RSMH utgör psykiatrin en sluten värld, vilket har bidragit till attpsykiatrin länge varit ett eftersatt vårdområde. Dessa instanser framhållervikten av att den nämnd som skall anförtros insynsuppgifteraa är friståendefrån landsting och kommun. , som inte har något att invända mot förslaget ominsynsnämnder, är inte övertygad om att knytningen av insynsnämnderaa tilllänsstyrelsernas allmänna enheter är den mest lämpliga, eftersom t. ex.psykiatrisk och medicinsk kompetens saknas där. EnligtHSL åligger det att utöva tillsyn över landstingskom munernas hälso- och sjukvård. Styrelsen skall därvid följa och stödja verksamheten och har också rätt att företa inspektioner. Utöver detta har 164 socialstyrelsenuppgiften att vara tillsynsmyndighet över hälso- och sjuk- Prop. 1990/91:58vårdens personal, något som följer av lagen (1980:11) om tillsyn över Bilaga 1hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. Frågor om disciplinansvar beträffandehälso- och sjukvårdspersonalen handläggs av hälso- och sjukvårdensansvarsnämnd. Vidare handlägger nämnden vissa frågor om legitimation och annanbehörighet inom hälso- och sjukvården. Nämndens beslut överklagas hoskammarrätten, och kammarrättens beslut överklagas hos regeringsrätten. Förnärvarande finns det 34 utskrivningsnämnder. Nämndernas huvudsakliga uppgiftär att dels överpröva överläkarens beslut enligt LSPV, dels själva besluta omutskrivning m.m. av patienter som vårdas på sjukhus som påföljd för brott m.m.År 1983 fick nämnderna en stärkt funktion som tillsynsorgan avseendeLSPV-vården (prop. 1981/82:72, SoU 53, rskr. Bl.a. skall nämndernasjälvmant kunna ta upp en fråga om utskrivning och inte vara beroende av attnågon aktualiserar frågan hos nämnden. Vid riksdagsbehandlingen av det aktuellalagstiftningsärendet uttalade socialutskottet i sitt av godkändabetänkande (SoU 1981/82:53) bl.a. att nämnderna skall överväga alternativavårdmöjligheter för patienterna och göra en allsidig bedömning av hur enpatients vårdbehov skall kunna tillgodoses på bästa sätt. Enligtlagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården skall detfinnas en eller flera förtroendenämnder i varje landstingskommun och kommunsom inte tillhör landstingskommun. eller kommunen får tillsätta ensärskild förtroendenämnd eller uppdra åt någon annan nämnd att varaförtroendenämnd. Förtroendenämnderaa har till uppgift att främja kontakternamellan patienter och hälso- och sjukvårdspersonalen och förmedla den hjälp tillpatienterna som förhållandena påkallar. Verksamheten med förtroendenämnderomfattar all den hälso- och sjukvård som sjukvårdshuvudmännen bedriver, varesig det gäller frivillig vård eller vård med tvång. Lagenom förtroendenämnder, som infördes som ett led i en femårig försöksverksamhetmed sådana nämnder, gäller enligt beslut av tills vidare(prop. 1985/86:136, SoU 21, rskr. 1 samband med att lagens giltighetstidsenast förlängdes hänvisades till att ett samlat ställningstagande skulle sketill socialberedningens förslag om insynsnämnder och till verksamheten medförtroendenämnder. Medutgångspunkt i det bedömningsunderlag som finns rörandeförtroendenämnder och insynsnämnder vill jag först anföra följande. Verksamhetenmed förtroendenämnder omspänner hela den landstingskommunala hälso- ochsjukvården. Utifrånrådande förhållanden bör först ställas frågan om det jämsides medförtroendenämnderna bör finnas särskilda insynsnämnder för tvångsvård enligtden modell som socialberedningen har föreslagit. Beredningensförslag gmndar sig på att patienter som utsätts för vård mot sin vilja kan vara i behov av särskilt stöd för att tillvarata sina 165 rättigheter och ställakrav på viktiga insatser och rätt behandling. ningen framhåller atttvångsvård av patienten upplevs som en Bilaga 1 kränkning av denpersonliga integriteten och är ett så allvarligt ingrepp i människans liv att detmotiverar förstärkta rättigheter. Det blir då också särskilt viktigt medsamhällelig insyn i och