prop · GE0310 · 1990-12-31 00:00:00 — Härmed avses t.ex. minneslund, urnlundoch kolumbarium. Uttrycketallmänt förekommande slag relaterar till vad som faktiskt förekommer, ochhuvudmännens skyldigheter kommer därmed att förändras . Problemenmåste antas vara störst på de små begravningsplatserna. Det kan vara svårt atttillgodose enstaka önskemål om gravsättning i viss anläggning som visserligenmåste anses vara allmänt förekom- mande, men som dittillsinte har förekommit på begravningsplatsen. Skyldighet att tillgodose sådanaönskemål kan inte anses inträda förrän efterfrågan har uppnått beaktansvärdomfattning. I likhet med vad som nugäller skall regeringen enligt andra stycket kunna besluta att huvudmannaskapetför en allmän begravningsplats skall ligga på den borgerliga kommunen. 2§ Allmänna begravningsplatser med särskilda gravplatser för dem som intetillhör något kristet trossamfund skall anordnas och hållas av stiftssamfälligheternainom eller, i fall som avses i 1 § andra stycket, av kommunen. Paragrafensaknar motsvarighet i gällande lagstiftning. Skälen till den nya bestämmelsenhar utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.2). Enligtparagrafen läggs ansvaret för att anordna och hålla allmänna begravningsplatsermed särskilda gravplatser för dem som inte tillhör något kristet trossamfund påstiftssamfälligheterna. Att angelägenheten ankommer på stiftssamfälligheteninnebär dock inte att denna i praktiken måste verkställa de uppgifter somföljer härav. Det är ingenting som hindrar att stiftssamfälligheten uppdrar åten lokal kyrklig kommun att med anslagna medel förvalta en begravningsplats fördem som inte tillhör något kristet trossamfund. Det är emellertid inte möjligtför stiftsamfällig-heten att delegera uppgifter som innebär myndighetsutövning,exempelvis upplåtelse av gravrätt, till en lokal kyrklig kommun. En sådandelegation kan dock ske t.ex. till chefen för begravningsplatsen, om denneanställs av stiftssamfälligheten. Avparagrafen framgår vidare att en kommun skall ha ansvaret för dem som intetillhör något kristet trossamfund, om kommunen är huvudman för en allmänbegravningsplats. 3§ På allmän begravningsplats skall gravplats beredas dem som vid dödsfallet varkyrkobokförda inom pastoratet, den kyrkliga samfälligheten eller kommunen. Om tillgången pågravplatsmark medger det, får också andra beredas gravplats där. Paragrafen saknarmotsvarighet i gällande lagstiftning och avser huvudmännens skyldigheter ochbefogenheter att tillhandahålla gravplatser. Skälen till de nya bestämmelsernahar utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.4). Av paragrafens yön/astycke framgår atl huvudmannen för en allmän begravningsplats är skyldig attbereda gravplats ål den som vid sin död var kyrkobokförd i en församling inompastoratet, samfälligheten eller kommunen. Skyldigheten gäller i förhållande tillalla medlemmar i den kyrkliga eller borgerliga kommunen oavsett samfundstillhörighel.Detta under- stryks såvitt gäller devanliga allmänna begravningsplatserna av bestämmelsen i 4 § första stycket.För dem som inte tillhör något kristet trossamfund skall stiftssamfälligheternaha ansvaret för att det finns begravningsplatser med särskilda gravplatser fördem inom stiftet. För sådana begravningsplatser får enligt 4 § andra stycketställas upp villkor angående trostillhörighet. Det bör i sammanhangetframhållas att den angivna skyldigheten att bereda någon gravplats i praktikenkommer att få betydelse endast i de fall när gravsättningen inte skall ske inomen gravplats som redan är upplåten med gravrätt. När det finns en gravplats medupplåten gravrätt bestämmer nämligen i princip gravrättsinnehavaren omgravsättning inom gravplatsen (se 7 kap. 21 §). Huvudmännens skyldighetgäller att bereda någon gravplats, dvs. en bestämd gravplats eller plats iminneslund, om sådan förekommer på orten. Den gäller däremot inte upplåtelse avgravrätt. Därav följer att enskilda inte med stöd av bestämmelsen får någonrätt att förvärva