prop · GE0363 · 1990-12-31 00:00:00 — Agentens ersättningskrav är därvid att betraktasom en konkursfordran som kan bevakas i konkursen. Detförhållandet att agenten kan göra agenturuppdraget gällande enligt förevarandeparagraf har ingen betydelse för hans rätt att företräda huvudmannen iförhållande till tredje man. Rättshandlingar som agenten efter konkursutbrottetföretar med stöd av en fullmakt från huvudmannen har enligt 23 § avtalslageninte större verkan mot konkursboet än om huvudmannen själv hade företagiträttshandlingen. Rör det sig om s.k. muntlig fullmakt, framgår det av sammaparagraf att rättshandlingen inte kan göras gällande mot boet, om agenten hadeeller borde ha haft kännedom om konkursen då han företog handlingen. Vid andratyper av fullmakt saknar det i detta sammanhang betydelse om agenten var i ondeller god tro. Av 3 kap. I och 2 §§ konkurslagen kan utläsas när huvudmannenskonkursbo är bundet av en rättshandling som huvudmannen företagit efterkonkursutbrottet. Så blir i princip fallet om rättshandlingen företas senastdagen efter den då kungörelsen om konkursbeslutet var införd i Post- ochInrikes Tidningar och det inte visas att tredje man kände till beslutet elleratt det förekom omständigheter som gav honom skälig anledning att anta atthuvudmannen var försatt i konkurs. Detta gäller inte bara när huvudmannensjälv sluter avtalet med tredje man utan också när han företräds av agenten.Utslagsgivande i dessa situationer är alltså bortsett från fall av muntligfullmakt inte agentens goda tro utan tredje mans. Vidagentens konkurs har huvudmannen separationsrätt till varor ochredovisningsmedel som av agenten hållits avskilda för huvudmannens räkning (jfr6 §). Vid huvudmannens konkurs har agenten enligt 15 § viss rätt att innehållavaror, material och handlingar till säkerhet för fordringar på huvudmannen.Innehållna varor kan försäljas enligt bestämmelserna i 16 §. Agenten tordevidare ha möjlighet att i huvudmannens konkurs kvitta fordringar på huvudmannenmot konkursboets krav på utfående av medel som av agenten avskilts förhuvudmannens räkning enligt 6 § (jfr NJA 1971 s. 123). upphör, har agenten rätt till avgångsvederlag, om och i den mån 1.agenten har tillförthuvudmannen nya kunder eller väsentligt ökat handeln med den befintligakundkretsen och huvudmannen kommer att ha väsentlig fördel av förändringen, och 2.avgångsvederlag är skäligt medhänsyn till samtliga omständigheter, särskilt agentens förlustav provision på avtal med de i första punkten Prop. 1990/91:63 angivnakunderna. Bestämmelsernai första stycket skall ha motsvarande tillämpning, om agenturförhållandetupphör på grund av agentens död. Avgångsvederlagetuppgår till högst ett belopp motsvarande ersättning, beräknad efterett genomsnitt eller den som uppdragethar varat. Avtalsvillkorsom är mindre fördelaktiga för agenten än bestämmelserna i denna paragraf ärinte bindande för agenten. (Jfr29 § i kommitténs förslag) Paragrafenhandlar om agentens rätt till avgångsvederlag. Den kan jämföras med KomL:sbestämmelser om schabloniserad efterprovision (68 § tredje stycket) ochersättning för investeringar (76 § jämförd med 52 §). Förevarande paragrafmotsvaras av 25 och 26 §§ i den danska lagen. I artikel 17 i EG-direktivet gestvå alternativa modeller att reglera frågan om ersättning till agenten näragenturavtalet upphör. Förevarande paragraf är uppbyggd enligt den ena av dessamodeller. Enligt artikel 19 i EG-direktivet är bestämmelser om sådanersättning tvingande till agentens förmån. Denu föreslagna bestämmelsema om avgångsvederlag skiljer sig klart frånregleringen i KomL. De kompletteras i viss utsräckning av bestämmelserna oms.k. efterprovision i 10 §. Avgångsvederiag kan ses som en kompensation tillagenten för att han har tillfört huvudmannen bestående värden som huvudmannenkan dra nytta av även efter agenturavtalets upphörande. Bestämmelserna omefterprovision, däremot, syftar till att ge agenten ersättning för affärer somär en direkt följd av agentens arbete. En