kontroll över den vård som sker med tvång eller där det iövrigt förekommer åtgärder mot den enskildes Beredningenanser inte att tillsyn över hälso- och sjukvården och desspersonal eller de funktioner som utövas av hälso- och sjukvårdens ansvarsnämndhar samband med övervägandena kring ökad insyn beträffande inslag avtvång i sjukvården. I anslutning till att beslut om tvångsvård förs över frånutskrivningsnämnderna till domstolar kan man enligt beredningen uppnå attsådana tillsynsfunktioner som innehas av utskrivningsnämnderna skiljs frånuppgiften att besluta om intagning. Beredningens slutsats blir att särskildainsynsnämnder bör inrättas för att fungera som stöd för patienterna ochpersonalen i samband med tvångsvård. Föregen del instämmer jag i beredningens uppfattning att samhället måste ägnasärskild uppmärksamhet åt att det finns ett fungerande system för insyn i ochkontroll över tvångsvård. Man kan som jag ser det därvid inte bortse från attden allmänna hälso- och sjukvården inräknat bl. a. den psykiatriskatvångsvården står under ledning av politiskt valda och ansvariga hälso- ochsjukvårdsnämnder eller särskilda organ under dessa nämnder. Vidare saknasanledning att inte beakta de insatser för att bevaka den enskildes rätt somgörs och kan göras av som tillsynsmyndighet på området.Systemet med tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen bl.a. via prövning ihälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd måste också vägas in när helhetsbildenutvärderas. Enutgångspunkt måste självfallet vara att en helt ny statlig myndighetsorganisationinte byggs upp annat än om verkligt starka skäl talar för det. 1 första handmåste således prövas om inte behovet av insyn i och kontroll över psykiatrisktvångsvård kan tillgodoses på ett tillfredsställande sätt utan särskildainsynsnämnder. Detkan då konstateras att det genom bevarande och eventuell fortsatt utveckling avsystemet med förtroendenämndsverksamhet hos sjukvårdshuvudmännen kommer attfinnas regionala organ som kan ta upp frågor om vård och behandling av enskildapatienter och som också kan följa tvångsvårdens utveckling inom resp. områdemera i stort. Det bör kunna ligga inom dessa nämnders mandat att vid behov tainitiativ till undersökningar för att komma till rätta med brister somuppmärksammas. Också på andra sätt bör det vara möjligt för de organ somfungerar som förtroendenämnder att verka aktivt på området för tvångsvård, t.ex. genom information till och andra kontakter med patienter, vårdpersonal ochledning på institutioner i vårdpolicyfrågor. Den främsta invändningenmot de nuvarande förtroendenämnderna som organ för tvångsvårdens insynsfrågor går ut på att dessa nämnder inte är fristående från den landstingskommunala verksamhet som insynen avser. Å andra sidan har under remissbehandlingen också framhållits att 166 friståendenämnder kommer att stå vid sidan av vårdverksamheten och Prop. 1990/91:58 därmed sakna reell möjlighet att närmare följa denna. Föregen del vill jag peka på att erfarenheteraa från hittillsvarandeförtroendenämndsverksamhet inte tyder på att förtroendenämnderna skulle saknarespekt och tilltro hos patienter och allmänheten. Detta gäller ocksåhandläggningen hos förtroendenämnd av frågor om psykiatrisk tvångsvård, vilkasåledes redan faller inom dessa nämnders verksamhetsfält. Särskildasvårigheter skulle uppenbarligen uppstå för psykiatrins patienter, om maninför ett system med insynsnämnder för tvångsvård vid sidan avförtroendenämnderna. Jag tänker t. ex. på den oklarhet som uppkommer förpatienter som vårdas med stöd avtvångsvårdslagstiftningen och på frivillighetens gmnd. Vidare kanerinras om att frivillig vård och tvångsvård bedrivs vid samma psykiatriskaavdelningar, vars verksamhet således skulle ligga inom två nämnderskompetensområden. Omstatliga insynsnämnder skulle inrättas med kontrollerande uppgifter enligtsocialberedningens förslag, torde man inte kunna undvika avgräns-ningsproblem