gravrätl på en begravningsplats eller, om det finnsflera begravningsplatser på orten, bestämma på vilken av dem som gravsättningskall ske. Detta är frågor som huvudmännen liksom nu bestämmer själva.Huvudmännen bör dock naturligtvis såvitt möjligt försöka tillgodose denavlidnes eller de efterievandes önskemål. I andra stycket har ocksåtagits in en bestämmelse, varigenom huvudmännen uttryckligen ges befogenhetatt bereda gravplats åt andra än dem som enligt det föregående har rätt tillgravplats. Härigenom ges huvudmännen stöd för den generösa inställning som på många håll visas mot människors önskemål att få vila på en bestämdbegravningsplats. Den begränsning av kompetensen, som har angetts ibestämmelsen, tar sikte på att frikostigheten inte får ta sig sådana uttryckatt man i praktiken inte kan fullgöra sina skyldigheter mot dem som enligtförsta stycket har getts rätt till gravplats. 4§ Rätten till gravsättning på en allmän begravningsplats skall inte varaberoende av att den avlidne tillhörde visst trossamfund. Dettagäller dock inte för rätten till gravsättning på en sådan allmänbegravningsplats som avses i 2 §. Paragrafenmotsvarar delvis 4 § jordfästningslagen. Enligt2 § skall det finnas begravningsplatser med särskilda gravplatser för dem sominte tillhörde något kristet trossamfund. Detta inverkar emellertid inte på sådanasrätt till gravplats på de vanliga allmänna begravningsplatserna. De har alltsåsamma rätt som andra till gravplats på dessa begravningsplatser, men de kaninte kräva att få sina gravplatser samlade och avskilda från andra. Dei paragrafen angivna förbuden mot villkor för rätt till gravsättning på deallmänna begravningsplatserna gäller naturiigtvis inte bara för de fall då rätttill gravplats föreligger enligt 3 § första stycket utan även då huvudmännenmed utnyttjande av sin befogenhet därtill bereder gravplats även åt dem sominte kyrkobokförts på orten. 6 1990/91. Bestämmelsen i förstastycket är självfallet inte tilllämplig om en begravningsplats har anordnatssärskilt för avlidna som inte tillhörde något kristet trossamfund. Med hänsyntill dessa begravningsplatsers särskilda karaktär bör man som villkor förgravsättning kunna ställa upp att den avlidne inte tillhörde något kristettrossamfund. Det är emellertid viktigt att inte sådana villkor ställs upp somgör det omöjligt att t.ex. bereda makar som har tillhört skilda trossamfundgemensam gravplats. Gravkarla, gravbok,gravregister 5§ För varje allmän begravningsplats skall upprättas en gravkarta och förasgravbok eller gravregister enligt föreskrifter som meddelas av regeringen ellerden myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafenmotsvarar 5 § gravrättslagen. Eftersom gravböckema iallt större utsträckning ersätts av datorbaserade system har bestämmelsenformulerats så att det klart framgår att det i stället för gravbok får förasgravregister. För att ett sådant register skall få föras med hjälp avautomatisk databehandling måste dock föreskriftema i datalagen (1973: 289,omtryckt 1982:446, ändrad senast 1990:410) iakttas. Som upplysning har angettsatt närmare föreskrifter kommer att meddelas av regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer. Det gäller framför allt vilka uppgifter som skallantecknas. 6§ Enskilda begravningsplatser får anordnas och hållas bara av trossamfundeller stiftelser som har fått tillstånd till det. Frågorom tillstånd prövas av i det län där begravningsplatsen är elleravses bli anordnad. Paragrafenreglerar vilka som skall få anordna och hålla enskilda begravningsplatser ochersätter delvis 2 § andra stycket gravrättslagen. I att anordna och hålla fåranses ingå även att utvidga en befintlig begravningsplats. Den ändringen harvidtagits att det endast är trossamfund och stiftelser som skall kunna erhållatillstånd. Dessutom har tillståndsprövningen flyttats från regeringen tilllänsstyrelserna. Av 9 kap. 9 § följer attlänsstyrelsens beslut skall kunna överklagas hos regeringen. 