viktig skillnad mellanavgångsvederiag och efterprovision är att rätt till avgångsvederlag inteföreligger vid sådana förhållanden som anges i 29 och 30 §§, t. ex. dåhuvudmannen har sagt upp agenturavtalet på gmnd av pliktförsummelse på agentenssida, medan rätten till efterprovision inte påverkas av orsakerna till attagenturförhållandet bringas till upphörande. Vid sidan av bestämmelserna omavgångsvederlag och efterprovision finns i 34 § regler om skadestånd. Grundfömtsättningen föragentens rätt till avgångsvederlag är att agen turavtalet upphör. Denna förutsättning är uppfylld inte bara vid uppsäg ning från huvudmannens sida. Bestämmelserna om avgångsvederlag är tillämpliga också när ett tidsbestämt avtal löper ut Gfr dock vad som strax sägs i anslutning till punkt 2 om fall då agenten avböjer ett erbjudande att fortsätta agenturen) och då ett avtal upphör att gälla till följd av huvud mannens död eller konkurs. I det sist nämnda fallet torde agentens krav på avgångsvederlag vara att betrakta som en konkursfordran, som skall beva kas i konkursen. Om avtalet upphör till följd av agentens konkurs, bortfal ler rätten till avgångsvederlag enligt en särskild bestämmelse i 29 § första stycket punkt 2. Denna paragraf innehåller också vissa andra inskränk ningar i agentens rätt till sådant vederlag än dem som berörts. Att avgångsvederiag kan utgå då avtalet upphör på grund av agentens död framgår direkt av andra stycket i förevarande paragraf Vid uppsägning från agentens sida begränsas möjligheterna att få avgångsvederlag genom bestämmelserna i 30 § första stycket. Eninskränkningavagentensområdeeller kundkrets torde inte ge denne Prop.1990/91:63 rätt till avgångsvederlag enligt förevarande paragraf Däremot kan enåtgärd av detta slag, beroende på omständigheterna, ge agenten rätt att krävaskadestånd enligt 34 § första stycket eller att säga upp agenturavtalet iförtid enligt 26 § första stycket punkt 1. Iförstastycket anges de närmare fömtsättningarna för att agenten skall ha rätt tillavgångsvederlag. Dels skall han ha tillfört huvudmannen ett bestående värde iform av nya eller utvecklade kundförbindelser (punkt 1), dels skall det vid ensamlad bedömning framstå som skäligt att avgångsvederiag utgår (punkt 2). Somnyss nämnts bortfaller rätten till avgångsvederlag vid sådana förhållanden somanges i 29 och 30 §§. Agentenhar enligt första stycket rätt till avgångsvederlag "om och i denmån" förutsättningarna i punkt 1 och 2 är uppfyllda. Av bestämmelsen kanföljaktligen inte bara utläsas när avgångsvederlag skall utgå. Den ger ocksåviss ledning vid bedömningen av hur stort vederiaget skall vara. I fall dåavgångsvederlag skall utgå för att agenten har anskaffat nya kunder (se punkt1) är det således omsättningen med dessa kunder som bildar utgångspunkt förberäkningen av avgångsvederlaget, inte den totala omsättningen. Ipunkt 1 tas som en första fömtsättning upp att agenten antingen har tillförthuvudmannen nya kunder eller att han väsentligt har ökat handeln med denbefintliga kundkretsen. Med kund avses vid försäljningsagentur en köpare och vidinköpsagentur en säljare, jfr vad som sagts under 9 §. Detär naturligtvis fråga om en ny kund om huvudmannen inte har haft någon kontaktmed kunden tidigare. Men även i fall då agenten återupplivaraffärsförbindelser med en tidigare kund till huvudmannen, vilka har legat nereen tid, kan kunden vara att betrakta som ny. Vidare kan en kund anses vara nyom agenten introducerar honom som köpare av den produkt som agentenmarknadsför, även om kunden redan tidigare är kund hos huvudmannen när detgäller andra produkter. Detförutsätts att agenten har tillfört huvudmannen den nya kunden. Så är till enbörjan fallet när huvudmannens första avtal med kunden har kommit till ståndgenom agentens medverkan (jfr 9 § punkt 1). Detsamma gäller om avtalet mellankunden och huvudmannen kan ses som en följd av agentens verksamhet, t.ex. hansmarknadsföring, trots att anbudet inte har förmedlats av agenten. Det tordedäremot inte