iförhållande till den statliga tillsyn över tvångsvården som socialstyrelsenskall utöva. Beredningen har inte närmare analyserat detta problem och försöktatt dra upp en rågång. Föregen del anser jag det viktigt att de egentliga statliga tillsynsuppgifterna iprincip hålls samlade hos en myndighet, nämligen . Genom attsystemet med utskrivningsnämnder och psykiatrisk nämnd avskaffas upphör denform för statlig tillsyn på lokal nivå som utskriv-ningsnämnderaa kan svaraför. Detta bör enligt min mening medföra att i stället i ökadutsträckning håller direkt kontakt med sjukvårdshuvudmännen. Eftersom denpsykiatriska vården är under stark utveckling är det viktigt att goda erfarenheterfrån ett sjukvårdsområde kan föras över till ett annat. Det är naturligtvislika väsentligt att dåliga erfarenheter förs vidare så att misstag inteupprepas. bör här liksom ha en viktig roll.Fömtsättningarna för att svara mot sådana ökade krav på tillsynbör kunna bli väsentligt förbättrade sedan socialstyrelsensverksamhetsinriktning och arbetsuppgifter ändrats på det sätt som godtagits avriksdagen på gmndval av prop. 1988/89:130 om framtida roll,uppgifter och inriktning. Jag erinrar om att den nya organisationen avsocialstyrelsen innebär bl. a. att regionala tillsynsenheter tillskapas medtillgång till kvalificerad medicinsk och juridisk kompetens. Ettinslag i en effektiviserad tillsynsfunktion för detta område blir att utnyttjadet system för rapportering av användningen av tvångsåtgärder som harbehandlats i avsnitt 3.5.4. Även när det gäller tvångsvården av lagöverträdare,som jag skall återkomma till, liksom av den rättspsykiatriskaundersökningsverksamheten får vissa nya uppgiftersom tillsynsorgan. Chefen för tar upp densistnämnda frågan (bil. 2 avsnitt 3). Motbakgmnd av vad jag nu har nämnt anser jag att avsevärda nack delar är förenade med särskilda insynsnämnder för tvångsvård. ning i denna form såväl iförhållande till somatisk vård som i förhållande Prop. 1990/91:58 tillfrivillig psykiatrisk vård bör enligt min mening undvikas. Behovet av Bilaga 1 insyn och kontroll bör i allt väsentligt kunna tillgodoses utanstatliga insynsnämnder. Uppgiftenatt utse stödpersoner för tvångsvårdade patienter kan enligt min meninginrymmas inom förtroendenämndsverksamheten hos sjukvårdshuvudmännen. Enligtvad jag har förordat i det föregående (avsnitt 3.7) skall stödperson utses nären tvångsintagen patient begär det och dämtöver i vissa andra fall.Stödpersonens uppdrag skall pågå . Genomatt den praktiska uppgiften att utse stödpersoner handhas avförtroendenämndsorganen kan dessa nämnder få värdefull kompletterandeinformation om och nära kontakt med förhållandena inom tvångsvården som gmndför sin övergripande verksamhet på detta område. Krav bör ställas på attförtroendenämndsorganet underrättas av resp. vårdinstitution när behovuppkommer att förordna stödpersoner. Självfallet bör möjlighet finnas för enpatient att hänvända sig direkt till nämnden med frågor rörande stödperson.Nämnden bör alltid bli underrättad av vårdinrättningen om tvångsvårdensupphörande i fall då stödperson har utsetts för patienten. Desärskilda uppgifter som läggs på de organ som handhar förtroendenämndsverksamheteni anslutning till ny tvångsvårdslagstiftning förutsätter att viss förstärkningkan ske av anknytande kanslifunktion. Jag återkommer till detta i det följande(avsnitt 5.2.1). Ilagrådsremissen i förevarande ärende berördes frågan om att permanentalagstiftningen om förtroendenämnder. Innebörden av en sådan åtgärd skulle varaatt i en ny lag, som inte har den provisoriska karaktär som gällande lag har,lägga fast vissa krav på förtroendenämndsverksamhetens organisation. Därvidskulle också aktualiseras en viss utvidgning av förtroendenämndernasverksamhetsområde. I lagrådsremissen aviserades att förslag omförtroendenämndsverksamheten skulle föreläggas tidsmässigt samordnatmed förslaget till ny lagstiftning om den psykiatriska tvångsvården. Situationenär