prop · GE03117 · 1990-12-31 00:00:00 — Ianslutning till det ökade internationella engagemanget från kommunernas ochlandstingens sida har också frågan om att kunna göra direkta hjälpinsatseraktualiserats. För detta finns emellertid lagliga hinder. Dethar i flera sammanhang slagits fasl att ansvaret för den svenska utrikes- ochbiståndspolitiken i första hand åvilar staten. Det är regeringen och riksdagensom bär ansvaret för våra internationella förbindelser och som därför har attbestämma biståndsverksamhetens inriktning och omfattning. Genomlagen om rätt för kommun och landstingskommun att lämna internationellkatastrofhjälp har kommuner och landsting getts vissa befogenheter attmedverka i den svenska biståndsverksamheten. Bistånd med stöd av denna lag fårdock ges bara i samband med katastrofhändelser och bara i form av utrustningsom kan avvaras. Regeringenanser all biståndsverksamhet även i fortsättningen bör vara begränsadtill utrustning som kan avvaras samt skäliga medel för iordningställande ochtransport av utrustningen m. m. Rent penningbistånd eller motsvarande biståndi andra former är således inte förenligt med den uppgiftsfördelning som slagitsfast mellan stat och kommun på detta område. Däremotanser vi atl bistånd med utrustning bör kunna lämnas i en nödsituation även ominte denna har direkt kalastrofkaraklär. En sådan utvidgning bör inte mölanågot hinder från utrikes- eller biståndspolilisk synpunkt. kunna innebära att möjligheterna ökar att bistå de nya kommuner som nubyggs upp i . I dessa finns i många fall 1. ex. en storbrist på elementär kontorsutrustning. Mottagarländertorde i första hand bli sådana länder som är föremål för svenskabiståndsinsatser. Men också andra länder med behov av hjälp kan tänkas komma ifråga. Del krav som uppställs är alt det föreligger någon form av nödsituationi landet. Det bör i regel inte råda någon tvekan om när så är fallet. Riksrevisionsverkelanser alt man i lagen bör tala om utrustning som saknar marknadsvärde i ställetför utrustning som kan avvaras. En sådan ändring skulle innebära ett merrestriktivt synsätt än vad som gäller . Vi anser inte atl del finns skällill delta. Vad som ligger i begreppet utrustning som kan avvaras framgår av deursprungliga förarbetena lill lagen (se prop. 1975:84 s. 33 - 34). Vadsom sagts om kommunernas och landstingens internationella engagemang gäller i hög grad också församlingar och kyrkliga samfällighe- ler inom . Samma principiella syn på gränserna för den kommunala kompetensen inom området gäller alltså för dem som för kommuner och landsting. Men de bör då också enligt vår uppfattning kunna beredas samma möjlighet som dessa att ge uttryck för sitt interna- 143 Debör alltså i nödsituationer kunna få visa sin solidaritet t. ex. med vänörtereller systerkyrkor i andra länder, inle i form av anslag av skattemedel men välgenom gåvor av utrustning i den egna verksamheten som de kan avvara. 6.2.2Bistånd till utländska studerande Regeringensbedömning: Lagen (1962:638) om rätt för kommun att bistå utländska studerandebehålls. Kommitténsförslag: Lagen upphävs. Remissinstanserna:Socialstyrelsen, och läns landstingavstyrker att lagen upphävs. Enligt dessa remissinslanser kan det fortfarandefinnas etl behov av lagen. Även framhåller att det börfinnas lagstöd för landstingen all bistå utländska studerande. Skälenför regeringens bedömning: Lagen om räll för kommun atl bistå utländskastuderande ger kommuner och landsting befogenhet att vidta åtgärder i syfte atlunderlätta vistelsen och främja välfärden och trivseln för dem som i anslutningtill svenskt utvecklingsbistånd vistas där för studier eller annan utbildning.Befogenheten gäller således socialt eller kurativt betonade åtgärder för att tahand om stipendiater men inte rena penningstipendier. Enligtregeringens mening finns del även i fortsättningen etl behov av särskiltlagstöd för kommunala insatser när del gäller bistånd till utländskastuderande. a. när det gäller studerande från finnsdet ett klart intresse i kommuner och landsting av atl kunna göra sådanainsatser. Regeringensbedömning: Lagen (1985:1052) om rält för kommuner och landstingskommuner attvidta bojköttålgärder mot ändras inte. Kommitténsbedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästanalla remissinstanser godtar kommitténs bedömning. En kommun anser att lagenbör ändras för att möjliggöra för en kommun att inte sluta avtal med företagsom har affärsrelationer, investeringar eller handel med . Skälen för regeringensbedömning: Lagen om rätl för kommuner och landstingskommuner atl vidta bojkottåtgärdermot innebär att kommuner och landsting får vidta