prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — I stället användshär termerna skivor och rallar, vilka givetvis i första hand syftar pågrammofonskivor och filmrallar men som också torde kunna anses som adekvatabeteckningar på ett antal bärare av ljud- och bildupptagningar, t. ex.videoskivor och fonogramrullar. Tredjestycket motsvarar 10 kap. 8§ andra stycket TF. Avvikelseraa motiveras av att"tryckare" och "skrift" i TF behöver ersättas med ord sompassar i sammanhanget. Paragrafenger en förankring i gmndlagen åt en sådan efterhandsgranskning av radioprogramsom utförs av radionämnden (jämför avsnitt 6.2.2). Det skulle varafrämmande för den nya gmndlagens bärande principer att en sådan granskningskulle kunna ske utan ett sådant uttryckligt stöd. 1andra meningen anges nämndens sanktionsmöjligheter. Lagtexten har avfattats så att sanktionsmöjligheterna begränsas. lämnas ett visst utrymme för förändring av nämndens uppgifter. En sådan förändring kan komma att visa sig behövlig , om mångfalden av radio- och TV-kanaler tilltar och skall kunna upprätthålla sina folkrättsliga åtaganden enligt den europeiska konventionen om gränsöver skridande television utan att behöva tillgripa så långtgående sanktioner som indragning av rätten till fortsatt sändningsverksamhet. Utrymmet för föreskrifter som öppnar möjlighet att använda vite begränsas av att enligt 6 § föreskrifterna i RF om lagstiftning som begränsar yttrandefriheten skall vara tillämpliga på sådan lagstiftning som antas med stöd av denna paragraf Vite kommer därför inte att kunna föreskrivas för andra fall än sådana som är så allvariiga att sanktionen kan motiveras vid en prövning enligt . Paragrafenlämnar utrymme för den tillsyn över videogrammarknaden som föreskrivs i 1014§§ lagen om granskning och kontroll av filmer och videogram. Påmotsvarande sätt som i 3 kap. 3 § föreskrivs i denna paragraf att RF:sbestämmelser om inskränkningar i de gmndläggande fri- och rättigheterna skallgälla när det utrymme som yttrandefrihetsgmndlagen lämnar för normgivning ivissa frågor tas i anspråk. Paragrafenmotsvarar 11 kap. 1 § första stycket första meningen och tredje stycket TF. Paragrafenmotsvarar 11 kap. 1 § första stycket andra meningen och 2 § TF. Paragrafenmotsvarar 11 kap. 1 § första stycket tredje meningen TF. Uppsåtspresumtionenenligt 6 kap. 7 § i den nya gmndlagen och de återstående reglerna omskadestånd i 11 kap. TF kan tillämpas i fråga om skadestånd på gmnd avyttrandefrihetsbrott i framställningar som omfattas av det nyagmndlagsskyddet. Paragrafen hänvisar därför till dessa lagmm. Om rättegången i yttrandefrihetsmål TF och hänvisar helt till detta. Isitt yttrande lagrådsremiss undvek lagrådet att använda uttrycketyttrandefrihetsmål. Denna term, som föreslagits av YFU, används dock i den nuföreliggande grundlagstexten. Det redaktionella behovet av en term framträdermera påtagligt när lagtexten skall bilda en självständig gmndlag och inte,såsom var fallet med den text som lagrådet föreslog, utgöra en del av TF. Dennya lagtexten skiljer sig från YFU:s förslag i så måtto att yttrande frihetsmål skall tas upp av tingsrätt inom vars domkrets har sitt säte. Enligt YFU:s förslag (SOU 1983:70 s. 25) skulle yttrandefrihets- 131 måltas upp av någon av tingsrätterna inom det län där framställningen Prop.1990/91:64 offentliggjordeseller där brottet annars begicks. Någon saklig skillnad i förhållandetill regeln i 12 kap. 1 § TF torde inte vara åsyftad med YFU:s förslag.Regleringen blir enklare om samma kompetensregler gäller i båda Om radioprogram, filmer och ljudupptagningar från utlandet Ikapitlet, som motsvarar 13 kap. 1 6 §§ TF i den lydelse som föreslås i dettaärende, finns bestämmelser om de nya grundlagsreglernas tillämplighet på utländskaframställningar. 