emellertid nu den att hela frågan om den kommunala nämndorganisationensreglering är föremål för prövning i det arbete som bedrivs inomcivildepartementet på att utforma ett slutligt förslag till en ny kommunallag.Detta beredningsarbete har kommit så långt att en proposition i ämnet beräknaskunna föreläggas . Den tidpunkt som troligen kommeratt föreslås för ikraftträdandet av den nya kommunallagen är den I januari1992. Motdenna bakgmnd bedömer jag efter samråd med chefen för attdet inte är lämpligt att i förevarande sammanhang ta slutlig ställning till denmera speciella frågan om förtroendenämndsorganisationen på det kommunalaområdet. Behovet av förändringar i den befintliga lagstiftningen omförtroendenämndsverksamheten får tas upp på nytt när förslaget om den gmndläggandekommunalrättsliga regleringens utformning är färdigt. Frågan bör kunna få enlösning i samband med att förslag läggs fram underår 1991 om följdändringar till den nya psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Prop.1990/91:58 Bilaga 1 med utskrivningsnämnder och psykiatriska nämnden upphör.Rättslig prövning av frågor om psykiatrisk tvångsvård görs av de allmännaförvaltningsdomstolarna med länsrätterna som första instans. Dessa domstolar tarockså över utskrivningsnämndernas och psykiatriska nämndens uppgifter attbesluta i vissa fall om vård på vårdhem eller specialsjukhus enligt övergångsregleringentill den nya omsorgslagen. Socialberedningensförslag överensstämmer med mitt. Beredningen har dock inte lämnat något förslagrörande övergångsregleringen till nya omsorgslagen. (Se betänkandet s. 152 foch 179- 188.) Remissinstanserna:En knapp majoritet av de instanser som har yttrat sig i frågan omprövningsförfarandet stöder beredningens förslag. Detta gäller bl. a. allmännaförvaltningsdomstolar, en tingsrätt, . ,kommuner, fackförbund samt klientorganisationer. Några allmänna domstolar,, psykiatriska nämnden, utskrivningsnämnder, hälso- ochsjukvårdens ansvarsnämnd, JO, kommuner och läkarorganisationer hör till deinstanser som motsätter sig att utskrivningsnämnderna avskaffas. Remissinstansernaframför åtskilliga skäl för eller emot socialberedningens förslag. Deinstanser som tillstyrker beredningens förslag framhåller bl.a. att det ärviktigt från rättssäkerhetssynpunkt att administrativa frihetsberövanden prövasav domstol. Om utskrivningsnämnderna behålls, skulle de bli de enda organutanför domstolsväsendet som beslutar om frihetsberövanden. Vidare skullenämnderna till följd av en ny lagstiftning behöva förstärkas och därigenom merpåtagligt anta karaktär av specialdomstol. En ny domstolsorganisation skulle iprincip bli följden, vilket inte är önskvärt. Deinstanser som förordar en domstolslösning framhåller att länsrätterna redanhar en omfattande erfarenhet av liknande bedömningar i mål omtvångsomhändertaganden av unga enligt LVU och av missbmkare enligt LVM. Ävenfrågor om socialt bistånd handläggs av länsrätt. Det är önskvärt att samtligatyper av mål om administrativa frihetsberövanden handläggs vid sammadomstolar. Dessa argument framförs också som skäl för att lägga prövningen iförsta instans just hos länsrätten (allmän förvaltningsdomstol) och inte hostingsrätten (allmän domstol). I valet mellan länsrätt och tingsrätt hävdasockså från flera håll att den processordning som gäller för de allmännaförvaltningsdomstolarna medger en väsentligt mer flexibel handläggning än denprocessordning som tillämpas i de allmänna domstolaraa. Enligt kammarrätten iStockholm finns det stora möjligheter att i en allmän förvaltningsdomstolåstadkomma en avdrama- tiserad förhandling medmindre påfrestningar för patienten som följd. 