prop · GE038 · 1990-12-31 00:00:00 — Detta torde också vara fallet närmöjligheterna att uppnå en samförståndslösning får anses uttömda, t.ex. därföratt tidigare genomförda samarbetssamtal misslyckats och nya bedömts varautsiktslösa. Ett annat fall är att vårdnaden om barnet bör anförtros åt ensärskilt förordnad förmyndare. Då finns det i regel inte skäl för domstolen attföranstalta om samarbetssamtal. Ytterst måste det bli beroende avomständigheterna i det enskilda fallet huruvida domstolen skall ta initiativtill samarbetssamtal. Meden regel av nu avsett slag, syftande till att bana vägen för en lösning isamförstånd av frågor om vårdnad och umgänge, inställer sig naturligen spörsmåletom en förälders ovilja att delta i samtalen kan tala emot den föräldernslämplighet som vårdnadshavare. Flera remissinstanser har uttalat sig om dettaoch därvid genomgående anfört att det inte går att ha någon generelluppfattning. Föregen del har jag ingen annan ståndpunkt. Varje fall måste bedömas för sig. Det kan uppenbariigen finnas godtagbara skäl till att en förälder inte vill delta i samarbetssamtal. Det kan bero på exempelvis erfarenheter från tidigare familjerådgivning eller misshandel eller annat oacceptabelt beteende från den andra makens sida. Men det kan också vara ett tecken på att den föräldern sätter det egna intresset före barnets. 1 så fall kan det naturligtvis vara en faktor som, jämte andra, kan tala emot den förälderns lämplighet som vårdnadshavare. Det är bl.a. mot denna bakgrund mycket viktigt att de som leder samtalen är lyhörda för såväl 30 kvinnanssom mannens individuella erfarenheter och synpunkter. Vid behov kan det varalämpligt att även samtala enskilt med respektive förälder. Låtmig i detta sammanhang ta upp en fråga av närmast lagteknisk art somdock får en viss betydelse därutöver. är de regler iföräldrabalken som tar sikte på samarbetssamtal placerade efter reglerna omvårdnadsutredning (6 kap. 19 resp. 18 §§). I de fall en domstol på sätt härföreslås tar initiativ till samarbetssamtal bör detta ske innan domstolenbeslutar om vårdnadsutredning. De nämnda reglerna bör därför placeras i omvändordning. Detta skulle också bidra till en markering av samarbetssamtalensnaturliga plats såsom en insats i regi vid sidan av utredning. 2.4.1Gemensam vårdnad trots att en eller båda föräldrarna helst vill ha ensamvårdnad Mittförslag: Domstolen skall kunna bestämma att vårdnaden skall vara gemensam äveni sådana fall då en förälder eller båda har yrkat att den gemensamma vårdnadenskall upplösas och vårdnaden anförtros en förälder. En förutsättning är dockatt den förälder som har yrkat att ensam få vårdnaden inte motsätter sigfortsatt gemensam vårdnad, om hans eller hennes yrkande om att ensam få vårdnadeninte bifalls av domstolen. Domstolen skallvidare kunna bestämma att vårdnaden skall vara gemensam i sådana fall då enförälder har yrkat det och den andre föräldern inte motsätter sig gemensamvårdnad. Promemoriansforslag: Överensstämmer i stort med mitt (se promemorian s. 50-52). Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinranpromemorians förslag om en vidgad möjlighet till gemensam vårdnad. Från någothåll anförs att gemensam vårdnad bör göras i princip obligatorisk medan ett parinstanser anser att gemensam vårdnad inte bör komma i fråga i vidare mån än somföljer av nuvarande regler. Sluilen for mitt förslag:Ett viktigt inslag i den utveckling som har skett mot att mera betona barnetsintresse har varit institutet gemensam vårdnad. Syftet med reglerna om gemensamvårdnad är framför allt att främja goda förhållanden mellan barnet och båda föräldrarna.Ett gemensamt rättsligt ansvar kan bidra till detta. Inte minstför lite äldre barn kan det också framstå som en trygghetsfaktor att intebehöva uppleva den ena föräldern som en mer eller mindre utomstående person. Vidmånga separationer vållar vårdnadsfrågan allvarliga motsättningar Prop.1990/91:8 mellan föräldrarna. För många, kanske de flesta, föräldrar är detsvårt att