prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Vad som presumeras är dels att det är den ansvarige som har sattprodukten i omlopp och att han har gjort det inom ramen för ennäringsverksamhet, dels att produkten var behäftad med säkerhetsbristen redannär den ansvarige satte den i omlopp. Bevisbördan för att dessa förhållandeninte föreligger åvilar den som påstås vara ansvarig enligt 6 eller 7 §. När detgäller kraven på bevisningens styrka gäller dock en lägre nivä för bevisning omatt säkerhetsbristen inte fanns när den påstått ansvarige satte den i omlopp.Kan den som skadeståndskravet riktas mot åstadkomma tillräcklig bevisning föratt bryta någon av presumtionerna går han fri från skadeständsskyldighet. Punkt3 i paragrafen innebär att den av vilken ersättning krävs kan undgåskadeståndsansvar enligt produktskadelagen om han visar att säkerhetsbristenberor på att produkten måste stämma överens med tvingande föreskrifter som harmeddelats av en myndighet. Ipunktlpresumeras att den produkt som har orsakat skadan har salts i omlopp av denpåstått ansvarige och att det har skett i näringsverksamhet. För att undgå detstrikta ansvaret måste denne alltsä bevisa att han inte har satt produkten iomlopp eller att det i vart fall inte har skett i en näringsverksamhet. Bevisningenskall avse just det exemplar av produkten som har orsakat skadan. Det saknarbetydelse vad som kan ha hänt med andra exemplar. Uttrycket"sätta i omlopp" definieras inte i lagen. Betydelsen torde framgå avordalagen. En produkt har satts i omlopp av tillverkaren när denne harfullbordat tillverkningsprocessen och fört in produkten i det ekonomiskakretsloppet, t.ex. genom att överlämna den till nästa steg idistributionskedjan. Produktansvaret inträder således - typiskt sett - förstnär produkten har lämnat tillverkarens faktiska kontroll. Det avgörandemomentet är normalt den slutliga besittningsövergången från tillverkaren tillnågon annan, t.ex. en självständig transportör. Det krävs inte att produktenhar överlåtits. Lagen täcker även uthyrning och annan förvärvsmässigupplätelse, liksom övriga situationer när någon med den ansvariges tillståndhar tagit befattning med produkten för att konsumera den eller använda den. Enprodukt sätts däremot inte i omlopp genom alt den exempelvis transporteras aven självständig transportör lill tillverkarens eget lager. Så kan inle helleranses ske, om produkten endast lämnas för vetenskaplig prövning eller testningi ett fristående testningsinstitut. Däremot har den satts i omlopp, om den harlämnats till en spekulant för påseende eller ingår i en provsäljningskampanj.Varor som har lagts ut på hyllan i en snabbköpsbutik får i allmänhet anses varasalta i omlopp av butiksinnehavaren när kunderna plockar till sig dem. Itillverkarens ansvar för att hans produkt uppfyller rimliga säkerhetskravligger att det är han som avgör när produkten skall sättas i omlopp. Omprodukten kommer ut tidigare än han har avsett och utan medverkan av honomeller nägon som han svarar för, är han därför inte ansvarig för skador som produktenorsakar pä grund av bristande säkerhet. gäller oavsett omprodukten alltjämt var under arbete eller låg i tillverkarens lager avfärdiga varor. Det har alltsä ingen betydelse, om produkten var färdig attsättas i omlopp eller inte. bl.a.pä den situationen att produkten har stulits frän tillverkaren. Däremot torde tillverkareninte undgå det strikta ansvaret bara därför att någon anställd i tjänstenlämnar ut produkten tidigare än ledningen har avsett eller därför attprodukten inte har genomgått sedvanlig kontroll. Bedömningen blir dock enannan, om den anställde utanför tjänsten släpper ut produkten pämarknaden (jfr 3 kap. skadeståndslagen). Intebara tillverkare utan även importörer och andra som kan bliskadeslåndsansvariga enligt 6 eller 7 § kan åberopa som ansvarsfrihets-grundatt de inte har satt produkten i omlopp. Om exempelvis en produkt har satts iomlopp av dess tillverkare och sedan stjäls från en importörs lager, blirimportören inte ansvarig för en eventuell produktskada ulan den skadelidandefår hälla sig till tillverkaren. Densom har satt en produkt i omlopp är inte därmed ovillkorligen ansvarig förskador som produkten orsakar. Han kan nämligen gå fri frän ersättningsskyldighet,om han visar att han inte har satt produkten i omlopp inom ramen för ennäringsverksamhet. Begreppet näringsverksamhet är avsett att ha samma innebördi produktskadelagen som i konsumentlagstiftningen (se t.ex. vad som sägs iprop. 