vara tillräckligt att kunden och huvudmannen har ingått ett avtalsom ger agenten rätt till provision enligt 9 § punkt 3. Men även i dessa fallär det ofta så att det är agenten som har tillfört huvudmannen kunden och attagenten på den grunden har rätt till avgångsvederlag. Somnyss nämnts kan även en ökning av handeln med den befintliga kundkretsen geagenten rätt till avgångsvederlag. Med befintlig kundkrets avses den kundkretssom vid agenturavtalets ingående redan hade etablerats av huvudmannen själveller av en tidigare agent såvitt avser varor av det slag som agenturavtaletgäller. Det förutsätts att ökningen av handeln är väsentlig. Den närmareinnebörden härav får avgöras från fall till fall. Somen andra förutsättning utöver kravet på nya kunder eller ökad handel med den befintliga kundkretsen gäller enligt punkt I att huvud- ' '3 8 1990/91. mannenäven efter agenturavtalets upphörande kommer att ha väsentlig Prop. 1990/91:63fördel av den kundkrets som agenten lämnar efter sig. Med fördel avses i förstahand utsikten till en fortsatt löpande affärsverksamhet. Bedömningen får skeutifrån vad som är antagligt i det enskilda fallet. Man bör i regel kunna utgåfrån att en fast affärsförbindelse som agenten har etablerat mellan en kund ochhuvudmannen kommer att bestå, om inte annat framgår av omständigheterna. Väsentlighetskravetsåvitt avser huvudmannens fördel av kundkretsen får sättas i relation till denmarknadsandel som har varit tilldelad agenten. Huvudmannens totala kundkretseller omsättning bör alltså inte vara avgörande i detta sammanhang. Omhuvudmannen säger upp agenturavtalet som ett led i en definitiv nedläggning avverksamheten, bör avgångsvederlag i regel inte utgå. Han kommer ju i dessa fallinte att ha någon fördel av kundkretsen. Här avses fall då huvudmannen påsakliga gmnder beslutar sig för att inte fortsätta med försäljningen inomagentens område eller till den kundkrets som denne har upparbetat.Avgångsvederlag bör dock utgå om huvudmannen illojalt upphör med verksamheten isyfte att inte behöva utge någon sådan ersättning. Vidare bör avgångsvederlagutgå om det kan förväntas att försäljningen kommer att återupptas inomöverskådlig tid. Äveni det fallet att huvudmannen säger upp agenturavtalet på grund av att hanöverlåter kundkretsen eller verksamheten till någon annan, bör agenten ha rätttill avgångsvederlag. Därvid bör nämligen de värden som agenten har tillförthuvudmannen anses utgöra en tillgång vid överlåtelsen. 1 sammanhanget bör dockuppmärksammas bestämmelsen i 29 § första stycket punkt 3, som säger att agenteninte har rätt till avgångsvederlag om han i samförstånd med huvudmannenöverlåter agenturen till någon annan. Omhuvudmannen bestrider att utge avgångsvederlag ankommer det på agenten att visaatt han tillfört huvudmannen sådana värden som avses i punkt 1. Därvidlag börinte ställas alltför höga krav på bevisningen. För den händelse huvudmannenpåstår att han skall lägga ned sin verksamhet åligger det honom att styrka sinavsikt. Ipunkt 2 ställs det upp ytterligare en fömtsättning för att agenten skall harätt till avgångsvederlag, nämligen att det skall vara skäligt att sådantutgår. Vid skälighetsbedömningen skall samtliga omständigheter beaktas. Som enomständighet av särskild betydelse framhävs i lagtexten agentens förlust avprovision på avtal med de i punkt 1 avsedda kunderna, dvs. kunder som agentenhar tillfört eller med vilka han väsentligt har ökat handeln. Beräkningen avagentens förlust får ske efter en uppskattning av den framtidaordertillströmning som kan förväntas från dessa kunder. En förutsättning ärnaturiigtvis att agenten skulle ha haft rätt till provision på avtalen i fråga.Vid beräkningen av storleken på avgångsvederlaget bör man ta hänsyn till attagenten besparas driftskostnader efter det att agenturavtalet har upphört. Vidareingår i skälighetsbedömningen enligt punkt 2 en mängd förhål landen som kan påverka både själva rätten till avgångsvederlag och storie ken på detta. Det ar knappast möjligt att