11 § behandlas de filmer e. d. och ljudupptagningar som framställs utomlandsoch som offentliggörs här i landet. Dessa upptagningar jämställs i princip medinhemska framställningar. De uppgifter och det ansvar som för svenska upptagningarligger på den som bedriver den verksamhet vari offentliggörandet sker ligger ifråga om de importerade upptagningarna i stället på den som här lämnar utframställningen för spridning, dvs. Lagrådetifrågasatte i sitt yttrande om det finns fog för ett obligatorisktutgivaransvar för importerade filmer. Den som utses till utgivare för en redanfärdig produkt har enligt lagrådet i praktiken mycket begränsade möjligheteratt påverka dess innehåll. Lagrådet uttalade att de hänsyn till upphovsmän ochandra medverkande som utgör ett väsentligt skäl för systemet med ensamansvarknappast gör sig gällande i sådana fall. Lagrådet förordade därför att det inteskall vara obligatoriskt att utse utgivare för importerade filmer. Detfrämsta skälet för ett system med en ensam ansvarig utgivare är de hänsyn tillupphovsmän och andra medverkande som lagrådet pekar på. Men utgivaransvaretunderlättar också ingripanden mot framställningar som överskrideryttrandefrihetens gränser. Det kan också framhållas att ställningen somutgivare kan stärka den utseddes känsla av ansvar för produkten. Dessasynpunkter är av vikt inte minst när det gäller utomlands tillkomna filmer.Det förslag som läggs fram stämmer därför överens med det tidigare remitteradeförslaget på denna punkt. Iandra stycket av 1 § modifieras huvudregeln om likställdhet så till vida attfriheten att meddela och anskaffa uppgifter och rätten till anonymitet i frågaom dessa utländska upptagningar får samma omfattning som enligt motsvarandebestämmelser i 13 kap. TF (jämför förslaget till ändring i TF). I 2§ finns föreskrifter om andra utländska framställningar än dem som avses i 1 §. Det är alltsåfråga om dels filmer e.d. och ljudupptagningar 132 somframställs utomlands men som inte offentliggörs här, dels program Prop.1990/91:64 som sänds via eter eller tråd från sändare utomlands, t. ex. idirektsändning via satellit som saknar svensk anknytning. Beträffande dessaupptagningar och program bör det särskilda svenska yttrandefrihetsrättsliga regelsystemetinte tillämpas i vidare mån än som framgår av 1 kap. 7 § samt i fråga ommeddelar- och anskaffarfrihet och anonymitetsrätt. Regleringen hänvisar tillvad som gäller skrifter som tryckts utomlands och som inte ges ut här i landet(13 kap. Genom att paragrafen tillåter föreskrifter i lag om undantag frånmeddelar- och anskaffarfriheten i fråga om radioprogram som inte sänds frånnågot annat land kommer den del av lagen (1966:78) om förbud i vissa fall motrandradiosändning på öppna havet som kan sägas gälla rätten att lämna ochanskaffa meddelanden för publicering att vara förenlig med den nya grandlagen. Avkapitlets enda paragraf följer att samma regler som i 14 kap. TF skalltillämpas också i fråga om de medier som omfattas av det nya gmndlagsskyddet. Denya bestämmelseraa i TF föreslås enligt punkt 1 träda i kraft den 1 januari1992, dvs. efter utgången av det år när förslagen kan blislutligt antagna av . Närdet gäller behovet av övergångsbestämmelser får det anses givet att de nyagmndlagsreglema skall tillämpas på sådana program som sänds i etem eller genomtråd efter ikraftträdandet. I fråga om filmer, videogram o. d. ochljudupptagningar skall på motsvarande sätt de nya reglerna tillämpas på sådanaupptagningar som offentliggörs efter samma tidpunkt. Vadsom kan vålla tvekan är om framställningar som har gjorts offentliga före den1 också skall falla under det nya gmndlagsskyddet, helt ellerdelvis. Såvittgäller program i eter- eller trådsändning finns det knappast anledning attlåta de nya gmndlagsbestämmelserna vara tillämpliga. 