prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Somnärmare framgår av specialmotiveringen till de enskilda paragraferna harinnehållet i EG-direktivet om produktansvar legat till grund för utformningenav produktskadelagen men en anpassning har skett till svensktlagstiftningsmönster. Skadeståndenligt denna lag betalas för personskada som en produkt har orsakat på grund aven säkerhetsbrist. Skadestånd enligtdenna lag betalas också för sakskada som en produkt på grund av ensäkerhetsbrist har orsakat på egendom som lill sin typ vanligen är avsedd förenskilt ändamål, om den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomenhuvudsakligen för sådant ändamål. Skador pä själva produkten ersätts dock inte. (Jfr 1 § i promemoriansförslag) I paragrafen anges degrundläggande förutsättningarna för skadestånds- Prop. 1990/91:197 ansvaretenligt produktskadelagen. Bestämmelsernamotsvaras i EG-direktivet närmast av artiklarna 1 och 9. Paragrafen harutformats i enlighet med 4 § i lagrådets förslag. Avförsta stycket framgår att lagen innehåller regler om skadestånd förpersonskada som en produkt orsakar. Enligt andra stycket utges ersättning ocksåför sakskada som en produkt orsakar på annat än själva produkten. Sädanersättning är enligt bestämmelsen begränsad till skador på konsumentegendom. Avparagrafen framgår motsatsvis att skadeståndsansvaret enligt produktskadelageninte omfattar ersättning för ren förmögenhetsskada. Skälen för dessa bådabegränsningar framgår av den allmänna motiveringen (avsnitten 2.4,2 och 2.4.3). Eftersom annat inte sägs, kan ansvar åläggas oavsett om någonvårdslöshet har förekommit eller ej. Ansvaret är alltså strikt. Produktansvarföranleds dock inte av varje skada som en produkt kan orsaka. En sådan regelskulle föra alltför långt. Ansvaret måste begränsas till fall där denskadelidande har ett särskilt behov av skydd. En sådan begränsning har införtsgenom bestämmelserna i förevarande paragraf, som föreskriver att skadeståndskall betalas för skada som en produkt har orsakat på grund av en säkerhetsbrbt. Ansvaretenligt produktskadelagen är således begränsat till fall där ell orsakssambandkan fastställas mellan skadan och säkerhetsbristen i produkten. I den allmännamotiveringen (avsnitt 2.8.1) har diskuterats hur stark bevisning som kan krävasi fråga om detta orsakssamband. Bestämmelsenger uttryck för den tanke som ligger bakom det s.k. defektbegreppet, som ärcentralt i den internationella diskussionen om produktansvaret. I EG-direktivetanvänds ocksä ordet "defect" som beteckning pä den ansvarsgrundandeskadeorsaken. I den svenska lagen används i stället uttrycket säkerhetsbrist medmotsvarande betydelse. Begreppet säkerhetsbrist definieras i 3 §. Allmännaregler om ersättning för skador finns i skadeståndslagen. Enligt 1 kap. 1 §skadeståndslagen skall den lagens bestämmelser om skadestånd tillämpas, om inteannat är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigt följer avregler om skadestånd i avtalsförhållanden. Bestämmelserna i skadeståndslagenfår betydelse som utfyllande regler beträffande sådant som inte regleras iproduktskadelagen. Sålunda blir bl.a. reglerna om skadeståndets bestämmande i 5kap. och jämknings-reglerna i 6 kap. 1 och 2 §§ skadeståndslagen tillämpligavid skador som ersätts enligt produktskadelagen. fall dä rätten till ersättning för en produktskada inte regleras iproduktskadelagen, t.ex. vid skada pä annan egendom än konsument-egendom, ochinte heller i någon annan särskild lag har den skadelidande möjlighet atterhålla ersättning för skadan med stöd av skadeståndslagens regler. I sädanafall gäller dock alt ersättning kan erhållas endast om skadan har orsakatsuppsåtligen eller genom vårdslöshet (s.k. culpaansvar). Förhållandetmellan produktskadelagen och andra skadeståndsrättsliga reglerbehandlas i avsnitt 2.10 i den allmänna motiveringen. Avbestämmelsen framgår att lagen är tillämplig när en produkt på grund av ensäkerhetsbrist har orsakat en personskada. I 3 § anges vad som avses medsäkerhetsbrist. Orsakssambandet skall bedömas enligt allmänna regler så som dehar kommit till uttryck i rättspraxis, t.ex. NJA 1982 s. 421. Se härom avsnitt2.8.1 i den allmänna motiveringen. Produktskadelageninnehåller inga regler om vad som menas med personskada. Sädana regler finnsinte heller i skadeståndslagen. 