lämna en uttömmande redogörel se för dessa förhållanden. Som en icke oviktig omständighet kan dock "4 Ju längre agentumppdraget har varat, Prop.1990/91:63 desto starkare skäl talar för att agenten skall kompenseras medavgångsvederlag. En annan omständighet som talar i denna riktning är attagenten har haft stora inarbetningskostnader. Andra förhållanden som kaninverka på bedömningen är hur intensivt agenten har verkat för huvudmannen ochi vad mån försäljningsframgångar kan härledas till agentens insatser. Detförhållandet att agenten avböjer ett erbjudande från huvudmannen att fortsättaett tidsbestämt avtal som har löpt ut, kan tunna ut skälen för avgångsvederlag.Man kan här söka ledning i vad som i 30 § första stycket sägs om rätt tillavgångsvederlag vid uppsägning från agentens sida. Ett annat skäl att visa återhållsamhetnär det gäller avgångsvederiag kan vara att agenten övergår till försäljning aven direkt konkurrerande produkt. På motsvarande sätt kan en konkurrensklausul,som förbjuder agenten att efter avtalets upphörande marknadsförakonkurrerande produkter, utgöra ett skäl att anlägga ett mera generöstbetraktelsesätt på frågan i vad mån avgångsvederlag skall utgå. Somtidigare nämnts finns i 29 § första stycket punkt 3 en bestämmelse att agenteninte har rätt till avgångsvederlag om han i samförstånd med huvudmannenöverlåter agenturen till någon annan. Skälet till denna bestämmelse är attagenten i den situationen får kompensation genom den överelåtelselikvid han fårav den tillträdande agenten. Om huvudmannen sedan säger upp agenturavtalet medden nya agenten, uppkommer fråga huruvida man vid beräkningen av dennesavgångsvederlag skall kompensera honom för vad han har erlagt till dentidigare agenten. Denna fråga får lösas med utgångspunkt i avtalet mellan detre parterna och förutsättningarna härför. Avandra stycket framgår att avgångsvederlag skall utgå under de i första stycketangivna förutsättningarna även i fall då agenturavtalet upphör på grund avagentens död. Avgångsvederlaget skall då utbetalas till agentens dödsbo. 1ett agenturavtal kan ha bestämts att det skall gälla för agentens livstid Ofrvad som sagts under 24 §). Det står då klart att avtalet upphör vid agentensdöd. I andra fall kan det vara mera tveksamt vilken verkan agentens död har påavtalets bestånd, dvs. humvida detta automatiskt upphör eller om dödsboetträder in i agentens ställe. När sakkunskap eller andra personliga egenskaperhos agenten kan antas ha varit avgörande vid huvudmannens val av agent, talaravgörande skäl för att agenturavtalet skall upphöra som en direkt följd avagentens död. I fall där avtalet inte bygger på ett sådant personligtförtroendeförhållande, utan där det mera är firman än firmainnehavaren som harvarit utslagsgivande för huvudmannens val av agent, bör utgångspunkten istället vara att agenturen övergår på dödsboet. Ju mera omfattande agentensverksamhet har varit, desto närmare ligger det till hands att låta dödsboetträda in i avtalet. I fall då agenturavtaletinte upphör som en direkt följd av agentens död, kan dödsfallet i stället utgöra gmnd för att säga upp avtalet enligt bestämmelserna i 26 § första stycket punkt 2. En sådan åtgärd kan vidtas antingen av huvudmannen eller av agentens dödsbo. I båda fallen bör agenturavtalet anses ha upphört på grund av agentens död enligt bestäm- '' 5 melseni andra stycket i förevarande paragraf En förutsättning är natur- Prop.1990/91:63 ligtvisatt uppsägningen har skett utan oskäligt uppehåll enligt vad som sägsi 26 § andra stycket. En följd av att agenturavtalet i dessa fall anses ha upphörtpå grund av agentens död är att undantagsreglerna i 29 och 30 §§ inte blir tillämpliga.Dödsboets rätt till avgångsvederlag bedöms alltså uteslutande enligtbestämmelserna i förevarande paragraf Bestämmelseni andra stycket gäller naturligtvis inte i fall då agenten är en juridiskperson. Skulle agenturavtalet i ett sådant fall sägas upp på grund avatt någon person med central ställning i agenturrörelsen har avlidit, blirbestämmelserna i första stycket direkt tillämpliga när det gäller rätten tillavgångsvederiag. Under 30 § första stycket punkt 2 diskuteras vilken betydelsedödsfallet bör tillmätas vid tillämpning av undantagsreglerna i denparagrafen. 