1 stället kan nuvarandereglering gälla, eftersom den i sak ligger mycket nära den nya ordningen. Ipunkt 2 i övergångsbestämmelseraa föreskrivs därför att gamla radio- ochTV-program inte omfattas av den nya gmndlagsreglering-en. Det betydervisserligen att ett reprisprogram kan omfattas av andra regler än det förstsända. Några olägenheter av detta bör dock inte uppstå. I samband medföljdlagstiftningen får övervägas hur de nu angivna principerna skall kommatill uttryck i regleringen av övergången till ny lagstiftning om ansvarighetenpå det radiorättsliga området. Punkt3 avser "gamla" filmer, videogram o.d. och ljudupptagningar, som det är svårare att avgöra hur man skall behandla. En nära till hands liggande lösning skulle vara att på samma sätt som i fråga om sådana program som sänds till allmänheten genom etern eller genom tråd förklara att äldre regler fortfarande skall tillämpas på framställningar som har 133 gjorts offentliga före denya gmndlagsreglernas ikraftträdande. Det skulle Prop. 1990/91:64 innebära attbrott som begåtts genom framställningar i äldre upptagningar fortfarande skullekunna beivras enligt allmänna regler om straff och skadestånd. Det skulle ocksåinnebära att det nu gällande förbudet mot spridning av filmer och videogram medvåldsinslag även i fortsättningen skulle tillämpas på äldre sådanaupptagningar. Spridningen av filmer och andra upptagningar fortsätteremellertid . Följaktligen skulle det länge komma att finnas såvälljudupptagningar som filmer, videogram och andra upptagningar av rörliga bildersom faller under olika regelsystem. Dennu diskuterade lösningen är inte fullt tillfredsställande, låt vara att deolägenheter som den skulle vålla i huvudsak torde vara begränsade till fråganom ansvaret för spridning av filmer och videogram med våldsinslag. Om enupptagning saknar uppgift om när den har framställts, skulle det inte utanvidare vara klart vilka regler som gäller beträffande den. Och svårigheternaatt uppnå en enhetlig bedömning av en viss våldsskildring skulle bestå. Det kanockså te sig mindre tillfredsställande att inte de nya reglerna omjuryrättegång m. m. får gälla även äldre upptagningar. Tankenatt låta äldre regler gälla i fråga om filmer o. d. samt ljudupptagningar, omde har offentliggjorts före de nya grandlagsreglernas ikraftträdande, möteralltså betänkligheter. Dessa får anses vara så starka att den diskuteradelösningen inte bör väljas, om någon annan godtagbar möjlighet erbjuder sig. Denandra utväg som står till buds är att göra de nya grundlagsregleraa tillämpligapå äldre upptagningar. En sådan ordning kan visserligen inte innebära att enutgivare får bära ansvaret. Någon sådan har ju inte utsetts enligtyttrandefrihetsgrundlagens nya regler, och den bristen kan knappast botas iefterhand. Men ansvaret för innehållet i upptagningarna bör kunna bäras av demsom både är ansvariga enligt de nuvarande reglerna och har ett ansvar enligt denya bestämelserna i yttrandefrihetsgrundlagen. En ordning enligt vilken yttrandefrihetsgmndlagenskall tillämpas på filmer, videogram m.m. och ljudupptagningar, även om de haroffentliggjorts redan före ikraftträdandet, får emellertid inte öppna någon nymöjlighet att utdöma straff för innehållet i äldre upptagningar och inte hellerför möjlighet att utdöma en svårare brottspåföljd (2 kap. 10 § RF, jämför 5 §lagen /1964:163/ om införande av ). Debrott som tas upp som yttrandefrihetsbrott i yttrandefrihetsgrundlagensbrottskatalog i dess föreslagna lydelse är straffbara också enligt nu gällanderätt. De kan begås genom framställningar i filmer och videogram m.m. liksom iljudupptagningar. Såväl upphovsmän som utövande konstnärer kan vara straffbarasom gärningsmän i fråga om brott som utförts på sådant sätt. Både den som harlämnat ut upptagningen för spridning och den som säljer eller på annat sättsprider den i detaljistledet kan göras ansvarig. Ett likadant ansvar som det,som de nu nämnda kategorierna alltså kan bära för ett brott som består i enframställning i en ljud- eller tjjldupptagning, kan utkrävas också enligt denya reglerna i yttrandefrihetsgmndlagen. Somfömt har anförts kan något ensamansvar för en särskilt utsedd 134 utgivareinte komma i fråga för olaga våldsskildring i äldre filmer och Prop. 1990/91:64andra upptagningar av rörliga bilder. Däremot får det subsidiära ansvaretenligt de nya reglerna i yttrandefrihetsgmndlagen i sak anses