7§ Tillstånd att anordna och hålla en enskild begravningsplats får lämnas baraom det finns särskilda skäl för det och det kan antas att trossamfundet ellerstiftelsen kan behålla begravningsplatsen och fullgöra de skyldigheter somankommer på innehavare av begravningsplatser. Iparagrafen anges fömtsättningama för tillstånd att anordna och hålla en enskildbegravningsplats. Dethar i paragrafen inte uppställts krav på några särskilda kvalifikationer hossökanden. Sådana krav ställs emellertid på ett indirekt sätt genom att sökandenför att erhålla tillstånd måste antas ha förmåga att fullgöra sina skyldigheteratt sköta och för framtiden bevara begravningsplatsen. Detta fömtsätter att detfinns en viss stadga hos sökandens organisation och ekonomi. Ett trossamfund t.ex.måste åtminstone ha antagit stadgar av icke alltför bristfällig beskaffenhetoch ha valt styrelse. Det måste alltså kunna betraktas som en juridisk person.Trossamfundet kan vidare knappast tänkas uppfylla kraven om det inte ärverksamt här i landet och har en något så när stor anslutning av medlemmar ochen etablerad ställning i övrigt. Någon närmare precisering av vad som skallavses med trossamfund har inte ansetts behövlig. Det torde inte innebära någonsvårighet för länsstyrelsema att avgöra detta. Föratt en enskild begravningsplats skall få anordnas ställs det vidare upp kravetpå att det skall finnas särskilda skäl för det. Det innebär att sökanden måstevisa upp något godtagbart syfte med begäran om att få anordna en sådanbegravningsplats. Beträffande vad som kan utgöra sådana skäl hänvisas till denallmänna motiveringen (avsnitt 2.2.3). Närdet i paragrafen talas om att "fullgöra de skyldigheter som ankommer påinnehavare av begravningsplatser" syftas på att sökanden skall kunnauppfylla inte bara de krav som ställs enligt 12 § utan även kraven enligt annanlagstiftning, t.ex. kulturminneslagen och PBL. 8§ Tillstånd att anordna eller hålla en enskild begravningsplats får förenasmed särskilda villkor. Paragrafenersätter delvis 2 § andra stycket gravrättslagen. Enligt8 kap. 2 § PBL krävs numera bygglov för att anordna begravningsplatser. Omtillstånd enligt 6 § ges innan har meddelat bygglov, bör somvillkor för att anordna begravningsplatsen föreskrivas att bygglov erhålls.Andra villkor som kan ställas upp är t.ex. att det område som skall tas i anspråksom begravningsplats utgör en särskild fastighet. 9 § Rätten tillgravplats som har upplåtits på en enskild begravningsplats får inte pantsättaseller utmätas. Första stycket gäller även i fråga om gravanordningar. Föreskriftema i paragrafenmotsvarar delvis 13 § gravrättslagen. Panträtt,andra rättigheter m.m. 10§ Elt område som skall tas i anspråk för begravningsplats får inte varabelastat av panträtt, nyttjanderätt, servitut eller andra rättigheter. Om det intemedför någon olägenhet, får området dock vara belastat av rättigheter av sådantslag som kan upplåtas enligt ledningsrättslagen (1973:1144). Paragrafen motsvarar tillviss del vad som stadgades i 1 § begravningskungörelsen i dess lydelse föreden . Här regleras det fallet att en ny begravningsplats skallanordnas eller en befintlig begravningsplats skall utvidgas. Därvid föreskrivsatt det område som skall tas i anspråk inte får vara belastat av några somhelst rättigheter. Undantag görs endast för ledningsrätter, som under angiven fömtsättningskall kunna få finnas. Undantaget förledningsrätter har formulerats så att det skall täcka såväl det fallet attupplåtelse av ledningsrätt har skett enligt ledningsrättslagen, som det falletatt rättigheten har upplåtits genom servitut före lednings-rättslagenstillkomst. skullelänsstyrelsen godkänna förslag till allmän begravningsplats enligtbegravningskungörelsen. kunde därvid kontrollera att det områdesom skulle tas i anspråk var befriat från belastande rättigheter. Efterlagändringar som trädde i kraft prövas emellertid frågor omanordnande och väsentlig ändring av begravningsplats vid bygglovprövningenligt PBL. tillstånd såvitt avser