1972:5 s. 576 har emellertid gjorts vissauttalanden om vad som är att hänföra till personskada (se ocksä prop.1975:12 s.20 f. och 145). Bestämmelsernai 5 kap. skadeståndslagen om skadeståndets bestämmande vid personskada skalltillämpas ocksä i fräga om skadestånd enligt produktskadelagen. Produktskadelageninnehäller inte nägon sådan begränsning av skadeståndsansvaret vid serieskadorsom är möjlig enligt EG-direktivet (artikel 16 första stycket). Frågan harbehandlats i avsnitt 2.4.4 i den allmänna motiveringen. Ifråga om sakskador begränsas det strikta ansvaret enligt produktskadelagentill skador pä egendom som till sin typ vanligen är avsedd för enskilt ändamål,om den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen huvudsakligen försådant ändamål. Skador pä egendom som används huvudsakligen i näringsverksamheteller i offentlig verksamhet ersätts alltså inte enligt produktskadelagen.EG-direktivet (artikel 9 b) innehåller en motsvarande begränsning. Bestämmelsermed avgränsning till konsumentförhållanden finns i den civilrättsligakonsumentlagstiftningen, t.ex. i 1 § konsumenttjänstlagen (1985:716). Dessabestämmelser och tillämpningen av dem kan ge viss ledning vid tolkningen avförevarande regel. Därvid är dock att märka att det föreligger en grundläggandeskillnad mellan de civilrättsliga konsumentlagarna och produktskadelagen. Deförstnämnda rör nämligen avtalsförhållanden mellan näringsidkare och konsument,medan den senare kan tillämpas också pä fall där det över huvud taget inteföreligger något avtalsförhållande mellan parterna. I t.ex. 1 §konsumenttjänstlagen har lagstiftaren kunnat avgränsa tillämpningsområdet genomatt beskriva avtalsförhållandet med användning av termerna näringsidkare ochkonsument. I produktskadelagen kan en sådan teknik inte användas. Av 8 §framgär visserligen alt det strikta ansvaret åvilar bara näringsidkare, menordet konsument förekommer inte i lagen. Avsikten är emellertid atttillämpningsområdet i fräga om sakskador skall begränsas i princip lill falldär den skadelidande drabbas i egenskap av privatperson. Genomatt ordet konsument inte förekommer i bestämmelsen blir dess tillämpning dock inte begränsad till enbart fysiska personer. Till skillnad från vad som gäller inom konsumenträtten (jfr prop. 1984/85:1 lös. 371 och prop. 1989/90:89 s. 59) utesluter formuleringen sålunda inte att den skadelidande kan varat.ex. ett dödsbo, en stiftelse eller en ideell förening . 1990/91:197som inte driver näringsverksamhet eller därmed jämförlig verksamhet. Föratt en sakskada skall vara ersättningsgill enligt produktskadelagen måste denskadade egendomen uppfylla såväl det objektiva som det subjektiva krav somanges i förevarande bestämmelse. Enligt det objektiva kravet skall egendomenvara av en sådan typ att den vanligen är avsedd för privat bruk ellerkonsumtion. Egendomen behöver inte vara avsedd uteslutande för enskilt ändamål.Vissa saker är emellertid av sådan karaktär att de normalt är avsedda endastför användning i näringsverksamhet. Det gäller t.ex olika typer av maskiner,komponenter och råvaror. Skador på sädan egendom omfattas inte avproduktskadelagen även om den skadelidande har anskaffat den för privat bruk.Andra saker är avsedda för användning i såväl näringsverksamhet som för enskiltändamål. Det gäller t.ex bilar och möbler. Dä är det objektiva kravet uppfyllt.I sådana fall blir det andra kriteriet i bestämmelsen avgörande för frågan omen skada pä egendomen omfattas av produktskadelagen. Kravetpå att den skadade egendomen användes huvudsakligen för enskilt ändamål av den skadelidande innebär att en näringsidkare inte är , berättigadtill skadestånd enligt