acceptera att förlora vårdnaden om ett barn. Däremot torde förhållandenaibland vara sådana att den ena föräldern tämligen lätt kan acceptera att denandra får ta hand om den dagliga vården om barnet, om han eller hon bara fårstå kvar som rättslig vårdnadhavare jämte den andra föräldern. Gemensamtför de flesta särboende föräldrar som har valt gemensam vårdnad är intressetoch ambitionen att upprätthålla en nära och god kontakt med barnet trotssärboendet samt en önskan att ta ansvar för barnet. Det torde också varaklarlagt att kontakterna mellan barn och föräldrar som inte sammanbor ärmarkant tätare när föräldrarna har gemensam vårdnad än när de inte har det. Erfarenhetentorde även visa att en klar majoritet av de särboende föräldrar som hargemensam vårdnad är nöjda med denna vårdnadsform. De vill också i allmänhetrekommendera gemensam vårdnad även för andra föräldrar. Bland de positivaupplevelser som brukar framhållas från särboende föräldrar som har gemensamvårdnad, inte minst från pappornas sida, är känslan av att få vara med och taansvar för och del i det som händer barnet samt en tätare och mer otvungenkontakt med barnet. Den förälder som har barnet boende hos sig brukar ofta angesom positivt att slippa att ensam behöva ta ansvaret för barnet och att hanågon att tala med om barnets uppfostran. Ävenkritiska röster har dock höjts. Det finns föräldrar som upplever de praktiskaarrangemangen som en gemensam vårdnad kan föra med sig som svåra och krävande.Del finns också de som hävdar att det finns en risk för att särboende föräldrarväljer att ha gemensam vårdnad i syfte att åstadkomma rättvisa mellanföräldrarna. Det har även sagts att en negativ effekt kan inträda när föräldrarsom inte har löst sina inbördes konflikter ger sig in i en vårdnadsform somkräver samförståndslösningar. Pådet hela taget torde det dock råda en betydande enighet om att gemensam vårdnadi det helt övervägande antalet fall är att föredra framför ensam vårdnad. 1likhet med det stora flertalet remissinstanser anser jag därför att det finnsanledning att gå vidare på den inslagna vägen och öka möjligheterna att få tillstånd gemensam vårdnad. Någonremissinstans har menat att gemensam vårdnad borde bli i princip obligatorisk.Denna ståndpunkt är jag för egen del inte beredd att biträda. Även bortsettfrån de fall då en förälder är uppenbart olämplig som vårdnadshavare kan detfinnas situationer där en gemensam vårdnad inte kan anses förenlig med barnetsbästa. Så kan vara fallet om konflikterna mellan föräldrarna är så svåra ochdjupa att dessa över huvud taget inte förmår att samarbeta ens i frågor som rörbarnet, exempelvis vid fall av hustrumisshandel. Omföräldrarna under sådana omständigheter skulle påtvingas gemen sam vårdnad, skulle det bli nödvändigt att modifiera den utgångspunkt som institutet gemensam vårdnad bygger på , nämligen att föräldrar- 3: na i princip kan enas ialla frågor som rör barnet. Det skulle bli Prop. nödvändigt att införa enmöjlighet till tvistlösning i frågor som inryms i Det kan till enbörjan röra grundläggande frågor som var barnet skall bo och hurkontakten med den förälder som barnet inte bor hos skall ordnas. Men detkan också röra andra frågor såsom förändring av skolgång och liknande. Ensådan ordning är naturligtvis inte otänkbar. I viss mening finns den exempelvisi . Där kan en domstol förordna om gemensam vårdnad mot bådaföräldrarnas vilja och också besluta i frågor som nämnts, låt vara att detmera sällan torde förekomma i praktiken. Utgångspunkten för såväl promemoriansom en överväldigande majoritet av remissinstanserna är emellertid attlagreglerna skall anvisa föräldrarna vägar som i möjligaste utsträckning kanbana vägen för samförståndslösningar, inte tvinga föräldrarna in i envårdnadsform som de själva inte är beredda att medverka i eller kapabla attklara av. Föregen del anser jag inte heller att tiden är mogen att överväga gemensam vårdnadi fall då en av föräldrarna inte kan tänka sig detta. Däremot kan det finnasanledning