1984/85:110 s. 141 om begreppet näringsidkare). Det skall alltså varafråga om en verksamhet av ekonomisk art som bedrivs yrkesmässigt. Det ärdäremot ingen förutsättning att produkten har överlåtits mot vederlag. Ansvarenligt lagen föreligger därför t.ex. när en näringsidkare lämnar ett gratisprovav en vara. Vidare gäller att, om en produkt som har framställts iicke-eko-nomiskt syfte trots det säljs i en näringsverksamhet, säljaren kan blistrikt ansvarig enligt 7 § för en eventuell produktskada. Ävenvissa slag av verksamhet som drivs i offentlig regi är att anse somnäringsverksamhet. Statliga och kommunala bolag och andra offentliga organ,t.ex. de affärsdrivande verken, vilka driver sådan verksamhet av ekonomisknatur som har nämnts kan säledes ådra sig produktansvar (se prop.1984/85:110s. 141; jfr prop.l979/80:119 s. 169 f och 187 f). Olikaremissinstanser har efterlyst förtydliganden om hur begreppet näringsverksamhetskall tolkas i enskilda fall. Frägor av detta slag fär överlämnas tillrättstillämpningen. Genomden nu nämnda undantagsbestämmelsen begränsas det strikta skadeståndsansvaret.Utanför produktskadelagens tillämpningsområde faller därmed exempelvis sådanasituationer som när en privatperson bakar kakor för försäljning vid envälgörenhetstillställning eller när en turist för in ett föremål i landet föratt ge bort det i present. IpM/jfc/2 presumeras att säkerhetsbristen fanns hos den skadegörande produktenredan när den sattes i omlopp. Tillverkaren kan bryta den presumtionen genomatt göra sannolikt att säkerhetsbristen inte fanns när produkten lämnade hanskontroll. Full bevisning till stöd för en sådan invändning behöver således inteförebringas. Tillverkarenär fri från ansvar exempelvis när säkerhetsbristen har Prop. 1990/91:197uppkommit under en transport som han inte svarar för eller i ett senareförsäljningsled eller hos den skadelidande under dennes befattning medprodukten. Motsvarande gäller för importörer och andra som kan bliskadeståndsskyldiga enligt 6 eller 7 §. Avgörande för var och en av dem är detskick produkten befann sig i när han satte den i omlopp. Importören kan t.ex.inte freda sig genom att göra sannolikt att produkten var felfri när denlämnade tillverkaren. Föratt undgå ansvar måste den mot vilken anspråket riktas kunna påvisaomständigheter som gör att det framstår som sannolikt antingen att produktenvar utan säkerhetsbrist när han satte den i omlopp eller att säkerhetsbristenhar uppstått pä en senare tidpunkt. Omständigheter av olika slag kan fåbetydelse i detta sammanhang. Av säkerhetsbrisiens typ kan man draslutsatser om i vilket skede den har uppkommit, t.ex. om den är av sådan artsom brukar uppkomma vid felaktig lagring hos en detaljist eller genom normaltslitage eller ovarsam hantering hos konsumenten. Tillverkningsförhållandena ochjämförelser med andra exemplar i samma produktserie kan ocksä vara belysande.Betydelse kan vidare få tillmätas den tid som har förflutit frän det tillfälledå produkten sattes i omlopp till dess att skadan inträffade. Ju längre dennatid är, desto mindre är sannolikheten för att säkerhetsbristen fanns redan frånbörjan. Enligtpunkt 3 kan den av vilken ersättning krävs undgå skadeståndsansvar enligtproduktskadelagen om han visar att säkerhetsbrislen beror på att produktenmåste stämma överens med tvingande föreskrifter som har meddelats av enmyndighet. Om säledes myndigheten har utfärdat föreskrifter, enligt vilka enprodukt mäste innehålla en viss