produktskadelagen för skador pä sädan egendom som hant.ex. har hyrt ut för privat bruk. Kravet får däremot anses uppfyllt i fall däden skadade egendomen ägs av en privatperson men denne har lånat ut den tillnägon annan, t.ex. en familjemedlem, för enskilt bruk. Omden skadade egendomen inte användes huvudsakligen för enskilt ändamål, äralltså produktskadelagen inte tillämplig. Den skadelidandes ratt till skadeståndfär då bedömas med ledning av allmänna skadeståndsrättsliga regler, framförallt skadeståndslagens culparegel (se 2 kap. 1 § skadeståndslagen). Omden skadade egendomen var använd både för privat bruk och i näringsverksamhet,blir den huvudsakliga användningen avgörande. Användes egendomen huvudsakligeni näringsverksamhet, ersätts skadan inte enligt produktskadelagen. Motsatsen ärfallet, om egendomen i huvudsak utnyttjades för enskilt ändamål. Dennareglering överensstämmer med vad som är brukligt inom konsumenträtten (set.ex. 1 § konsumenttjänstlagen; jfr prop. 1984/85:110 s. 139 f). Bedömningenskall ske med hänsyn till hur den skadade egendomen brukade användas vid denlid då skadan inträffade. Det betyder att produktskadelagen kan bli tillämpligäven om egendomen vid skadetillfället faktiskt användes i en näringsverksamhet.Förutsättningen är då alt det blir klarlagt att det var mer tillfälligtvis somsaken användes så och att den normall brukade användas för enskiltändamål. Fråganhuruvida den skadade egendomen är en konsumentprodukt blir lättare att avgöranär det är produktskadelagen som tillämpas än när den kommer upp ikonsumenträttsliga förhållanden. Bedömningen hänför sig ju till situationen vidskadetillfället, då det går att fastställa hur egendomen faktiskt har använts.Konsumentens avsikt vid förvärvstillfället saknar betydelse i detta sammanhang(jfr prop. 1973:138 s. 161 f). Sakskadaersätts enligt produktskadelagen oavsett om det skadade är fast eller lös egendom. Liksomvid personskada skall orsakssambandet bedömas enligt allmänna regler ombeviskravet så som de har kommit till uttryck i rättspraxis. Skadeståndmed anledning av sådan skada som behandlas i andra stycket bestäms enligt 5kap. 7 § skadeståndslagen. Av 9 § produktskadelagen framgär att ett belopp om3 . skall räknas av från skadeståndet. Produktansvaretgäller skador som drabbar annat än produkten själv. Enligt andra meningen iförevarande stycke omfattar produktansvaret däremot inte skador pä produktensjälv. Om en såld vara skadas pä grund av en säkerhetsbrist i varan, blir iförsta hand de köprättsliga reglerna om fel i varan att tillämpa. Nägon gängkan ocksä allmänna regler om ansvar för vållande aktualiseras vid skada av detsistnämnda slaget (jfr NJA 1986 s. 712). Om förhällandet mellanproduktskadelagen och köprätten kan allmänt sägas följande. Enligtköplagen (67 §) gäller att dess regler inte tillämpas pä ersättning för förlustsom köparen lider genom att den sålda varan orsakar skada på person eller päannan egendom än den sålda varan. Däremot är den lagen tillämplig pä sakskador. Enligt31 § konsumentköplagen omfattar säljarens skadeständsskyldighet på grund avfel på varan även skada som till följd av felet uppkommer på annan egendom somtillhör köparen eller någon medlem av dennes hushåll och är avseddhuvudsakligen för enskilt ändamål. Säljarens produktansvar på köprättslig grundinverkar inte på det ansvar som tillverkare och andra har enligtproduktskadelagen. Regeln i 10 § produktskadelagen ger dock säljarenregressrätt mot den som är skadesiåndsskyldig för skadan enligt produktskadelagen. Av2 § första stycket framgår att en produkt inte förlorar sin karaktär avsjälvständig produkt, om den infogas som beståndsdel i annan egendom. Dennaregel kan medföra svårigheter när det gäller att dra gränsen mellan detköprättsliga ansvaret för skador på produkten själv och ansvaret enligtproduktskadelagen för skador på annan egendom. Svårigheterna uppstår när enbeståndsdel orsakar skada pä slutprodukten. Frägan har belysts i tidigarerättspraxis (se SOU 1979:79 s. 119 f.). Avgörande för bedömningen bör normaltvara huruvida beståndsdelen har förvärvats tillsammans med huvudprodukten ellerej. Om den skadeorsakande beståndsdelen ingick i huvudprodukten när dennaförvärvades, skall rätten till ersättning för skada på huvudprodukten i principbedömas enligt köprättsliga regler. Produktskadelagen tillämpas däremot iallmänhet i sådana fall där skada på huvudprodukten har orsakats av enbeståndsdel som har förvärvats för sig och därefter infogats i huvudprodukten. Medprodukter avses i denna lag lösa saker. En produkt som har infogats eller päannat sätt blivit en beståndsdel i någon annan lös egendom eller i fast egendomskall alltjämt anses i lagens mening utgöra en produkt för sig. Omen skada har uppstått till följd av en säkerhelsbrist hos en produkt som utgören beståndsdel i en annan produkt, skall båda produkterna anses ha orsakatskadan. (Jfr1 § tredje stycket och 5 § i promemorians förslag) Iförsta stycket definieras begreppet produkt. Bestämmelsen har utformats ienlighet med definitionen av produkt i 1 § i lagrådets förslag. Definitionenöverensstämmer med den som finns i EG-direktivet (artikel 2) så till vida somproduktbegreppet omfattar alla slag av lösa saker. Uttrycket "lössak" används här i dess vedertagna betydelse. Därmed avses varje slag avrörligt fysiskt föremal, även t.ex. gaser och vätskor. Genom definitionen idetta stycke undantas skador orsakade av fast egendom eller av annan lösegendom än lösa saker. Vidare undantas skador som orsakats av tjänster. Andraslag av lös egendom än lösa saker, t.ex. rättigheter av olika slag samt aktieroch andra värdepapper, kan knappast orsaka produktskador. Byggnad på annansmark räknas inte heller som lös sak. Liksom fast egendom faller sådan byggnadutanför produktbegreppet. Ansvaretenligt produktskadelagen omfattar i princip skador av alla slags produkter somär lös sak, industriellt framställda lika väl som alster av hantverk, samtsäväl förädlade som oförädlade naturprodukter. Behovetav en skärpt lagstiftning om ansvar för produktskador har uppstått främst somen följd av den industriella utvecklingen. Det är därför naturligt attproduktskadelagen i första hand tar sikte på industriellt framställda varor.Alla industriprodukter som har karaktär av lös sak omfattas sålunda av detstrikta ansvaret. Lagens produktbegrepp är emellertid betydligt vidare. Sättetalt framställa en produkt är inle avgörande för om den skall falla inomtillämpningsområdet för produktskadelagen. Även hantverksmässigt framställdaprodukter omfattas. Ett konstverk är också en produkt i lagens mening och kansåledes ådra upphovsmannen strikt skadeståndsansvar, om nu konstverket skullekunna tänkas orsaka en skada söm lagen i övrigt är tillämplig på. Närordet "produkt" används i produktskadelagen avses det skadeorsakandeexemplaret av produkttypen i fråga. Ävensådana naturprodukter som inte har undergått någon särskild bearbetningomfattas av produktbegreppet. Som exempel kan nämnas säd, grönsaker, frukt,bär, vilt och fisk. Detta medför att lantbrukare, bärplockare, jägare ochfiskare kan ådra sig produktansvar, även om det - med tanke på det sätt påvilket dessa varor brukar säljas - i praktiken kan vara omöjligt att finna enansvarig producent. Ansvaret begränsas dessutom genom regeln i 8 § 1, enligtvilken den skadevållande produkten skall ha satts i omlopp i ennäringsverksamhet. Ocksålevande djur är produkter i lagens mening, och nägon gång kan det hända attuppfödaren får bära produktansvar. Den som exempelvis smittas av salmonellafrån en inköpt papegoja har möjlighet att kräva skadestånd under åberopande avproduktansvar. Vidare faller råvaror av typen järnmalm, kol eller svavel iprincip under begreppet naturprodukt. Det är dock svårt atttänka sig fall där dessa produkter är behäftade med Prop. en säkerhetsbrist pä detsätt lagen anger. Större risker kan vara förenade med gaser och vätskor, somocksä är exempel på produkter i lagens mening, oavsett om