att överväga andra utvägar. Somregelsystemet är uppbyggt kommer den gemensamma vårdnaden alltid attupplösas om en förälder begär ensam vårdnad. Detta betyder i realiteten att enförälder som begär ensam vårdnad måste räkna med möjligheten att i stället denandra föräldern får ensam vårdnad. Det är emellertid inte alls självklart atten upplösning av den gemensamma vårdnaden är bäst för barnet bara därför att enförälder begär att få ensam vårdnad. En förälder som inte får bifall till sittyrkande om ensam vårdnad kan säkert i många fall vara beredd att acceptera attvårdnaden fortsätter att vara gemensam. Nuvarande regler ger emellertid inteden möjligheten utan framtvingar en upplösning av den gemensamma vårdnaden idessa fall. Mankan också tänka sig fall då det skulle vara bäst för barnet om den enaföräldern fick ensam vårdnad men den föräldern inte vågar framställa detyrkandet av rädsla för att domstolen skall tillerkänna den andre föräldernvårdnaden. Detkan vidare finnas situationer då det vore bäst för barnet om gemensam vårdnadkunde komma till stånd även om en förälder inte vill medverka till en gemensamansökan, förutsatt att den föräldern åtminstone kan tänka sig gemensamvårdnad. Detta är inte möjligt . Ipromemorian föreslås vissa modifieringar av regelsystemet i syfte att ökamöjligheterna till gemensam vårdnad. Står barnet under vårdnad av bådaföräldrarna skall gemensam vårdnad kunna komma i fråga även om en förälder villha ensam vårdnad, ifall föräldern alternativt kan tänka sig att den gemensammavårdnaden får bestå. Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarnaskall domstolen kunna förordna om gemensam vårdnad, ifall en förälder begär detoch den andra föräldern inte sätter sig mot gemensam vårdnad. Nästansamtliga remissinstanser har anslutit sig till de tankegångar som 33 3 1990/91. promemorian ger uttryckför, låt vara att de haft en del synpunkter på den närmare utformningen avförslaget. Ett par instanser har dock ställt sig negativa och menat attföräldrarna med den föreslagna ordningen kan känna sig tvingade att godtagemensam vårdnad. Jag har för min del svårt att förstå detta synsätt. Som jaghar uttalat i det föregående bör gemensam vårdnad inte komma i fråga, om någonav föräldrarna inte kan tänka sig detta. Vad förslaget handlar om är i ställetatt öppna dörren för gemensam vårdnad i de fall då båda föräldrarna sergemensam vårdnad som ett tänkbart alternativ, låt vara att en eller båda helstvill ha ensam vårdnad. Ur föräldrarnas synvinkel innebär alltså den föreslagnaregeln en utökad möjlighet att uppnå en ordning som är godtagbar för dem båda.Den markerar också den betydelse som från allmän synpunkt bör tillmätas ettgemensamt föräldraansvar. Förslaget ligger helt i linje med vad jaginledningsvis uttalade om behovet av flexibilitet i regelsystemet. Jag förordardärför att det skall bli möjligt med gemensam vårdnad också i de fall som jagnu har berört. Reglerna bör dock utformas på ett något annat sätt än som harföreslagits i promemorian. Till detta återkommer jag i specialmotiveringen(avsnitt 4). -På motsvarande sätt som i fråga om ovilja att delta isamarbetssamtal uppkommer fråga om vilken betydelse som bör tilläggas detförhållandet att en förälder motsätter sig gemensam vårdnad. Med utgångspunkt iatt gemensam vårdnad typiskt sett kan gagna ett barns intresse ligger det typisktsett också ofta närmast till hands för en förälder som vill sätta barnets bästai centrum att sträva efter gemensam vårdnad. En förälders motstånd mot gemensamvårdnad kan därför vara ett tecken på att intresset och ambitionen hos denföräldern att söka upprätthålla en nära och god kontakt mellan barnet och denandra föräldern är mindre. Men motståndet kan naturligtvis också bottna i andraorsaker. Det kan bero på en strävan hos föräldern att skydda barnet mot attfara illa. Det kan ha sin grund i sådana förhållanden som hustrumisshandeleller ständiga trakasserier från en makes sida, förhållanden som kan göra detsvårt eller omöjligt med en vårdnadsform som förutsätter enighet i frågor somrör barnet. I det enskilda fallet måste bedömningen därför vara mycket lyhördoch noggrant inriktas på de omständigheter och behov som föreligger i just detfallet. 