1990/91:58 Mot attvälja tingsrätten anförs också av flera instanser att det är angeläget Bilaga 1 att få bort straflftänkande i frågor om psykiatrisk tvångsvård. Domstolsverketansåg vid remissbehandlingen av socialberedningens betänkande att det fannsflera skäl som talade för tingsrätten som beslutande myndighet och att dettauppslag därför borde analyseras närmare i det fortsatta lagstiftningsarbetet.Verket ville emellertid inte bestrida att det också fanns goda skäl som taladeför länsrätten som beslutande myndighet. Enligt beräknadeskostnaden bli i huvudsak densamma oavsett om länsrätt eller tingsrätt valdessom första instans. redovisar i sitt remissyttrande överjustitiedepartementets promemoria (DsJu I989:2) Domstolarna enidéskiss en annan uppfattning i denna fråga. Verket anser numera att frågor ompsykiatrisk tvångsvård även i fortsättningen bör handläggas iutskrivningsnämnd, eventuellt med överprövning i domstol. Deinstanser som avstyrker förslaget att avskaffa utskrivningsnämndernaframhåller bl.a. att nämndernas sammansättning utgör en garanti för enhelhetsbedömning av medicinska, sociala och juridiska omständigheter. Endomstol uppnår inte denna samlade kompetens, utan psykiatrisk sakkunskap måstetillföras utifrån. Vidare kan verksamheten i utskrivningsnämnderna bedrivas påett mer informellt sätt än i en domstol. De skäl som beredningen har anfört fören ändring bl. a. bristfällig samordning mellan utskrivningsnämnderna ochavsaknad av gemensam praxis är enligt flera instansers mening inteövertygande. Sådana brister bör nämligen kunna avhjälpas på ett förhållandevisenkelt sätt genom information och utbildningsinsatser. Psykiatriska nämndenframhåller emellertid i denna fråga att beslut om psykiatrisk tvångsvård sågott som undantagslöst gäller frågor där speciella förhållanden föreligger ochdär avgörandet är beroende enbart av en bedömning av föreliggande utredning.Det är därför enligt psykiatriska nämnden svårt att se hur en praxisbildningskall kunna uppnås även om prövningen förläggs till de allmänna förvaltningsdomstolarna. År1949 inrättades på försök, bl.a. för att avlasta dåvarande sinnessjuknämnden,lokala utskrivningsnämnder vid ett mindre antal psykiatriska sjukhus. Några årsenare bestämdes att lokala utskrivningsnämnder skulle anordnas vid i stortsett samtliga sådana sjukhus. Vid utskrivningsnämndernastillkomst fanns det inget absolut krav på att ordföranden skulle vara eller ha varit ordinarie domare. Europakon ventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som ratificerades av , föreskrev emellertid att den som hade berövats friheten skulle ha rätt att få frihetsberövandet prövat inför domstol. Grundlagberedningen föreslog i sitt betan- 170 kände(SOU 1972:15) Ny regeringsform. Ny riksdagsordning att rätten till Prop.1990/91:58 domstolsprövning vid frihetsberövande skulle skrivas in igmndlagen. Bilaga 1 Detta genomfördes regeringsform. Iförarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 386) anförde föredragandestatsrådet bl. a. att när det gäller omhändertaganden tvångsvis av annananledning än brott eller misstanke om brott borde med prövning av domstollikställas prövning av en nämnd, om nämndens sammansättning var bestämd i lagoch ordföranden skulle vara eller ha varit ordinarie domare. En bestämmelsehärom borde ingå i regeringsformen. Härigenom skulle regeringsformen inte läggahinder i vägen för ett bibehållande av den nämndprövning som fanns föreskriveni LSPV och omsorgslag. Dock borde för utskrivningsnämndernas ochbeslutsnämndernas del föreskrivas att ordföranden inte borde utan skulleuppfylla nyssnämnda krav. Med den utformning som den föreslagna bestämmelsenfick i regeringsformen och som för övrigt speciallagstiftningen på områdettill stor del redan hade fanns enligt föredraganden fullgoda garantier för attden ifrågavarande nämndprövningen skulle bli lika betryggande frånrättssäkerhetssynpunkt som en prövning av domstol. Föratt reglerna om psykiatrisk vård oberoende av samtycke skulle harmoniera medregeringsformen infördes i LSPV krav på att ordföranden skulle vara eller havarit innehavare av ordinarie domartjänst. Ordförandena iutskrivningsnämnderaa är i praktiken oftast lagmän eller rådmän i de allmännadomstolarna eller pensionerade domare.