prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — Jag har i avsnitt 3.2pekat på svårighetema att precisera det skydd renskötselrätten ger gentemot rnarkägaren. Det är angeläget att understry ka att bestämmelsen i 30§ rennäringslagen inte ger något uttömmande svar på den frågan. Enligt förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51) är bestämmelsen inte avsedd att fungera som en materiell regel som fastslår vilka intrång de renskötande samerna är skyldiga att tåla utan ersättning. Man måste enligt uttalandena i propositionen skilja mellan 29 fråganhuruvida det är tillåtet att ändra markens användning eller inte och Prop.1990/91:4 den vidare frågan om och i vad mån rätt till ersättning för intrång irenskötselrätten föreligger. Somjag redan har nämnt är 30§ rennäringslagen närmast att se som ett komplement tillbestämmelsen i 26§ om upphävande av renskötselrätten. Tillsammans gerbestämmelserna samerna ett skydd mot ett markutnyttjande som är till hinderför fortsatt renskötsel. Därutöver kommer emellertid, utan att frågan ärreglerad i rennäringslagen, att åtgärder av mindre ingripande slag kan leda tillatt markägaren blir skadeståndsskyldig gentemot samerna. Jagdelar utredningens uppfattning att de nuvarande bestämmelsema är otillräckliganär det gäller skyddet för renskötsel rätten mot vissa åtgärder i skogsbruket.Renskötselrätten framstår efter högsta domstolens dom i skatteQällsmålet som enbetydligt mer konkret och påtaglig bruksrätt än den gjorde vid tiden förrennäringslagens tillkomst. Det har till följd att samerna som bärare avbruksrätten på civilrättslig grund kan göra anspråk på ett bättre skydd motingrepp i deras rätt än det som förelegat. Det är emellertid, som jagredan har påpekat, en vansklig uppgift att reglera förhållandet mellan de båda rättighetshavarna,dvs. markägaren och utövaren av renskötselrätten. Detförekommer att renbetesmark tas i anspråk för företag som innebär att markexploateras och därmed permanent undandras renskötseln. Regelmässigt prövassådana företag enligt särskild lagstiftning som är anknuten tillskyddsreglerna i lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m. m. (NRL).Bestämmelserna innebär i allmänhet att företagets tillåtlighet prövas medavseende bl. a. på det intrång företaget kan innebära för renskötseln. Tillåtsföretaget bestäms ersättning för det intrång som uppstår. Skogsbruketkan inte jämställas med sådana exploaterande företag. Vissa åtgärder iskogsbruket kan emellertid innebära att de naturliga förutsättningarna för attutöva renskötselrätten på en fastighet omintetgörs för en mycket . Densom utövar renskötselrätten måste då ges en möjlighet att få komma till talsoch hävda sin rätt gentemot markägaren. Det ligger då nära till hands atthänvisa till 30§ rennäringslagen. Som framgår av min redogörelse i detföregående är emellertid den bestämmelsen utformad på ett sätt som gör denmindre väl ägnad att vara skyddsregel mot åtgärder i skogsbruket. Valet står dåmellan att ändra bestämmelsen eller välja någon annan lösning för att förstärkaskyddet för renskötseln. Närdet gäller en lagstadgad samrådsskyldighet har jag inte någon annan uppfattningäo utredningen när det gäller skogsbruket inom åretruntmarkerna. Jag lägger fram förslag om detta i en proposition om skogsbruket i Qällnära skog. Närdet gäller utredningens förslag att bör pröva till- låtUgheten av vissa avverkningar lades i lagrådsremissen fram ett förslag som skiljer sig från utredningens. Där förordades i stället en ändring av 30 § av innebörd att pragrafen i fortsättningen skall gälla också annat markut- nytQande än sådant som innebär att användningen av marken ändras. För slaget syftade till att undanröja varje tvivel om bestämmelsens tillämplighet 30 närdet gäller åtgärder i skogsbruket. För att ytterligare förtydliga tillämp- Prop.1990/91:4 ningsområdet förordade jag att paragrafen i ett andra stycke skullekompletteras med exempel på vad som skall anses vara otillåtet. Exemplet formuleradestill att gälla skogsavverkning och därmed sammanhängande åtgärder som antingenmedför ett sådant väsentligt betesbortfall att möjligheterna påverkas att hållatillåtet renantal eller omöjliggör sedvanlig samling och flyttning av renar. 