2.4.2Gemensam vårdnad för föräldrar som inte varit gifta med varandra Mitt förslag:Ogifta föräldrar skall kunna få gemensam vårdnad om sitt barn, utöver på desätt som finns, genom en anmälan till socialnämnden i samband med attfaderskapet fastställs. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 52-55). Remissinstanserna: En stormajoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget i promemorian eller lämnardet utan erinran. motsätter sig förslaget,bl.a. unde,r hänvisning till att det finns en risk för Prop. 1990/91: 8 attden presumtive fadern ställer gemensam vårdnad som villkor för bekräftelse avfaderskapet. Skälenför mitt Krslag: I flera sammanhang har frågan rests om inte tiden nu är mogenför att göra den gemensamma vårdnaden till huvudprincip även när det gällerogifta föräldrar. är ju utgångspunkten att modern är ensamvårdnadshavare. Målsättningenbör vara att institutet gemensam vårdnad kommer till användning i så många fallsom möjligt. När det gäller ogifta samboende föräldrar kan man anta attgemensam vårdnad passar lika bra som för gifta samboende föräldrar. Även förogifta föräldrar som inte bor tillsammans skulle en regel om gemensam vårdnadsom huvudprincip kunna ha ett värde i strävandena att inskärpa tanken på detgrundläggande gemensamma anvaret som föräldrar har för sina barn. Man kanemellertid inte bortse från att förhållandena när det gäller ogifta ickesamboende föräldrar är mycket olika. I många fall står dessa föräldrar inte ien sådan relation till varandra att de har möjlighet att samarbeta på det sättsom är nödvändigt för att gemensam vårdnad skall kunna fungera. Enligt minmening ar tiden ännu inte mogen att överväga en lagregel om gemensam vårdnadsom generell huvudprincip för ogifta föräldrar. Närdet gäller ogifta samboende föräldrar torde visserligen, som nämnts, gemensamvårdnad oftast vara den naturliga lösningen och i dessa fall skulle en regel omgemensam vårdnad som huvudprincip inte väcka några principiella invändningar.Däremot stöter en sådan regel på praktiska problem. Dettahänger samman med att det inte, såsom vid äktenskap, finns någon helt entydigoch för alla fall synlig markering av att ett samboförhållande föreligger.Kyrkobokföringsadressen är t.ex. inte tillräcklig i detta avseende. Det finnssålunda föräldrar som lever tillsammans i vad som otvivelaktigt är att betecknasom ett samboförhållande fastän de - av en eller annan anledning - ärkyrkobokförda på skilda adresser. Omvänt finns det föräldrar som ärkyrkobokförda på samma adress men som ändå inte är sambor. Det kan i dettasammanhang också finnas skäl att framhålla att kyrkobokföringsregierna iblandmedger att en person blir kyrkobokförd på annan plats än där han eller hon rentfaktiskt bor. Vidtillämpning av exempelvis lagen (1987:232) om sambors gemensam ma hem får frågan om ett samboförhållande föreligger eller har förelegat ytterst prövas av domstol. När det gäller frågan om vem som är vårdnadshavare för ett barn kan det dock inte gärna komma i fråga med ett regelsystem som innebär att det inte med säkerhet går att vid varje givet tillfälle ange vem som är vårdnadshavare. Utan ett kriterium härpå anser jag i likhet med vad som uttalats i promemorian att det inte heller för ogifta samboende föräldrar är möjligt att införa en regel om gemensam vårdnad som huvudprincip. Däremot kan det finnas andra sätt som kan ge i det närmaste samma resultat. För ett ogift föräldraparsom vill ha gemensam vårdnad om sitt barn Prop. 1990/91:8 finns det ,beroende på omständigheterna, två alternativ. Antingen kan föräldrarna göra enansökan till en domstol. Eller också kan de göra en anmälan tillpastorsämbetet. I bägge fallen görs en anteckning i barnels personakt. Engrundläggande förutsättning för att ogifta föräldrar