överensstämmamed det ansvar som åvilar spridare på olika nivåer enligt . Depersoner som kan straffas enligt bör alltså efter de nyagrundlagsreglernas ikraftträdande i stället kunna göras ansvariga för olagavåldsskildring enligt de nya reglerna utan hinder av att dessa kriminaliserarsjälva skildringen och inte spridningen. Vid bedömningen av brottetsstraffvärde i det särskilda fallet bör självfallet utan hinder av en sådan konstruktionhänsyn kunna tas till vilket slags spridning som gärningsmannen har gjort sigskyldig till och de omständigheter som i övrigt föreligger på den objektiva ochsubjektiva sidan. Ienlighet med det nu anförda står det klart att de nya reglerna i yttrandefrihetsgrandlagenom ansvarighet för innehållet i framställningar i princip bör kunna tillämpasockså på filmer och ljudupptagningar som har gjorts offentliga redan före den Ijanuari 1992. Detta bör dock inte ske fullt ut. Om man utan några begränsningarskulle tillämpa den ordning som enligt de nya reglerna föreskrivs för det fallatt utgivare saknas, skulle detta nämligen innebära att särskilt de nubefintliga straffrättsliga spärrarna mot spridning av bildupptagningar sominnehåller grova våldsskildringar luckrades upp ganska avsevärt idetaljistledet. Ansvar för spridning av en äldre upptagning med sådant innehållskulle ju enligt de nya ansvarsreglerna inte kunna utkrävas av någon annan änden som bedrivit den verksamhet i vilken filmen framställts eller, såvittgäller alster framställda i utlandet, lämnats ut för spridning, om det avupptagningen framgår vem denne är. Därtill kommer att det kan finnas en vissrisk för svårigheter i tillämpningen av en sådan ordning, eftersom de urspmngsuppgiftersom kan finnas på äldre upptagningar inte har kommit till med tanke på attuppfylla de krav som den nya ordningen innebär. Vid införandet av de nyareglerna bör därför i fråga om äldre filmer och videogram det avsteget görasfrån huvudprinciperna att den som sprider framställningen, vare sig det är igrossist- eller detaljistledet, skall kunna straffas om framställningen innehållerolaga våldsskildring. Försådan spridning av videogram med våldsinslag som har ägt rum föreikraftträdandet och som varit straffbar enligt äldre bestämmelser bör dessa ochinte de nya reglerna tillämpas. Detta kan inte anses komma i konflikt med deprinciper som har kommit till uttryck i 2 kap. 10 § RF eller med grundtankarnabakom 5 § andra stycket lagen om införande av . Den nyaregleringen blir nämligen närmast en lagteknisk omgestaltning av ansvarighetenoch inte ett uttryck för en ändrad mening i fråga om våldsskildringarnasstraffvärde. Inte heller i övrigt kan den här föreslagna övergångsordningenkomma i konflikt med de angivna principerna. Denövergångsordning som föreslås i enlighet härmed bör gälla inte bara för filmeroch videogram med våldsinslag utan även för andra brott som kan begås genomfilmer, videogram o. d. och ljudupptagningar. Äveni fortsättningen gäller att den som sprider en äldre film som har godkänts avstatens biograföyrå för visning vid biografföreställning eller för spridning på annatsätt inte kan straffas för olaga våldsskildring. 1990/91:64följer av 16 kap. 10 b och 10 c §§ . Iövrigt bör de nya reglerna kunna tillämpas på äldre upptagningar med deundantag som betingas av vad som sägs i det följande. Upphovsmänoch meddelare samt de som har framträtt i en film eller en ljudupptagning skallenligt 2 kap. 1 § ha rätt att förbli anonyma. Någon sådan rätt tillkommer deminte på grund av nu gällande lag. Det är inte godtagbart att i efterhand t. ex.