1tredje stycket maximeras avgångsvederlaget till ett belopp motsvarande ett årsersättning till agenten. Denna årsersättning skall utgöra ett genomsnitt aversättningarna . Har agenturförhållandet varat kortare tidän , får genomsnittet beräknas på årsersättningarna under den tiden. Detär inget som hindrar att parterna avtalar om ett större avgångsvederlag än vadsom sägs i förevarande stycke (jfr fjärde stycket). Medersättning menas i tredje stycket liksom i 8 § både provision och annanavtalad ersättning för löpande kostnader. Det kan röra sig om kostnader förkontors- och lagerlokaler, resa och uppehälle, löner åt anställda, frakt,reklam m.m. Det är bmttoersättningen som avses, vare sig det rör sig omprovision eller ersättning av annat slag. Agentens driftskostnader skallsåledes inte dras av. (En annan sak är att man som nämndes i samband medförsta stycket punkt 2 bör ta hänsyn till att agenten besparasdriftskostnader, då man beräknar avgångsersättningen i det enskilda fallet. )Ersättning för kostnader som inte är att hänföra till den löpande verksamhetenbör inte beaktas vid beräkningen av maximibeloppet. Till sådana kostnader hört. ex. utgifter för tillfälliga reklamkampanjer och deltagande i mässor. Vidberäkningen av avgångsvederlaget bör man först se vilket belopp man får fram viden tillämpning av de normer som bär upp bestämmelserna i första stycket.Skulle denna beräkning leda till ett belopp som överstiger det maximibeloppsom följer av tredje stycket, skall avgångsvederiaget stanna vidmaximibeloppet. Om beräkningen enligt första stycket i stället leder till ettbelopp som är lägre än maximibeloppet, skall avgångsvederiaget uppgå tilldetta lägre belopp. Det sagda innebär att avgångsvederiaget, åtminstone vidframgångsrika agenturuppdrag som varat , ofta torde komma att ligga iövre delen av det intervall som avgränsas av bestämmelsen i tredje stycket.Det går inte att ange någon "normalnivå" för avgångsvederlaget.Förhållandena är alltför skiftande mellan olika branscher. Emellertid börframhållas att avsikten med förevarande bestämmelse inte är att sänka nivån påavgångsvederlag inom branscher där det finns en utvecklad praxis med avseendepå vederlagets storlek. Avfjärde stycket framgår att paragrafen är tvingande till agentens för mån. Han är således inte bunden av avtalsvillkor som avskär honom från ' '6 rätt till avgångsvederlageller som innebär att sådant skall utgå under Prop. 1990/91:63 snävareförutsättningar än vad som framgår av paragrafens bestämmelser, jämförda medbestämmelserna i 29 och 30 §§. 1förevarande paragraf finns ingen bestämmelse om miniminivå föravgångsvederlaget eller någon regel om hur detta skall beräknas i normalfallet.Eftersom den grundläggande bestämmelsen om rätt till avgångsvederlag är avtvingande natur, bör dock agenten kunna hävda att ett avtalsvillkor, som gerhonom ett klart lägre avgångsvederlag än vad som är sedvanligt inom branschen,inte är förenligt med de tankar som bär upp förevarande paragraf Det tordedärför inte vara uteslutet att jämka ett sådant avtalsvillkor med stöd av 36 §avtalslagen. Som tidigare nämnts står det parterna fritt att komma överens omett högre avgångsvederlag än vad som ryms inom det maximum som angivits itredje stycket. Agentenhar inte rätt till avgångsvederlag enligt 28 §, om 1. huvudmannensäger upp agenturavtalet på grund av att agenten uppsåtligen eller av vårdslöshet väsentligt åsidosatt sina plikter gentemot huvudmannen och åsidosättandet är av sådant slag som ger huvudmannen rätt att säga upp avtalet med omedelbar verkan enligt 26 § första stycket 1, eller 2.agenturavtalet upphör tillföljd av agentens konkurs, eller 3.agenten i samförstånd medhuvudmannen överlåter agenturen till någon annan. Avtalsvillkorsom är mindre