mängd av ett visst ämne och produktenförorsakar skada därför att den överensstämmer med en sådan föreskrift, gärtillverkaren fri från ansvar enligt denna punkt. En motsvarande regel finns iartikel 7 d i EG-direktivet. Vanligareär all myndigheternas föreskrifter utformas så att tillverkaren kan bestämmaproduktens sammansättning och utformning inom angivna gränser. Om det då inomdessa gränser finns utrymme för atl ge produkten en tillräckligt säkerutformning, är punkt 3 inle tillämplig. I så fall får det bedömas enligt 3 § omprodukten har en säkerhelsbrist. Såsom har utvecklats i specialmotiveringentill den paragrafen kan produkten ha en säkerhetsbrist trots att den stämmeröverens med de minimikrav som har föreskrivits av en myndighet. Enhelt annan fråga är vilket ansvar en myndighet har för föreskrifter omen produktssammansättningelleromdeminimikravsom produkten bör uppfylla. Den fråganregleras inle i produktskadelagen ulan skall bedömas enligt reglerna om delallmännas skadeståndsansvar för fel eller försummelse vid myndighetsutövning(se bl.a. 3 kap. skadeståndslagen). Närersättning för sakskada bestäms enligt denna lag avräknas ett 220 (Saknarmotsvarighet i promemorians förslag) Paragrafeninnehåller en regel om avdrag för en "självrisk" vid sakskador. Ienlighet med lagrådets förslag har hänvisningen till skadeståndslagens reglerom skadeståndets bestämmande fått utgå ur paragrafen. Till följd härav harparagrafens rubrik ändrats. Vidare har det gjorts en språklig justering avlagtexten i förhällande till lagrädsremissen. Somframhållits i den allmänna motiveringen (se avsnitt 2.10.1) blir bestämmelsernai skadeståndslagen tillämpliga i fråga om sädant som inte regleras särskilt iproduktskadelagen. Sålunda skall bl.a. reglerna i 5 kap. skadeståndslagen omskadeståndets bestämmande tillämpas vid skador som ersätts enligtproduktskadelagen. Skadestånd med anledning av sakskada bestäms enligt 5 kap. 7§ skadeståndslagen. Bestämmelseni förevarande paragraf innebär att ansvaret för sakskador är begränsat så attden del av skadan som inte överstiger . En motsvaranderegel finns i EG-direktivets artikel 9 b. Frågan har behandlats i avsnitt 2.4.4i den allmänna motiveringen. Haren och samma säkerhetsbrist i en viss produkt orsakat skador på flera föremålsom tillhör en och samma skadelidande skall endast ell belopp om . drasav frän den sammanlagda ersättningen, oavsett om föremålen skadats vid ett ochsamma tillfälle eller . Begränsningengäller endast för det strikta ansvaret enligt produktskadelagen. Bestämmelsenom avräkning blir inte tillämplig i den mån ett skadeståndsanspråk grundas påandra skadeståndsregler, t.ex. culpaansvaret enligt skadeståndslagen. mån någon är skyldig att ersätta en skada enligt denna lag, har den somenligt 31 § konsumentköplagen (1990:932) eller 31 § fjärde stycketkonsumenttjänstlagen (1985:716) har lämnat ersättning för skadan rätt att avhonom återfå vad han betalat. (Jfr9 § i promemorians förslag) Idenna paragraf behandlas ett särskilt fall av regressrätt. Regeln har ingenmotsvarighet i EG-direktivet. Frågan har behandlats i avsnitt 2.6.2 i denallmänna motiveringen. Enligt31 § konsumentköplagen har säljaren ett produktansvar för skador som på grund av fel i den sålda varan uppkommer på annan egendom som tillhör köparen eller någon medlem i dennes hushall och är avsedd huvudsakligen för enskilt ändamål. Säljaren är skadeståndsansvarig för sådant som ligger inom hans kontrollsfär, s.k. kontrollansvar (se prop. 1989/90:89 s. 37 ff). En liknande skadeståndsregel flnns i 31 § kon sumenttjänstlagen. En näringsidkare som ingärett avtal vilket omfattas av konsumentköp- Prop. 1990/91:197 lagen eller avkonsumenttjänstlagen är skadesiåndsskyldig för skador på konsumentegendom somtillhör motparten i avtalet eller nägon medlem av dennes hushall. I sådana falldär skador av detta slag orsakas av en produkt kan ansvar enligtproduktskadelagen föreligga jämsides med ansvaret enligt konsumentköplageneller