1den framlagda lagrådsremissen om skogsbruket i Qällnära skog föreslogjag en ny bestämmelse i skogsvårdslagen. Enligt den bestämmelsen skallskogsvårdsstyrelsen i beslut om tillstånd till avverkning i svårföryngrad skognärmare ange vilka hänsyn som skall tas till rennäringen som allmänt intressenär tillståndet tas i anspråk. Lagrådethar haft invändningar mot mina förslag i den här delen. Lagrådet har integodtagit tankegången att den nyssnämnda föreslagna bestämmelsen iskogsvårdslagen, i motsats till 30§ rennäringslagen, kan sägas röra enbartrennäringen som ett allmänt intresse. Bestämmelserna måste enligt lagrådet somhelhet främst anses innebära en gränsdragning mellan två enskilda intressen, skogsbruksintressetoch rennäringsintresset. Från den utgångspunkten finns det alltså inte någonanledning att splittra bestämmelserna om skogsavverkningar på de två skildalagarna. Lagrådet framhåller att det därför måste vara en stor fördel om enbedömning enligt det föreslagna andra stycket i 30§ rennäringslagen kan göras itillståndsärendet i stället för att samebyn skall vara hänvisad till att väckatalan vid domstol, i värsta fall sedan avverkningen redan skett. Lagrådet harförklarat sig dela uppfattningen att det kan ifrågasättas omskogsvårdsstyrelsen är den lämpliga myndigheten att göra en civilrättsligbedömning av vad renskötselrätten innefattar. Efter att ha övervägt också ettannat alternativ har lagrådet emellertid funnit att den bästa lösningen i ensvår lagstiftningsfråga är att anförtro uppgiften att itillståndsärendena göra den prövning som är förutsatt i det föreslagna andrastycket i 30§ rennäringslagen. Enligt lagrådet beskriver bestämmelsen åtgärder somär så ingripande att det inte gärna kan röra sig om några mer kompliceradeavvägningar. Lagrådet har hänvisat till att de skogsvårdande myndigheternauppenbarligen utöver sin ingående skogliga kompetens också har en storerfarenhet av hur naturvårds- och rennäringsintressena skall beaktas iskogsskötseln. Lagrådet påpekar också att det är av betydelse att en i årbeslutad ändring i skogsvårdslagen innebär att beslut ienskilda ärenden i fortsättningen kan överklagas till förvaltningsdomstol. bör följaktligen det föreslagna andra stycket i 30 § rennäringslagenutgå och ändring i enlighet med lagrådets förslag i stället göras i skogsvårdslagen. Somframgår av den framlagda propositionen om skogsbruket i Qällnära skogdelar jag inte till alla delar lagrådets uppfattning om karaktären av deföreslagna hänsynsreglerna till förmån för rennäringen. Jag är emellertidberedd att godta lagrådets förslag till ändringar i skogsvårdslagen ochrennäringslagen. Denändring som bör göras i 30§ rennäringslagen är följaktligen endast att det bör klariäggasatt paragrafens tillämpningsområde inte är begränsat till att gälla ändradmarkanvändning. Detta mot bakgrand av den innebörd begreppet fått i senarelagstiftning. Eftersom bestämmelsen i övrigt lämnas oförändrad kommer denliksom bara att gälla allvarligare intrång som rabbar föratsättningarnaför fortsatt renskötsel. Paragrafen skall också fortsättningsvis vara ett komplementtill reglema om upphävande av renskötselrätten. Bestämmelsen skall liksomhittills inte gälla företag vars tillåtlighet skall prövas i särskild ordning.Till sådana företag får i fortsättningen räknas slutavverkningar inom den delav åretrantmarkema som ligger inom området för svårföryngrad skog. I enlighetmed lagrådets förslag skall tillåtligheten när det gäller dessa avverkningar,även med avseende på rennäringens intressen, prövas enligt skogsvårdslagen av skogsvårdsstyrelsen.När det gäller skogsbmket kan 30§ rennäringslagen därför i fortsättningennärmast bara få aktualitet inom den del av åretrantmarkema som ligger utanfördet svårföryngrade området. De bestämmelser som föreslås gälla förskogsvårdsstyrelsens prövning bör kunna vara till ledning vid endomstolsprövning enligt 30 § när det gäller den nyssnämnda delen av åretrantmarkema. 