fördelaktiga för agenten än bestämmelserna i denna paragraf ärinte bindande för agenten. (Saknarmotsvarighet i kommitténs förslag) Iförevarande och nästföljande paragrafer finns bestämmelser som i vissa fallutesluter agenten från rätt till avgångsvederlag. Liknande bestämmelser finnsi 52 § jämförd med 76 § KomL med avseende på rätt till ersättning förinvesteringar. Bestämmelserna i förevarande paragraf motsvaras av 27 och 29 §§i den danska lagen samt artiklarna 18 och 19 i EG-direktivet. Ävenom fömtsättningarna för avgångsvederlag i 28 § är uppfyllda, har agenten interätt till sådant vederlag vid de förhållanden som anges i förevarande ochnästföljande paragrafer. I paragraferna tas upp fyra fall. I första stycket avförevarande paragraf behandlas situationer då huvudmannen säger uppagenturavtalet (punkt 1), då detta upphör att gälla till följd av agentenskonkurs (punkt 2) och då parterna i samförstånd låter en annan agent ta överuppdraget (punkt 3). Nästföljande paragraf rör fall då uppsägning sker frånagentens sida. Utanför de båda paragraferna faller således fall då etttidsbestämt avtal löper ut. Men även i dessa fall kan sådana omständigheter somtas upp i paragraferna ha betydelse genom att inverka på skälighetsbedömningenenligt 28 § första stycket punkt 2 Ofr vad som sagts i anslutning till denbestämmelsen). Andra fall som inte berörs av de nu aktuella paragraferna är dåagenturavtalet upphör som en automatisk följd av någondera partens död. Rekvisiteni de nu diskuterade paragrafema har flera beröringspunkter 117 meddem som gäller rätt till förtida uppsägning enligt 26 §. De olikheter Prop.1990/91:63 som finns förklaras till viss del av att förevarande paragrafer harutformats under hänsynstagande till motsvarande bestämmelser i ,medan frågan om förtida uppsägning inte regleras i detta. Enligtpunkt 1 iförsta stycket kan agenten förlora sin rätt till avgångsvederlag omhuvudmannen säger upp agenturavtalet på grund av pliktförsummelse frånagentens sida. Gmndfömtsättningen är alltså att agenten uppsåtligen eller avvårdslöshet har åsidosatt sina förpliktelser enligt avtalet eller lagen. Hansvarar enligt allmänna regler också för försummelse från sina anställda. Enandra fömtsättning är att pliktförsummelsen är väsentlig. Det är intetillräckligt att försummelsen får följder som är av väsentlig betydelse förhuvudmannen, utan försummelsen skall i sig framstå som allvarlig. Ett mindremisstag från agentens sida som råkar få allvarliga följder för huvudmannenleder följaktligen inte till att agenten förlorar sin rätt till avgångsvederiag.För det tredje skall pliktförsummelsen vara av sådant slag att den gerhuvudmannen rätt att säga upp avtalet med omedelbar verkan enligt 26 § förstastycket punkt 1. Av den bestämmelsen följer att agentens avtalsbrott skallvara av väsentlig betydelse för huvudmannen. Avtalsbrottet skall alltsåsamtidigt vara av väsentlig art och ha väsentlig betydelse för huvudmannen.Sammanfattningsvis kan sägas att rekvisiten för förlust av rätt tillavgångsvederlag enligt förevarande punkt är snävare än de rekvisit som gällerrätt till förtida uppsägning enligt 26 § första stycket punkt 1. Bestämmelsernai punkt 1 fömtsätter inte att huvudmannen faktiskt utnyttjar möjligheten i 26 §att säga upp agenturavtalet med omedelbar verkan. Det är tillräckligt att rätttill sådan uppsägning har förelegat, även om huvudmannen väljer att iaktta detidsfrister som gäller vid ordinär uppsägning eller kommer överens med agentenom en annan längre eller kortare uppsägningstid. Kravet på orsakssambandmellan uppsägningen och agentens pliktförsummelse får dock anses innebära attuppsägningen skall ske utan oskäligt uppehåll från det att huvudmannen måsteantas ha fått kännedom om pliktförsummelsen (jfr 26 § andra stycket). Huvudmannenbör alltså inte kunna slippa ifrån skyldigheten att utge avgångsvederlag genomatt hänvisa till tidigare pliktförsummelser från agentens sida som då deinträffade inte föranledde huvudmannen att säga upp agenturavtalet.