skall kunna få gemensamvårdnad om sitt barn är att faderskapet är fastställt. Det sker antingen genomen dom eller genom ett erkännande av faderskapet (i avsnitt 2.7 föreslår jagatt termen faderskapserkännande byts ut mot faderskapsbekräftelse). Ettfaderskapserkännande är en skriftlig handling som skall undertecknas av fadernoch godkännas av modern och socialnämnden. Handlingen sänds sedan tillpastorsämbetet för anteckning i barnets personakt (se 1 kap. och 2 kap.föräldrabalken). I praktiken går det till så att socialnämnden, .som har tilluppgift att försöka få faderskapet till barn fastställt, i samband medfaderskapsutredningen tillhandahåller en blankett som kan användas förfaderskapserkännandet. Ipromemorian har föreslagits ett enkelt sätt att underlätta för ogifta föräldrar- såväl samboende som icke samboende - att få gemensam vårdnad, nämligen attarbeta in valet av vårdnadsform i de handlingar som används i samband medfaderskapserkännandet. Tanken är att föräldrarna som de lämnar deuppgifter som behövs i fråga om faderskapserkännandet skall få svara på fråganom de vill ha gemensam vårdnad. Förslaget torde innebära att man i praktikenkommer så nära en automatiskt verkande regel som är möjligt. procedur rörande faderskapsfrågan som föräldrarna ändå skall genomgå undermedverkan av socialnämnden kan föräldrarna göras direkt uppmärksamma pävårdnadsfrågan och på ett smidigt och enkelt sätt uppnå gemensam vårdnad. Somjag har nämnt i det föregående har en stor majoritet av remiss instanserna ställt sig bakom förslaget. torde för övrigt en anmälan om gemensam vårdnad som sker i samband med en faderskaps utredning vidarebefordras av socialnämnden till pastorsämbetet i samband med att nämnden fullgör sin skyldighet att till ämbetet anmäla faderskaps erkännandet (jfr prop. 1981/82:168 s. 31). Ett par remissinstanser har emellertid uttalat tveksamhet och anfört att det finns en risk för att den presumtive fadern ställer upp gemensam vårdnad som ett villkor för att bekräfta faderskapet. För egen del tror jag dock inte att de fäder som är inställda på ett gemensamt föräldraansvar skulle låta bli att bekräfta barnet som sitt bara därför att gemensam vårdnad inte kan komma till stånd i samband med själva faderskapsutredningen. Den omständigheten att möjligheten därav inte kan uteslutas, i vilket fall socialnämnden får fortsatta faderskapsutredningen, kan inte gärna tas till intäkt för att stänga dörren för ett förfarande som för samboende föräldrar praktiskt taget alltid och för icke samboende föräldrar i många fall ger en okomplicerad och avdramatiserad möjlighet att uppnå vad föräldrarna själva torde anse vara den naturliga lösningen på vårdnadsfrågan. I likhet med det storaflertalet remissinstanser förordar jag därför att Prop. 1990/91: en regel avnu diskuterat slag införs. Mittförslag: 1 förs in en särskild regel som slår fast att frågan ombarnets behov av kontakt med båda föräldrarna skall ges en särskiltframträdande plats vid valet av vårdnadshavare. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 58-61). Remissinstansema:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av en klar majoritet avremissinstanserna. Ett par instanser motsätter sig förslaget, i huvudsak underhänvisning till att något behov av lagreglering i förevarande avseende intefinns. Skälenför mitt förslag: Det råder stor enighet inom beteendevetenskapen om attdet för ett barns utveckling är viktigt att barnet har nära och goda relationertill båda föräldrarna, även om dessa bor isär. Detta gäller inte minst liteäldre barn som bor hos den förälder som är av motsatt kön. Omvårdnadshavaren motsätter sig det umgänge söm begärs av en förälder (ellernågon annan som står barnet särskilt nära) återstår för den som vill ha umgängemed barnet att föra talan vid domstol. Domstolen skall då, i likhet med vad somgäller i fråga om vårdnaden, besluta i umgängesfrågan efter vad som är bäst förbarnet. Socialstyrelsenhar i en rapport (redovisar 1988:11) redovisat