ianspråktagande av nyaområden för begravningsplats krävs nu bara vid utvidgning av begravningsplats ivissa fall, varvid prövningen sker enligt kulturminneslagen. Varken vid bygglovprövningeller vid prövning enligt kulturminneslagen finns det anledning att gå in påfrågan om eventuella rättigheter som kan belasta ett område som skall tas ianspråk för begravningsplats. Det åligger därför huvudmannen förbegravningsplatsen att själv se till att området inte besväras av någrarättigheter och att därvid pröva frågan om eventuella ledningsrätter skallkunna få finnas. När det gäller enskildabegravningsplatser blir det som vid tillståndsprövningen (se 6 §)skall se till att de områden som skall tas i anspråk inte besväras av någrarättigheter och i förekommande fall pröva frågan om ledningsrätter. För att ett område skallfå tas i anspråk för begravningsplats trots förekomsten av ledningsrätt krävsenligt paragrafen att ledningsrätten inte medför någon olägenhet. Så kan oftaantas vara fallet när det t.ex. gäller områden avsedda för trafik och ytor ianslutning till ekonomibyggnader. Såväl mark- som luftledningar skall under denangivna förutsättningen kunna få finnas. Det kan väl inte uteslutas attledningar bedöms kunna beröra även ytor avsedda för gravsättning utanolägenhet, t.ex. luftledningar och markledningar på större djup, men härvidmåste risken för behov av reparationer beaktas. Eftersom det rör sig om nyaområden som skall tas i anspråk börman vid planeringen ha möjlighet att se till att eventuella ledningsrätterkommer att bli belägna så att de inte innebär någon olägenhet. 11§ En begravningsplats får inte utmätas och inte heller belastas med panträtteller andra rättigheter som kan inskrivas enligt jordabalken. Paragrafenmotsvarar delvis 3 § första stycket gravrättslagen. En språklig justering hardock företagits med hänsyn till att begreppet inteckning numera bara avserinskrivning i fastighet av visst penningbelopp. Bestämmelseni denna paragraf tar sikte på befintliga begravningsplatser. Dessa får intebelastas av panträtter, nyttjanderätter och andra rättigheter som kaninskrivas. Bestämmelsen utgör däremot inte något hinder mot att tvångsrätterläggs över begravningsplatser. Sådana frågor prövas enligt respektivatvångslag, t.ex. expropriationslagen. 12§ En begravningsplats skall hållas i ordnat och värdigt skick och den helgdsom tillkommer de dödas vilomm skall alltid iakttas. Paragrafenär i huvudsak överförd från 4 § gravrättslagen. Föreskriften om attbegravningsplatsen skall underhållas och skötas så att sanitär olägenhet inteuppstår har dock utmönstrats. Det är nämligen uppenbart att de föreskrifter somfinns i miljö- och hälsoskyddslagstiftningen ändå gäller. Bestämmelserom underhåll och vård finns även i 4 kap. 11 § kulturminneslagen och i 3 kap. PBL.Med hänsyn lill begravningsplatsernas speciella karaktär har det dock ansettsmotiverat med en särskild regel i lagen som understryker de speciella hänsynsom måste tas. Föreskriftenkan läggas till gmnd för den allmänna tillsyn över begravningsverksamheten somenligt 9 kap. 2 § ligger på länsstyrelsema. Den ger ocksåkyrkogårdsmyndigheterna det gmndläggande legala stödet för deras myndighetsutövninggentemot gravrättsinnehavama och andra enskilda. 13 § En grav fåröppnas bara genom innehavarens av begravningsplatsen försorg. Graven får inteöppnas på ett sådant sätt att stoft eller aska skadas. Paragrafens första styckemotsvarar 9 § andra stycket gravrättslagen. De i andra stycket angivna fömtsättningamaför gravöppning ersätter föreskrifterna i 7 och 8 §§ begravningskungörelsen. Avparagrafens _/5>5M stycke framgår att det är innehavaren av begravningsplatsensom svarar för gravöppning. Uttryckssättet, genom innehavarens försorg,markerar att det faktiska arbetet inte nödvändigtvis måste utföras avinnehavaren med dess egen personal. Gravöppningen måste emellertid ske påinnehavarens ansvar och under dennes överinseende. En grav kan behöva öppnasför ny gravsättning, för flyttning