konsumenttjänstlagen (se avsnitten 2.4.2 och 2.10.3). För dessa fallföreskrivs i förevarande paragraf att den näringsidkare som ansvarar pä grundav reglerna i konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen har rätt att fåersättning av den som är skadesiåndsskyldig enligt produktskadelagen för vadhan har betalat i skadestånd till den skadelidande. Regressrättenär dock begränsad sä till vida att ersättning skall betalas bara i den mån denregressansvarige är skadesiåndsskyldig enligt produktskadelagen. Omnäringsidkaren är ansvarig enligt konsumenttjänstlagen är det säledes endastbeträffande materialfel som han kan ha regressrätt mot den som är ansvarigenligt produktskadelagen. Är det fräga om rena felgrepp vid utförande avtjänsten fär han själv slutligt svara för skadeståndet. Produktansvaretenligt konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen är ett inomobligatorisktskadeståndsansvar och förutsätter att näringsidkaren har gjort sig skyldig tillavtalsbrott. Vid tillämpning av konsumentköplagen torde produktansvaret i deflesta fall komma att grundas pä att den köpta varan har orsakat skada därföratt den har varit felaktig, dvs. inte i det skick parterna hade avtalat. När envara har orsakat skada pä någonting annat till följd av ett sådant köprättsligtfel torde den mänga gånger ocksä vara behäftad med en säkerhetsbrist ochsäledes grunda ansvar även enligt produktskadelagen. Som har framhällits ispecialmotiveringen till 3 § föreligger det dock en skillnad mellan detköprättsliga felansvaret och produktskadelagens ansvar för bristande säkerhet.I köprätten är det avgörande vad parterna har kommit överens om i det enskildafallet. Ansvaret enligt produktskadelagen bygger däremot pä en mer generellbedömning. Produkten skall vara så säker som konsumenter i allmänhet haranledning att förvänta sig. Endast om detta inte är fallet och säkerhetsbristenär orsak till skadan, föreligger regressrätt enligt denna paragraf. Föratt en näringsidkare skall kunna komma i åtnjutande av regressrätten enligt dennabestämmelse mäste säledes förutsättningarna för skadeståndsskyldighet enligtproduktskadelagen vara uppfyllda. Regresskravet kan riktas mot tillverkare,importörer eller andra som är ansvariga enligt 6 §. I fräga om anonymaprodukter kan vidare tidigare led i distributionskedjan göras ansvariga enligt7 §. För var och en av dem som kan göras ansvariga gäller att han gär fri fränregressansvaret, om nägot förhällande som nämns i 8 § föreligger för hansvidkommande. Detbelopp till vilket regressansvaret kan krävas ut bestäms enligt deskadeståndsregler som gäller i fräga om produktskadelagen, dvs. i första handreglerna om sakskada i 5 kap. 7 § skadeståndslagen. Regressansvaret begränsasgenom regeln i 9 § produktskadelagen om avräkning för en självrisk om 3 500 kr.Vidare gäller att den regressansvarige aldrig kan bli skyldig att betala mer änvad som har betalats i skadestånd enligt Prop. 1990/91:197 konsumentköplageneller konsumenttjänstlagen. Regressregelnär tvingande rätt. Det innebär att den regressansvarige inte kan befria sigfrän sitt ansvar genom avtal med senare distributionsled. Det spelar inteheller nägon roll om den skadeorsakande produkten har varit behäftad med nägotsom i köprättsligt hänseende utgör fel i avtalsförhållandet mellan denregressansvarige och dennes köpare. Densom vill ha ersättning enligt denna lag skall väcka talan inom tre är frän detatt han fick eller borde ha fält kännedom om att fordringen kunde görasgällande. Talanom ersättning måste dock väckas frän det att den som påstås varaskadeståndsskyldig satte den skadegörande produkten i omlopp. Densom inte väcker talan har inte rätt till ersättning. (Jfr10 § i promemorians förslag) Lagensavslutande paragraf innehåller regler om preskription av krav på ersättning förproduktskador. Paragrafen motsvaras av artiklarna 10 och 11 i EG-direktivet.Promemorians lagförslag har ändrats i nägra avseenden för att reglerna skallbringas i överensstämmelse med direktivet. Viktigast är att den ytterstapreskriptionstiden vid personskada har ändrats frän 25 är till tio år.