deutvinns direkt frän naturen eller framställs IEG-direktivet föreskrivs uttryckligen (se artikel 2 sista meningen) attuttrycket "produkt" inbegriper elektricitet. Nägon sädan bestämmelsefinns inte i den svenska lagen. Elektricitet är inte en lös sak och omfattasinte av produktansvaret enligt denna lag. Ansvaret för skador orsakade avelektrisk ström från elektrisk anläggning regleras i första hand i lagen(1902:71 s. 1), innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar, seavsnitt 2.2.1 i den allmänna motiveringen. Avfallbestår av lösa saker och ryms därmed inom produktdefinitionen. Sådant avfallsom omhändertas och återanvänds kan också grunda skadeståndsansvar enligtproduktskadelagen på samma sätt som andra produkter. Annorlunda förhåller detsig med avfall som inte kan användas för nägot nyttigt ändamål och därför baradeponeras. I ett sådant fall brister i flera hänseenden förutsättningarna förskadeståndsansvar enligt produktskadelagen. Produkten torde dä inte kunna sägasvara satt i omlopp i en näringsverksamhet (jfr 8 § 1). Vidare är det knappastberättigat att förvänta sig att sädant avfall över huvud taget skall erbjudanågon säkerhet mot skada (jfr 3 §). I stället kan skadeståndsansvar enligtmiljöskadelagen komma i fråga. Ensärskild fråga är hur datorer skall betraktas. En dator beslår av"maskinvara", dvs. den fysiska utrustningen, och"programvara", dvs. de instruktioner som får datorn att fungera. Imaskinvaran ingår en centralenhet, som består av ett primärminne och enprocessenhet. I primärminnet lagras de program som skall utföras och de datasom skall bearbetas med programmet. Processenhetens uppgift är alt tolka ochutföra instruktionerna i ett program. Till maskinvaran hör ocksåkringutrustningen, dvs. ett eller flera sekundärminnen samt inenheten, t.ex. endataskärmsterminal med tangentbord, och utenheten, oftast en dataskärm och enskrivare. Datornsprogramvara, som alltså utgörs av de instruktioner vilka styr datornsfunktionssätt, kan delas in i systemprogramvara och applikationsprogramvara.Systemprogrammen behövs för att en dator över huvud taget skall kunna fungera.Hit hör bl.a. operativsystemet, som styr utförandet av dataprogram samtmöjliggör tidsplanering, sökning och rättelse av fel, styrning av in- ochutmatning, driftredovisning, kompilering, minnestilldelning, datahantering ochliknande uppgifter. Operativsystemet utgörs med andra ord av en mängd småbasprogram, dvs. olika rutiner som styr bearbetningen. Detta system måsteständigt ligga lagrat i datorns primärminne. Operativsystemet brukar finnas ien del av primärminnei, som användaren inte har tillgång till. Applikationsprogrammenär de olika tillämpnings- eller användarpro-grammen, t.ex. program föradministrativa rutiner och styrning av industriella processer m.m. Programmenkan vara antingen standardiserade eller anpassade till användarens särskildabehov. Programvaran kantillhandahållas och införas i datorn pä tekniskt olika Prop. 1990/91:197 sätt.Operativsystemet lagras som nämnts ofta permanent i primärminnet. Det kanemellertid ocksä förvaras i något annat medium, t.ex skivminne, diskett ellermagnetband, och överföras till datorn varje gäng den används.Applikationsprogrammen lagras ofta i sekundärminnen, t.ex. ett skivminne eller- i mindre datasystem - en diskett. Ävenandra instruktionssekvenser än operativsystemet kan byggas in i maskinvaran medhjälp av modern komponentteknik; man skräddarsyr en dator för visst ändamål.Sådana fast inbyggda program kallas "firmware". Operationer ifirmware kan genomlöpas betydligt snabbare än motsvarande instruktioner iprogramvara som lagras i t.ex. ell skivminne. Hela tillämpningsprogram kanförekomma i firmware-form, dvs. färdigtestade och klara fränmaskinleverantören. Ett sådant program kan tas ut och ersättas med ett annatmen det är relativt svårt att ändra programmet. Firmware ingår i den del avprimärminnet som inte är åtkomlig för användaren. Medutgångspunkt frän denna beskrivning av en dators