3.5 Rennäringens folkrättsliga skydd Min bedömning:Rennäringen har i gällande lagstiftning ett starkare skydd än vad som kan ansesfölja av folkrätten. Lagstiftningen behöver därför inte ändras för att stärkadet folkrättsliga skyddet. Samerättsutredningensförslag: Utredningen föreslår att det i rennäringslagen, naturresurslagen ochexpropriationslagen tas in bestämmelser som erinrar om att det finns ettabsolut folkrättsligt skydd mot intrång som äventyrar det fortsatta utövandetav rennäringen. Remissinstanserna:Remissutfallet är blandat. De som avstyrker förslaget anser att rennäringensintressen vid planläggning eller tillståndsprövning beaktas på ettsätt som torde gå längre än vad den folkrättsliga skyddsregeln kräver. anser att resurser måste tillföras samebyama så att markanvändningsplaneroch konsekvensbeskrivningar kan göras inför aktuella exploateringar. Det bör enligtförbundet också räcka med att samebyn gör sannolikt att angiven effekt uppstårför att skyddsregeln skall kunna tillämpas. Skälen fÖr min bedömning: FNantog en konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering(rasdiskrimineringskonventionen) och dels konventionen ommedborgerliga och politiska rättigheter, dels konventionen om ekonomiska,sociala och kulturella rättigheter. I konventionerna finns regler om skydd förminoritetsgrapper. har ratificerat dessa även för samema viktigakonventioner. Särskilda kommittéer har upprättats enligt konventionerna meduppgift att övervaka att konventionsstatema fullgör sina åtaganden enligt konventio-nema.De kommittéer som har upprättats enligt rasdiskrimineringskonventionen ochkonventionen om medborgerliga och politiska rättighe- terkan också pröva klagomål från enskilda över påstådda konventions- Prop.1990/91:4 brott i den niån konventionsstaten erkänt sådan klagorätt. Detta ärfallet med bl. Rasdiskrimineringskonventionenshuvudsakliga ändamål är att förhindra alla former av diskriminering på grandav bl. a. etniskt ursprang. Samerna är en etnisk grapp som skyddas avkonventionen. Konventionen ålägger också staterna en skyldighet till positivsärbehandling. Konventionsstatema skall således vidta "särskilda ochkonkreta åtgärder på sociala, ekonomiska, kulturella och andra områden för attåstadkomma tillfredsställande utveckling och skydd för vissa rasgrapper ellerdärtill hörande enskilda personer i syfte att tillförsäkra dem fulltlikaberättigat åtnjutande av mänskliga rättigheter och grandläggandefriheter". Den positiva särbehandlingen enligt konventionen kan upphöraförst när syftet med åtgärden uppnåtts. Artikel1 båda konventioner ger uttryck för principen om folkenssjälvbestämmanderätt. Samerna i torde inte utgöra ett "folk"i konventionens mening. Genom artikel 27 konvention om politiska ochmedborgerliga rättigheter ges emellertid ett skydd åt sådana minoriteter folkgmpper som inte kan åberopa artikel 1. Enligt artikeln får etniska, religiösa ellerspråkliga minoriteter inte förvägras rätten att i gemenskap med andra medlemmarav sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egenreligion eller att använda sitt eget språk. Artikel27 innebär ett skydd för rätten att ha ett eget kulturliv. Kulturbegreppet börhärvid tolkas i vid mening och även innefatta materiella föratsättningar förkulturen, t. ex. samernas rennäring. Det är enligt samerättsutredningen svårtatt närmare ange vilket skydd artikel 27 ger för t. ex. rennäringen.Konventionsbestämmelsen torde dock i vart fall skydda mot allvarligare ingrepp,som påtagligt skulle försvåra näringens bedrivande. upprättad enligt konventionen om medborgeriiga och politiskarättigheter har också bl. a. haft att pröva klagomål enligt artikel 27 motSverige från enskild same som nekats medlemskap i sameby, och därmed ävenrätten att bedriva renskötsel enligt rennäringslagen. Kommittén ansåg dockinte att någon kränkning av artikeln skett (Målet Kitok ./. Kommittén uttalade emellertid betänkligheter över avsaknaden ilagstiftningen av objektiva kriterier för fastställande av vem som skall ansessom same, dvs. tillhörig en etnisk minoritet. Frågan om vem som skall ansesvara same och därmed ha renskötselrätt har jag berört i avsnitt 3.2. är det också svårt att närmare ange hur långt det folkrättsliga skyddet sträcker sig. Det som skyddas är föratsätt ningarna för den samiska kulturen. Samekulturen är emellertid inte homo gen i den meningen att den tar sig likadana uttryck inom hela det samiska bosättningsområdet. De olika samiska språken eller dialektema är exem pel på samekulturens mångfald. Samekulturens känslighet för yttre stör ningar kan därför variera från ett område till ett annat. Exempelvis kan ingrepp i det sydsamiska området, vars kultur redan utsatts för stora prövningar, mycket snart utgöra ett hot mot den kulturen. Man kan därför 33 3 1990/91. inte säga att samekulturensom sådan tål att rennäringen i ett visst antal Prop. 1990/91:4 samebyarslås ut. Sammanfattningsvisgör utredningen den bedömningen att folkrättsligt skydd enligt artikel 27 gällerden samiska kulturen och föratsättningarna för denna, vilket även tordeinnefatta rennäringens markutnytQande. Detta skydd bör kunna påräknas förstvid så stora intrång att rennäringens fortbestånd äventyras. Samerättsutredningenföreslår mot bakgmnd av det anförda att det i författning bör slås fast att detfinns ett absolut folkrättsligt skydd mot intrång som hotar rennäringensexistens. Utredningen föreslår därför en bestämmelse som anger att åtgärder somäventyrar fömtsättningama för det fortsatta utövandet av rennäringen inte fårtillåtas. Bestämmelsen bör enligt utredningen tas in i rennäringslagen,expropriationslagen och lagen om hushållning med naturresurser, m. m. (NRL). Självgör jag följande bedömning. Enligt samerättsutredningen går det inte attgenerellt uttala sig om hur stora markförlustema måste vara innan ettfolkrättsligt skydd kan påräknas, eftersom känsligheten för ingrepp varierarfrån område till område. Jag delar uppfattningen att det är svårt att preciseradet folkrättsliga skydd samema har i egenskap av urbefolkning och inhemskminoritet. Statsmaktema har emellertid i olika sammanhang slagit fastsambandet mellan den samiska kulturen och rennäringens fortlevnad. Detta haräven kommit till uttryck i lagstiftningen. 1976/77:80 om insatser för samema slås fast att samema utgör en etniskminoritet i som, i egenskap av urspmnglig befolkning i sitt eget land,intar en särskild ställning både gentemot majoritetsbefolkningen och mot andraminoritetsgrapper. I propositionen uttalades vidare att en avgörande föratsättningför att den samiska kulturen skall kunna bevaras är att rennäringen kanfortleva som samisk näring och att ett rimligt antal samer kan fåsin utkomst inom rennäringen. Enligt1 kap. 2§ Qärde stycket regeringsformen bör etniska, språkliga och religiösaminoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- ochsamfundsliv främjas. I förarbetena till stadgandet uttalas att ordet kultur idetta sammanhang skall ges en vidsträckt tolkning och även innefatta denrenskötsel som är ett centralt inslag i samemas traditionella levnadssätt (prop.1975/76:209). Enligt2 kap. 5§ lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m. m. (NRL) skall mark- och vattenområden som har betydelse för rennä ringen så långt möjligt skyddas mot åtgärder som kan påtagligt försvåra näringens bedrivande. Område som är av riksintresse för rennäringen skall skyddas mot sådana åtgärder. I förarbetena till lagen konstateras att rennä ringen är en föratsättning för den samiska kulturen. Det erinras om att i olika sammanhang har uttalat att den samiska kulturens fort levnad måste garanteras. Detta innebär att det måste finnas grandläggande föratsättningar för rennäringen inom i princip varje sameby, nämligen en säker tillgång till sådana områden inom både åretrantmarkema och vinter betesmarkema som har avgörande betydelse för möjlighetema