ålägga dem som har tagit befattning med tillkomsten eller utgivningen av ljud-eller bildupptagningar eller i nyhets-förmedlande verksamhet enligt vad somsägs i 2 kap. 3 § en straffsanktionerad tystnadsplikt till skydd föranonymitetsrätten. Reglerna om denna bör därför inte gälla i fråga om äldreupptagningar. Denansvarsfrihet som enligt gmndlagsreglema tillkommer dem som har anskaffat ellermeddelat uppgifter för publicering bör däremot kunna få gälla även omuppgifterna har offentliggjorts eller varit avsedda för offentliggörande genomen äldre framställning. En sådan ordning innebär visserligen att möjligheternaatt beivra äldre gärningar går förlorade. Men den konsekvensen torde ipraktiken inte ha någon större betydelse. En viktig fördel med en sådan ordningär att regleringen blir enklare, om de nya föreskrifterna får gälla utaninskränkningar i detta hänseende. Den är vidare bäst förenlig med det systemmed begränsning av ansvarigheten till vissa särskilt utpekade personer som nuföreslås. Enligt3 kap. 13 § skall sådana exemplar av filmer och ljudupptagningar som framställsi landet och som är avsedda för spridning här förses med tydliga uppgifter omvem som har låtit framställa dem samt om när, var, och av vem exemplaren harframställts. Den som låter framställa en film eller en ljudupptagning ochåsidosätter vad som föreskrivs i 13§ skall enligt tredje stycket i sammaparagraf dömas till straff. Också den som sprider en upptagning som saknar enföreskriven uppgift eller som spridaren veterligt utvisar en oriktig sådanuppgift skall straffas. Dessa regler saknar såvitt gäller de avsedda uttrycksformernamotsvarigheter i gällande rätt. De kan därför inte göras tillämpliga på äldrefilmer och ljudupptagningar. Detinnebär att den som sprider filmer och ljudupptagningar inte sällan i sinverksamhet kan få ta befattning med upptagningar som saknar sådana uppgifter omursprunget som är föreskrivna i de nya gmndlagsreglema. 1 ett sådant fall bördetaljisten vara berättigad att utgå från att upptagningen har oftentliggjortsföre den , om inte något annat framgår eller kan anses allmänt veteriigt.Det skulle betyda att han är fri från det ansvar som föreskrivs i 3 kap. 13 §för spridning av upptagningar som saknar korrekt ursprungsmärkning men att hanenligt vad fömt har sagts bär det yttrandefrihetsrättsliga ansvaret förinnehållet. Eftersomden straffrättsliga ansvarigheten för innehållet i äldre filmer inte heltföljer de nya reglema bör vissa särskilda bestämmelser införas också i fråga omskadestånd. Som jag förut har berörtkan enligt nu gällande regler straffrättsligt ansvar göras gällande mot dem som, utan att själva vara gärningsmän i fråga om ett brott som innefattas i framställningen i olika led medverkar i 136 spridningenav en film eller en ljudupptagning med ett brottsligt innehåll. 1990/91:64När det gäller äldre upptagningar torde ofta preskription ha inträtt i fråga omansvarstalan mot dem som i första hand kan antas vara att anse som gäraingsman,dvs. upphovsmän, utövande konstnärer och andra som stått resultatet avinspelningsarbetet nära. De nu gällande reglerna kan å andra sidan knappastanses med säkerhet utesluta straff för spridning av upptagningen som skerefter sådan preskription. Enligtde nu gällande regleraa i är spridning av filmer och videogram medvissa kvalificerade våldsskildringar kriminaliserad. Till den del det ärspridningen som är straffbelagd begås ett nytt brott vid varjespridningstillfälle. När nu de nya gmndlagsreglema skall tillämpas på äldreupptagningar som innehåller våldsskildringar av kvalificerat slag innebär detatt i fortsättningen endast själva skildringen i den gmndlags-skyddade filmeneller videogrammet är det som kriminaliseringen avser. För att de äldre filmeroch videogram som innehåller framställningar som blir kriminaliserade endasti det nämnda avseendet skall kunna fogas in i det nya regelsystemet krävsalltså att en utgångspunkt för preskriptionstiden fastställs. Detnu anförda visar att den yttrandefrihetsrättsliga ansvarighet som enligt de nyareglema kommer att vila på dem som sprider äldre filmer, videogram o. d. samtäldre ljudupptagningar måste begränsas i tiden genom en preskriptionsregel.Eftersom upptagningarna redan är i omlopp framstår den dag då den nyaregleringen börjar gälla som den naturliga utgångspunkten för preskriptionstiden.Jag har i specialmotiveringen till 7 kap. I § berört den särskilda