Ändringarna kommenteras i avsnitt 2.9. Paragrafens andra stycke har utformatsslutligt i enlighet med lagrådets förslag. Ersättningskravsom grundas pä produktskadelagen preskriberas enligt särskilda regler med tvåolika utgångspunkter för beräkningen av preskriptionsfristen. Gemensamt förreglerna är att preskriptionen avbryts genom att den som kräver ersättningväcker talan vid domstol (jfr 29 § lagen om försäkringsavtal, 28 §trafikskadelagen och 39 § konsumentförsäkringslagen). Regleringen innebär -som lagrådet har påpekat - all preskriptionen skall anses avbruten inte baraefter ansökan om stämning utan även om den skadelidande vidtar annan rättsligätgärd för att få fordringen fastställd genom dom e.d., om den skadelidandeåberopar sitt krav till kvittning i ett rättsligt förfarande mot denskadeständsskyldige eller om han bevakar fordringen i dennes konkurs (se prop.1976/77:5 s. 187, jft prop. 1979/80:119 s.82 och 84). Detär däremot inte tillräckligt att - så som stadgas i 5 § preskriptionslagen -gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringenfrån borgenären. Preskriptionsavbrott kan dock åstadkommas även genom attgäldenären erkänner ett krav pä en viss bestämd ersättning (jämför prop.1976/77:5 s.187). Beträffande verkan av preskriptionsavbrott tillämpas reglernai 6 och 7 §§ preskriptionslagen; se härom avsnitt 2.9 i den allmännamotiveringen. Preskriptionsreglernai denna paragraf blir tillämpliga inte bara när krav framställsav den skadelidande eller dennes rättsägare utan även när ett Prop.1990/91:197 krav grundas på den särskilda regressbestämmelsen i 10 §. Enligtregeln i första stycket gäller en treårig preskriptionsfrist från den tidpunktnär den som kräver ersättning fick eller borde ha fått kännedom om attfordringen kunde göras gällande. Det innebär att preskriptionstiden börjarlöpa när han får kännedom eller har bort få kännedom om dels skadan, delssäkerhetsbristen i produkten, dels den mot vilken anspråket skall riktas.EG-direktivet (artikel 10 punkt 1) innehåller en motsvarande regel. Denomständigheten att den som kräver ersättning faktiskt saknar erforderligkunskap i något av de angivna hänseendena utesluter inte att preskriptionstidenkan börja löpa. Så kan vara fallet om den ersättningsberättigade känner tillsädana omständigheter atl det framstår som naluriigt för honom att undersöka omskada inträffat och vad den berott på samt vem som är ansvarig för den. Denförsta förutsättningen för att preskriptionstiden skall börja löpa är att denskadelidande fått eller bort få kännedom om själva skadan. För regelnstillämpning saknar det betydelse när den skadegörande händelsen inträffar. Omdet dröjer innan skadan blir märkbar, räknas fristen från den senare tidpunktdä sä sker. kan det vara omöjligt atl beräkna skadans storlek redan närskadan visar sig. Detta är emellertid utan betydelse för preskriptionsfristen,som ändå skall räknas från den tidpunkt då den skadelidande fick eller borde hafått kännedom om själva skadan. Denskadelidande skall vidare känna till eller ha bort känna lill att det är frägaom en produktskada. I många fall är omständigheterna sädana att det genast stårklart att skadan beror på en säkerhetsbrist i en viss produkt. I andra fall kandet däremot krävas närmare undersökningar innan skadeorsaken kan fastställas.Vid vilken tidpunkt den skadelidande borde ha insett att skadan var orsakad aven säkerhelsbrist i produkten kan ocksä bero pä hans kunskaper om produkter avdet slag som det är fräga om. Huruvida säkerhetsbristen är sädan att denskadelidande borde ha uppmärksammat den tidigare än han säger sig ha gjort, färbestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna i detenskilda fallet. Preskriptionsfristen börjar säledes löpa först då det stårklart eller borde ha ställ klart för den skadelidande att det är fråga om enproduktskada. Dettredje villkoret