av stoft eller aska eller för omgrävning ochåteranvändning. Därvid får tidigare gravsatt stoft eller aska inte skadas. Detframgår av andra stycket. Innehavaren kan vägra flyttning eller nygravsättning inom en gravplats om detta inte kan ske utan att tidigare gravsattstoft eller aska skadas (se 7 kap. 24 §). Överlåtelse,användning JÖr annat ändamål, nedläggning 14§ En begravningsplats får överlåtas eller användas för annat än det avseddaändamålet bara efter tillstånd. Ävenför nedläggning helt eller delvis av en begravningsplats krävs länsstyrelsenstillstånd. Ett sådant tillstånd får förenas med villkor för nedläggningen ochområdets framlida användning. Paragrafenmotsvarar i stort sett 3 § första och andra styckena gravrättslagen. I3 § tredje stycket gravrättslagen anges att bestämmelserna om begravningsplatserskall i tillämpliga delar gälla även gravkor. Det har inte ansetts nödvändigtatt föra över den bestämmelsen till paragrafen. Om ett gravkor undanlagsvis äratt betrakta som en begravningsplats omfattas det under alla förhållanden avden nu ifrågavarande paragrafen och av 10 och 11 §§. Om ett gravkor är att ansesom en gravanordning inom en allmän begravningsplats omfattas det av de reglersom gäller generellt för sådana anordningar (7 kap. 25-29 §§). 1 § Krematorierfår anordnas och hållas bara av den som innehar en allmän begravningsplatseller av en kyrklig samfallighet. Bestämmelser om anläggandeav krematorium finns i 10 § begravningskungörelsen. Enligt dessakan krematorium få anläggas även av enskilda. Denna möjlighet har slopats,eftersom det inte har ansetts föreligga något behov av en i enskild regibedriven kremationsverk-samhet. Med hänsyn härtill har det inte ansettsnödvändigt att ha kvar någon motsvarighet till bestämmelsen i 12§ förstastycket begravningskungörelsen, nämligen alt det för varje krematorium skallfinnas en föreståndare. Paragrafen utgår från attdet är huvudmännen för de allmänna begravningsplatserna, dvs. pastoraten, stiftssamfälligheternaeller kommunerna, som anordnar och håller krematorier. Det blir emellertidockså möjligt att bilda nerpastoratssamfalligheterför att anordna och hålla ett krematorium, även om samfällighetema inte ärhuvudmän för en allmän begravningsplats. 2§ Krematorier får inte utmätas eller belastas med panträtt. Paragrafensaknar motsvarighet i gällande lagstiftning. Den överensstämmer i huvudsak medvad som gäller för de allmänna begravningsplatserna enligt 2 kap. 11 §. Imotsats till 2 kap. 11 § innefattar paragrafen emellertid också ett förbud attpantsälta ett krematorium som ligger på ofri grund. 3§ Kremering får ske bara i krematorier. Paragrafenmotsvarar 23 § första stycket begravningskungörelsen. Föreskriftenstraffsanktioneras i 9 kap. 1 §. 4§ Vid krematoriema skall föras kremationsjournaler enligt föreskrifter sommeddelas av regeringen. Paragrafenmotsvarar delvis 13 § begravningskungörelsen. Övriga bestämmelser i denparagrafen anger vad som skall antecknas i kremations-journalen. De avses bliintagna i en förordning knuten till lagen. I paragrafen lämnas en upplysningom detta. Anmälan om dödsfall, dödsbevis, intyg om dödsorsakenm.m. 1§ När någon har avlidit i , skall dödsfallet skyndsamt anmälas tillpastorsämbetet i den församling där den avlidne senast var kyrkobokförd. Om det inte ärkänt var den avlidne senast var kyrkobokförd eller om den avlidne inte harvarit kyrkobokförd i , skall dödsfallet anmälas till pastorsämbetet iden församling där det inträffade. I 31 § folkbokföringslagenanges att dödsfall skyndsamt skall anmälas till pastorsämbete. Det finns intenågra föreskrifter om till vilket pastorsämbete som dödsfallet skall anmälas.1 regel anmäls det till pastorsämbetet i den församling där den avlidne var kyrkobokförd.Av skäl som framgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5.1) förs nubestämmelsen om dödsfallsanmälan över till begravningslagstiftningen. 