uppbyggnad kan följande sägasom i vilken utsträckning produktskadelagen blir tillämplig pä datorer. Maskinvaransalla delar är lösa saker och alltså produkter i lagens mening. Om datornsfysiska utrustning orsakar skada, kan det således medföra skadeståndsansvarenligt produktskadelagens regler. Uppstår t.ex. ett tekniskt fel i ettmagnetbandsminne sä att de lagrade programinstruktionerna inte kommer fram pårätt sätt, reglerar produktskadelagen tillverkarens ansvar för skador somorsakas av felet. Annorlundaförhäller det sig med programvaran. Programmen som sådana, dvs. som en serieinstruktioner, är inte lösa saker utan intellektuella alster. De omfattas inteav produktskadelagens produktbegrepp. Programmeraren är inte att betrakta somen tillverkare med ansvar för en produkt. Detta gäller även om programmet helteller delvis är ett resultat av datoriserad programmering. Vad programmerarenframställer är inte ett fysiskt föremål som kan orsaka en produktskada. Omskada orsakas av ett logiskt fel i ett dataprogram, blir programmets upphovsmansåledes inte skadeståndsskyldig enligt produktskadelagen. Hans ansvar föruppkomna skador får bedömas enligt andra regler, i sista hand skadeståndslagen. Detnu sagda utesluter emellertid inte att ett fel i ett dataprogram kan ge upphovtill produktansvar. Som har framgått av den redogörelsen utgör vissadataprogram nödvändiga förutsättningar för att en dator över huvud taget skallkunna fungera. Så är fallet med operativsystemet. Ofta är dessa program lagradei datorn på sådant sätt att de är oåtkomliga för användaren. Även renatillämpningsprogram kan utgöra firmware och alltså vara permanent inbyggda imaskinvaran. Program av dessa slag ingår således som integrerade delar idatorn. Fysiskt och tekniskt finns här inte någon skarp skiljelinje mellanmaskinvaran och programvaran. Om en dator med sådana fast inbyggda programorsakar skada, ansvarar datorns tillverkare för skadan enligt reglerna iproduktskadelagen, och det även om förklaringen till skadan ytterst är ett feli datorns program. produktansvaret saknar detnämligen betydelse vad som materiellt Prop. 1990/91:197 förklarar att enprodukt orsakar skada. Ansvaret begränsas i stället enligt 1 § därigenom attskadan skall vara en följd av en säkerhetsbrist. Vidareförhäller det sig sä att i industriellt framställda produkter viktigafunktioner numera ofta är datorstyrda genom inbyggda mikroprocessorer. Modernabilar innehäller sålunda åtskilliga delsystem som är styrda av datorer. den mekanism i en tvättmaskin som reglerar tvättprogrammet kan varadatorstyrd. Uppstår en skada till följd av att en sädan datorstyrd funktionbrister, bär produktens tillverkare produktansvaret även om funktionsbristenberor pä en felprogrammering. Om således kläderna i tvättmaskinen förstörsdärför att vattnets temperatur är högre än den borde bli enligt det valdatvättprogrammet, är maskinens tillverkare skadeståndsskyldig oavsett om feletär av mekanisk art eller utgör ett logiskt fel i dataprogrammet. Ipromemorian (s. 244 f.) diskuteras ytterligare en typ av fall där dataprodukterkan tänkas föranleda produktansvar. Vad som åsyftas är den särskildaprogramvarumarknaden för applikationsprogram avsedda för datorer med bredaanvändningsområden. Pä den marknaden bjuds programmen ut lagrade pä diskettereller andra medier vilka kan användas som sekundärminnen. Ett sädant medium medett lagrat program är utan tvivel en produkt i produktskadelagens mening. Ianslutning till vad som anförs i promemorian bör dock framhållas attproduktansvaret förutsätter att produkten som helhet betraktad - dvs. medietmed det lagrade programmet - brister i fräga om säkerhet. Det fär ankomma pårättstillämpningen att i de konkreta fallen avgöra var gränsen skall drasmellan ansvaret enligt produktskadelagen för säkerhetsbrister och ansvaret förfelprogrammering, som faller utanför produktskadelagen. Förstastyckets andra mening behandlar sädana fall där en produkt har kommit att ingåi någon annan egendom.