att bedriva renskötsel. Det kan gälla bl. a. flyttningsleder, särskilt sådana avsnitt där på gmnd av terränghinder m.m. ahemativa framkomstvägar saknas. kanockså gälla viktiga kalvningsland och områden med särskilt goda Prop. 1990/91:4betesförhållanden. De viktigaste delarna av renskötselmarkema bör därför enligtförarbetena till lagen ges ett starkt skydd i NRL mot exploatering. Det ärdärvid av största betydelse att beakta de funktionella samband som måste finnasmellan olika delområden för att renskötsel skall vara möjlig och samekulturensfortbestånd därmed garanteras. Departementschefen anförde vidare att med hänsynhärtill sådana områden som har avgörande betydelse för möjligheten attvaraktigt bedriva renskötsel i en viss sameby får anses vara av riksintresse. 1NRL borde därför föreskrivas att dessa områden skall skyddas mot åtgärder somkan påtagligt försvåra näringens bedrivande. Härigenom kan, enligtdepartementschefen, staten också ingripa i den kommunala planläggningen om denskulle strida mot denna föreskrift. Isammanhanget bör också påpekas att i 3 kap. 5§ NRL skyddas de 13 s.k. obmtna Qällområdenamot åtgärder som kan förändra områdenas karaktär. Dessa områden omfattar såväl åretmntmarkersom vinterbetesmarker. Bestämmelsema i NRL skall iakttas vid prövning avexploateringsföretag och andra ingrepp i miljön enligt andra lagar. I 3 kap. 6§NRLräknas dessutom ett antal vattenområden upp där vattenföretag i princip intefår utföras. Flertalet av vattenområdena är helt eller delvis belägna inomrenskötselområdet. Enligtmin mening innebär de nu redovisade bestämmelserna och uttalandena iförarbetena till NRL ett skydd för rennäringens markanvändning som ärbetydligt starkare än det som får anses föreligga med stöd av folkrätten. Detär därför inte nödvändigt att införa något stadgande om folkrättsligt skydd i NRL. Expropriationslagenär inte anknuten till NRL. Föredragande statsrådet anförde i prop. 1985/86:3att de ändamål för vilka expropriation kan ske som regel kräver att tillståndsöks enligt någon av de lagar som är anknutna till NRL. Tillståndsprövningen i expropriationsärendetinrymmer en allmän prövning av lämpligheten av och möjlighetema att genomföra ex-propriationsändamålet,vilket gör det naturligt att vägs in i prövningen. Demarkanvändningsförändringar som expropriationen leder till kommer att mera idetalj prövas enligt de lagar som reglerar själva verksamheten. Mot bakgmnd avvad jag tidigare uttalat om det skydd NRL ger för rennäringen, anser jag detinte nödvändigt att i expropriationslagen införa något stadgande om ett sådantfolkrättsligt skydd. Samerättsutredningenanför vad gäller den föreslagna folkrättsliga skyddsregeln i rennäringslagenatt tillämpningsområdet blir begränsat. Utredningen ser huvudsakligen regelnsom en garanti mot framtida författningsändringar som kan förta effekten avden folkrättsliga skyddsregeln i NRL. En prövning enligt NRL gervisserligen inte något absolut skydd för rennäringen när rennäringsintresset ställs mot något annat intresse. För egen del har jag dock svårt att föreställa mig vilka ingrepp som skulle kunna vara av så allvarligt slag att samekulturens föratsättningar äventy ras utan att ingreppet skulle behöva prövas enligt NRL eller , vilken är anknuten till NRL. Jag kan därför inte finna att en 35 folkrättslig skyddsregel irennäringslagen skulle få någon praktisk betydelse. Inte heller delar jaguppfattningen att den skulle ha någon självständig betydelse som garanti motframtida författningsändringar. Det folkrättsliga skyddet gäller för övrigtgentemot lagstiftningsåtgärder oavsett om en skyddsregel som erinrar härom införseller inte. 3.6 Ersättningsbestämmelser m. m. Min bedömning:Särskilda bestämmelser om rätt till ersättning för intrång i renskötselrätteninförs inte i rennäringslagen. Samerättsutredningensförslag: Några särskilda ersättningsregler föreslås inte, men däremot särskildabestämmelser för hur rättegångskostnaderna skall fördelas i mål om ersättningför skada på renskötselrätten. Som