1 denöverflyttade bestämmelsen ges det dessutom föreskrifter om till vilket pastorsämbetesom ett dödsfall skall anmälas. Avparagrafens första stycke framgår att ett dödsfall här i landei skall anmälas tillpastorsämbetet i den församling där den avlidne senast var kyrkobokförd. Om denavlidne inte var kyrkobokförd här i landet men har varit det, skalldödsfallsanmälan följaktligen göras till pastorsämbetet på den senastekyrkobokföringsorten. Om det i något fall pågår tvist om rättkyrkobokföringsort, innebär bestämmelsen att anmälningsorten blir den ort därden avlidne var kyrkobokförd när tvisten uppkom. Av föreskrifterna iförvaltningslagen om myndigheternas serviceskyldighet följer attpastorsämbetena skall lämna enskilda vägledning och annan hjälp samt bistå densom av misstag vänder sig till fel myndighet (jfr prop. 1985/86:80 s. 60). Paragrafens andra styckeinnehåller kompletterande bestämmelser för det fall att det inte är känt varden avlidne senast var kyrkobokförd eller den avlidne inte varit kyrkobokfördhär i landet. Det är således fråga om rena undantagsfall som när den avlidneinte kan identifieras eller när någon avlider under ett mera tillfälligt besöki vårt land. I dessa fall skall anmälan göras till pastorsämbetet i denförsamling där dödsfallet inträffade. Man torde i regel kunna utgå från att detär samma plats som den där den avlidne påträffades. 2§ Omdenavlidne vid dödsfalletvårdades på en sjukvårdsinrättning eller fördes dit i anslutning tilldödsfallet, skall anmälan om dödsfallet göras av sjukvårdsinrättningen. 3§ 1 andra fall än som avses i 2§ skall dödsfallet anmälas av den avlidnes make eller sambo eller av någonannan som vid dödsfallet sammanbodde med den avlidne eller som av någonanledning fanns på platsen. 4 § Om det inte finns någon som enligt 2 eller 3 § ärskyldig att anmäla dödsfallet, skall dödsfallet anmälas av den avlidnes hyresvärdeller av den som annars är närmast till det eller av polismyndigheten. Paragraferna innehållerföreskrifter om vem som anmäler dödsfallet. Motsvarande föreskrifter finns i 31 § folkbokföringslagen. Liksom är anmälningsskyldighetenosanktionerad. I fråga om skälen för att bestämmelserna nu tas in i den nyabegravningslagen och för de sakliga ändringar som i samband därmed görshänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5.1). Den i 2§ intagnaskyldigheten för sjukvårdsinrättningarna att göra dödsfallsanmälan är en nyhet.Begreppet sjukvårdsinrättning används i samma betydelse som i 14 §begravningskungörelsen. har i anslutning till den bestämmelsenmeddelat närmare föreskrifter om vad som skall avses med begreppet (SOSFS(M)1987:1). Skyldigheten gäller anmälan av dödsfall för den som vårdas påsjukvårdsinrättningen eller i anslutning till dödsfallet har förts dit. Omnågon t.ex. efter en trafikolycka förs till sjukhus men vid fram- komsten haravlidit, skall följaktligen sjukvårdsinrättningen anmäla dödsfallet. 1 deangivna situationerna är i regel läkare vid sjukhusen skyldiga att utfärdadödsbevis. Det bör därför vara möjligt att blankettekniskl och på annat sättutforma sådana rutiner för rapporteringen avdödsfall, att uppgiften inte blir särskilt betungande för sjukvårdsinrättningama. Till 3 § har förts dennuvarande bestämmelsen om skyldighet för anhöriga att göra dödsfallsanmälan.Deras skyldighet inträder endast i de fall när det inte ankommer på ensjukvårdsinrättning att anmäla dödsfallet. Ofta gäller det sådana fall närnågon avlider i bostaden. I 4 S har angetts vem somgör dödsfallsanmälan när det inte finns någon som enligt 2 och 3 §§ är skyldigatt anmäla dödsfallet. I huvudsaklig överensstämmelse med gällande rätt görsanmälan då av hyresvärden eller den som annars är närmast till det. Eftersomdet i dessa fall ofta torde vara polismyndigheten som anmäler dödsfallet harlagtexten kompletterats med en uppgift om detta. 5§ När stoftet eller askan efter en person som har avlidit utomlands har förtsin till , skall den som ordnar med gravsättningen anmäla detta tillpastorsämbetet i den församling där den avlidne senast var kyrkobokförd.