regleringsom föreslås i fråga om preskription av ansvars- och konfiskationstalan när detgäller filmer som innefattar olaga våldsskildring. Äldreregler bör fortsätta att gälla beträffande mål där talan redan har väckts närde nya grundlagsreglerna träder i kraft. Det gäller i fråga om ansvarighetensåväl som rättegången. Om den nya lagen skulle ha lett till frihet från straffeller lindrigare straff för den tilltalade skall dock principen i 5§ andrastycket andra meningen lagen (1964:163) om införande av gälla. Väckstalan för äldre brott först efter det att de nya grandlagsreglerna har trätt ikraft bör däremot de nya reglerna tillämpas. Detta betyder bl. a. att JK skallöverta de fömndersökningar som pågår vid ikraftträdandet och pröva åtalsfrågani stället för den allmänne åklagaren. Enligt10 kap. 1 § vilar skyldigheten att utse utgivare i fråga om importeradeframställningar på den som här i riket lämnar ut upptagningen för spridning.Lika litet som när det gäller äldre inhemska upptagningar kan emellertid enregel om skyldighet att utse utgivare tillämpas på utländska upptagningar somredan har importerats och lämnats ut för spridning här i landet när de nyareglerna träder i kraft. Därför kan inte 10 kap. 1 § första stycket andrameningen göras tillämplig på äldre upptagningar. 9.2 Förslaget till lag om ändring itryckfrihetsförordningen Prop. 1990/91:64 1 kap. Detnya andra stycket skall i första hand bevara det enhetliga ansvar som gällernär innehållet i en dagstidning eller annan periodisk skrift distribuerasockså i form av en radio- eller kassettidning. Enligt lagen om ansvarighet förradio- och kassettidningar är utgivaren för den tryckta förlagan ansvarig ävenför den version som sprids genom radiosändning i etern eller via tråd eller iform av en ljudupptagning. Som förlaga för radiotidningar får enligt lagen omradiotidningar förekomma allmänna nyhetstidningar som trycks, hardagspresskaraktär och ges ut här i landet (I § första stycket 2). Förlaga fören kassettidning kan vara vilken periodisk skrift som helst, som ges ut här ilandet (1 § andra stycket lagen om ansvarighet för radio- och kassettidningar). Eftersomradio- och kassettidningar sprids genom eterburaa eller trådbundna sändningareller genom ljudupptagningar skulle enligt de regler om utgivarskap somföreslås i yttrandefrihetsgrandlagen (4 kap.) en särskild utgivare behövautses för sådana versioner av en periodisk skrift, om inga särbestämmelsermeddelas. Genom den regel som finns i förevarande lagram uppnås att ansvaretenligt gmndlag skall falla på utgivaren för den tryckta förlagan. Därmed hållsockså rätten att bestämma över vad som publiceras samlad hos utgivaren för denperiodiska skriften (5 kap. 3 § TF). Regelninnebär att en förlagetrogen version av en periodisk skrift som sprids på någotav de sätt som anges i paragrafen skall behandlas på samma sätt som en bilagatill den tryckta skriften. Den skall följaktligen anses som en del avtryckalstret och omfattas av det skydd som TF ger periodiska skrifter. Debestämmelser som finns i TF skall alltså tillämpas på programmet ellerupptagningen i fråga. Några särskilda tolkningsproblem bör inte uppkomma meddenna ordning. Det kan anmärkas att begreppet utgivning i t.ex. I kap. 6§ och 9kap. 3§ TF får anses avse sändningen av programmet eller utlämnandet avupptagningen för spridning. Iett avseende gäller dock ett avsteg från TF:s tryckfrihetsrättsliga principer.Det gäller etableringsfriheten. Distribution av periodiska skrifters innehållgenom trådlösa sändningar kan inte ske helt fritt. Ordningen i radiotrafikenkräver ett tillståndssystem. Spridning genom tråd bör kunna ske under samma fömtsättningarsom i övrigt gäller för sådana sändningar. Lagtexten innehåller därför enhänvisning till regleraa i 3 kap. yttrandefrihetsgmndlagen. Avfattningenav lagtexten ger principen om samlat ansvar för periodiska skrifter och på annat sätt än genom tryck spridda versioner av dessa ett vidare giltighetsområde än det som gäller .