för att preskriptionstiden skall börja löpa är att denskadelidande har fält eller bort fä kännedom om den mot vilken anspråk skallriktas. Vad som krävs härvidlag är att den skadelidande har fått sådanauppgifter om den ansvariges identitet att de ger honom möjlighet alt framställakrav mot den ansvarige eller väcka talan mot honom. Sålänge den skadelidande är okunnig i något av de tre angivna hänseendena börjaralltså treårsfristen inte att löpa, om inte omständigheterna är sådana att hanborde ha fålt kännedom om dem. Den som påstår alt preskription har inträtt harbevisbördan för att den skadelidande har fått eller bort få kännedom omskadan, säkerhetsbristen och den Preskriptionstidenslängd - - överensstämmer med vad som gäller enligt EG-direktivet liksomenligt den svenska atomansvarighetslagen. En liknande treårig preskriptionstidfinns i försäkringsavtalslagen, trafikskadelagen ochkonsumentförsäkringslagen. fall där flera är ansvariga enligt lagen kan preskription inträda vid olikatidpunkter i förhällande till olika ansvariga personer. Delta följer av attpreskriptionstiden inte börjar löpa innan den som kräver ersättning får ellerbör ha fält kännedom om den som anspråket skall riktas mot. Del kan nämligenmycket väl tänkas att den skadelidande inte på det sättet färkännedom om alla ansvariga. Enligtandra stycket gäller en yttersta preskriptionstid om tio är räknat från den dagdå den skadegörande produkten sattes i omlopp av den som påstås varaskadesiåndsskyldig. I lagtexten slås uttryckligen fast att det här är fråga omjust det exemplar av produkten som har orsakat skadan i det konkreta fallet. Isådana situationer där skadan uppslår till följd av alt produkter av sammaslag, t.ex. ett kemiskt preparat, används , blirutgångspunkten för preskriptionstidens beräkning det tillfälle då den sista avdessa produkter sattes i omlopp. Närdet gäller utgångspunkten för beräkningen av den yttersta preskriptionstidenöverensstämmer produktskadelagen med EG-direktivet. Uttrycket "sätta iomlopp" behandlas närmare i specialmotiveringen till 8§. Preskriptionstidenräknas för var och en av dem som kan vara ersättningsskyldiga enligt 6 eller 7§ från den dag dä det skadegörande exemplaret av produkten sattes i omlopp avjust denne. Anspråk på ersättning för en och samma skada kan alltsåpreskriberas i förhållande till olika ansvariga personer. Iparagrafens sista stycke anges verkan av preskription. Den som inte väckertalan inom de lider som anges i de två föregående styckena förlorar rätten tillersättning. Det innebär alt en fordran som är preskriberad enligt 11 §produktskadelagen inte kan göras gällande kvittningsvis, detta till skillnadfrån vad som gäller enligt 10 § preskriptionslagen. Produktskadelagenspreskriptionsbestämmelser överensstämmer i delta hänseende med såvälEG-direktivet (artikel 11) som motsvarande bestämmelser iförsäkringsavtalslagen, trafikskadelagen och konsumentförsäkringslagen. Denna lag träder i kraft . Lagen tillämpas inte mot någon som har satt denskadegörande produkten i omlopp före ikraftträdandet. Av övergångsbestämmelsen(punkt 2) framgär att lagen inte blir tillämplig Prop. på alla produktskador sominträffar efter ikraftträdandet. huruvida lagen kanåberopas mot en viss person är när denne har satt produkten i omlopp. Endastden som har satt produkten i omlopp efter det att produktskadelagenhar trätt i kraft kan hällas ansvarig enligt de Dettainnebär att det kan inträffa att olika regler blirtillämpliga pä olika personer som ansvarar för samma Fall kan nämligenförekomma där tillverkaren har satt produkten i omlopp innan lagen harträtt i kraft men där nägot senare led i distributionskedjanbefattar sig med produkten först efter denna tidpunkt. övergångsviskan säledes vissa personer som har deltagit i tillverkningen eller distributionen av enprodukt bli ersättningsskyldiga enligt allmänna skadeståndsrättsligaregler medan andra som har hanterat samma produkt färansvara enligt reglerna i produktskadelagen.