huvudregel skall gälla att denskadeståndsskyldige skall svara för kostnaderna i enlighet medexpropriationslagens regler. Särskilda regler föreslås för att förhindra okynnesmål.När det gäller mål om skada till följd av skogsavverkning eller annanskogsbruksåtgärd föreslås att vardera parten skall bära sina kostnader. Remissinstanserna:Remissinstanserna delar bedömningen att några särskilda ersättningsregler intebehövs i rennäringslagen. Hovrätten för anser att det bör klariäggasi vad mån skadeståndsskyldighet föreligger för bl. a. sådana ingrepp som inteär så långtgående att de omfattas av förbudsregeln i 30§ rennäringslagen. Vadgäller frågan om rättegångskostnader i mål om skada på renskötselrätten ärmeningarna delade bland det fåtal remissinstanser som uttalat sig i frågan. Skälen för min bedömning:Jag har i avsnitt 3.2 föreslagit att det i rennäringslagen uttalas attrenskötselrätten utgör en särskild rätt till fastighet. En sådan rättighet kani princip varken helt eller delvis tas ifrån innehavaren utan ersättning. Dettagäller oavsett genom vilket förfarande eller i vilka former som intrånget irenskötselrätten kommer till stånd. Enligt 28 §rennäringslagen lämnas ersättning för skada eller olägenhet för renskötseln ochför samebymedlems rätt till jakt eller fiske vid upphävande av renskötselrätt.Även när renbetesmark tas i anspråk enligt andra lagar är sameby eller medlem isameby berättigad till ersättning för skadan. Ersättningen vidupphävande av renskötselrätt bestäms enligt 29 § med stöd avexpropriationslagens bestämmelser om expropriation av särskild rätt tillfastighet i tillämpliga delar. Enligt 28 § andra stycket tillfaller ersättningför skada eller olägenhet som inte drabbar bestämd person den drabbade samebynoch samefonden med hälften vardera, om det inte finns särskilda skäl för annanfördelning. Detta innebär att, när regeringen har förordnat om upphävande avrenskötselrätt, så skall den för vars skull renskötselrätten upphävs, på sammasätt som vid expropriation, fullfölja saken genom att väcka talan vid fastighetsdomstolenoch där skall ersättningsfrågan prövas. Det innebär också att den som fårrenskötselrätten upphävdfår svara för samtliga rättegångskostnader i fastighetsdomstolen. Prop.1990/91:4 Om den som exproprierar överklagar till högre rätt får han svara förmotpartens kostnader där. Sina egna kostnader får han under alla förhållandensvara för. Ersättningför intrång i renskötselrätten kan även bestämmas enligt de lagar därtillåtligheten av en åtgärd prövas i särskild ordning, exempelvis enligtvattenlagen. I rättspraxis tillämpas i dessa fall en fördelning av ersättningenenligt 28 § andra stycket, så att berörd sameby och samefonden erhållerersättningen med hälften vardera. Närdet gäller ersättning för intrång av nytQanderättsupplåtelser på sådankronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara dispositionoch på renbetesQällen har en annan lösning valts i rennäringslagen. Enligt 32§ rennäringslagen får en nytQanderättsupplåtelse ske på dessa områden om detkan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Om upplåtelsen inte avsertillgodogörande av naturtillgångar eller skogsavverkning skall den ske mot avgiftom inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet. Avser upplåtelsentillgodogörande av naturtillgångar skall staten betala ersättning för den skadaeller olägenhet för renskötseln som upplåtelsen medför. Föredragande statsrådetanförde i förarbetena till rennäringslagen (prop. 1971:51 s. 111) attkompensation till samerna för upplåtelsen bör utgöras av avgiften för nytQanderättsupplåtelsen.Kan samerna visa att de lidit större förlust genom upplåtelsen än som svarar motnämnda belopp, bör de kunna få förlusten ersatt. Enligt min mening finns detinget skäl att ändra eller precisera dessa bestämmelser. Denfråga som samerättsutredningen behandlar gäller frågan om ersättning försådant intrång som inte prövas enligt någon särskild lagstiftning och som skerutan att renskötselrätten upphävs.