resultatet av enundersökning av avgöranden från bl.a. tingsrätter och hovrätter iumgängesfrågor . Vad först gäller tingsrätterna framgårav undersökningen att den klart vanligaste umgängesformen är s.k."varannan-umgänge". Därmed avses umgänge vartannat/vart tredjeveckoslut, varannan storhelg, vartannat sportlov och påsommaren. Denna umgängesform förekom i runt hälften av alla fall. Den nästvanligaste modellen innefattar ett mer begränsat umgänge, typ vartannat/varttredje veckoslut, endast någon storhelg och . Cirkaen tredjedel av tingsrättsdomarna innehöll ett umgänge av denna omfattning.Endast i av domarna var umgänget av större omfattning än i"varannan-modellen". I cirka en procent av fallen medgavs ingetumgänge alls. Redovisningenav hovrättsdomar om umgänge visar på en liknande bild. Detanförda torde visa att utgången i umgängesmål i praktiken tenderar att följavissa modeller. I och för sig är det inget onaturligt att förhållan- denai mål om umgänge ofta är sådana att omfattningen av umgänget blir Prop.1990/91: 8 i huvudsak densamma. Det är dock inte säkert att ett umgänge somavser veckoslut, större och en del av sommaren alltid är det bästa.Många gånger kan det vara av värde om umgänge utövas inte bara under semestraroch utan också under vardagen. Ett sådant umgänge kan ibland vara svårtatt få till stånd på grund av t.ex. föräldrarnas bostadsförhållanden ochförvärvsarbete samt barnets skolgång. Menom förutsättningarna för ett vardagsumgänge är goda, kan det finnas skäl atteftersträva ett sådant (jfr NJA 1988 s. 559). I andra fall, exempelvis där denförälder som inte har vårdnaden vistas på en annan ort , kankanske ett umgänge som koncentreras till några få men varalämpligast. Över huvud taget torde det finnas anledning att stryka under viktenoch betydelsen av att umgänget blir individuellt anpassat och flexibelt och attdomstolars beslut om umgänge också i övrigt utformas så att de beaktar deskilda aspekter som kan förekomma i sammanhanget och svarar mot barnets behov. Enschabloniserad bedömning av umgängesfrågor kan leda inte bara till stereotypaumgängesmodeller utan också till att en förälders talan om umgänge bifallstrots att det vore bäst för barnet om något umgänge inte alls förekom. Det kani ett en.skilt fall förhålla sig på det sättet att det ur barnets synvinkel ärbäst om något umgänge inte alls äger rum eller om umgänge kommer till ståndförst när barnet har nått en mogen ålder. Så kan vara fallet exempelvis omföräldern har gjort sig skyldig till ett allvarligt övergrepp mot barnet.Därmed är dock inte sagt att umgänge bör uteslutas i alla sådana fall. Detmåste som alltid bli beroende av en individuell prövning. Detkan i detta sammanhang finnas anledning att stryka under betydelsen av att denförälder som barnet skall umgås med också medverkar till att umgänge kommertill stånd. kan ett barn knyta stora förväntningar till planeradeumgängestillfällen, förväntningar som kan förbytas i besvikelser om denförälder som barnet skall umgås med inte medverkar till umgänget. Det ligger isakens natur alt eu sådanl förfarande inte heller bidrar till den atmosfär avsamverkan mellan föräldrarna som bäst gagnar barnel. Det är därför viktigt attumgänges-föräldern medverkar till att umgänge kommer till stånd i denutsträckning som är planerat. Om en förälder regelmässigt inte medverkar tillau planerade umgängestillfällen blir av, kan detta vara en faktor som, medhänsyn till barnets bästa, kan tala för att antalet planeradeumgängestill-fällen bör bli färre. Dethar förts en debatt om umgängesfrSgor i vid bemärkelse. En hel del kritiska röster har höjts. Kritiken riktar sig nu inte så mycket mot umgängesreglerna som sådana. Från flera håll, bl.a. från sida (LU 1987/88:33 s. 31), har uttalats att reglerna i sig torde få anses ha en i väsentliga avseenden lämplig utformning. Det som har väckt debatt är i stället den praktiska tillämpningen där en större flexibilitet och anpassning till förhållandena i det enskilda fallet önskas.