solidaritelsaktionermot den sydafrikanska aparlheidpolitiken genom all i samband med upphandlingbojkotta varor och tjänster med sydafrikanskt ursprung. ilinje med den av riksdag och regering beslutade Sydafrikapolitiken. Prop.1990/91:117 Någon risk för atl kommunernas och landstingens beslut skall kommai konflikt med den svenska utrikespolitiken föreligger således inte. svenska Sydafrikapoliliken finns däremot inga inslag av bojkott motutländska eller svenska företag enbart av det skälet att de har ägarin-Iresseni eller direkta eller indirekta affärsrelationer med . Enligtregeringens mening bör sanklionsåtgärder mot vara enhetliga.Det är således inte rimligt att gå längre när det gäller kommuners ochlandstings befogenhet atl vidta bojköttålgärder än vad som gäller för statligamyndigheter och i övrigt enligt den svenska Sydafrikapolitiken. 7 Ekonomiska konsekvenser av regeringens förslag Förslagettill en ny kommunallag har som ett bärande tema att kommunerna och landstingenskall få vidgade möjligheter alt bestämma om i vilka former de skall bedrivasina verksamheter. De får större frihet att organisera nämnderna. Utrymmet föratt delegera beslutanderätt från fullmäktige till nämnderna blir slörre.Nämnderna får i ökad utsträckning föra över befogenheter till de anställda. Fullmäktigesövergripande målstyrning av verksamheten underlättas. Del sker bl. a. genom altfullmäktige får nya instrument för att följa upp de mål och riktlinjer som defastställt samt för att utvärdera resultatet av nämndernas verksamhet både frånekonomiska och kvalitativa utgångspunkter. Nämnderna får i sin tur bättreförutsättningar att styra sina förvaltningar och att stimulera personalen genomatl ge dem ökat ansvar och större befogenheter. Detaljregleringenav fullmäktiges och nämndernas arbetsformer minskas. Endast de grundlägganderegler som behövs av demokratiska skäl behålls. Sammantagetger den nya lagen kommunerna och landslingen betydligt bättre föruisäiiningarän tidigare all förnya och effektivisera verksamheten. Genom atl kommunernaoch landslingen får en ökad självbesläm-manderäll får de också etl störreansvar för de nödvändiga rationaliseringarna. Regeringenanser således att den nya kommunallagen som helhet ger möjlighet till nyalösningar som kan innebära ell bättre resursutnyttjande och kostnadsbesparingari den kommunala verksamheten. Enfråga vill vi uppmärksamma särskill i della sammanhang. Del gäller vårt förslagom rätl för de förtroendevalda att få skälig ersältning för den arbelsinkomslsom de föriorar när de fullgör sina uppdrag. Fullmäkligefår slor frihet atl bestämma om hur ersällningssyslemet skall utformas och att schablonisera ersättningarna. Förslaget innebär vidare alt de arvoden som kommunerna och landslingen betalar till sina förtroendevalda skall renodlas och i fortsättningen endasl ulgöra ersätt ning för det arbete som är förenat med uppdragen. Delta medför att de kommuner och landsting som har vägt in en ersätlning för inkomstbortfall i arvodena har anledning att ompröva dem. Förslaget ger således grund för en sänkning av arvodesnivån i sådana fall. 10 1990/91. Eftersom vi också föreslåratt den nuvarande friheten för fullmäklige atl bestämma om arvoden'och andra ersättningar skall bestå, innebär försla get all kommunerna och landslingen i slor utsträckning själva råder över vilka kostnader de förtroendevaldas ekonomiska.förmåner kommer atl medföra. Eventuella kostnadshöjande effekter av förslaget torde därför kunna hållas på en relativt begränsad nivå. De måsle också vägas mot det övergripande intresset av att kunna underlätta rekryteringen till de kom munala förtroendeuppdragen. Ienlighet med vad som har anförts har inom upprättatsförslag till 2.lag om rätt för kommuner,landsting och kyrkliga kommuner att lämna internationell katastrofhjälp ochannal humanitärt bistånd, 3.lagom ändring i lagen(1978:234) om trafiknämnd, 4.lagom ändring i hälso-ochsjukvårdslagen (1982:763), ( . 5.lag om ändring ihälsoskyddslagen (1982:1080), 6.lag om ändring i tandvårdslagen(1985:125), 7.lag om ändring i lagen(1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m. 8.lag om ändring iräddningstjänsllagen (1986:1102), 9.lag om ändring i plan- ochbygglagen (1987:10), 10. lagom ändring i lagen (1990:1465) om ändring i hälso- och sjuk vårdslagen (1982:763). Förslag3 har upprättats i samråd med , förslag 4 7 och 10i samråd med socialdeparlemenlel, förslag 8 i samråd med försvarsdepartementetoch förslag 9 i samråd med . 9 Specialmotivering: förslaget till kommunallag Indelningi kommuner och landsting m. m. 1§ är indelat i kommuner och landsting. Dessa sköter påden kommunala självstyrelsens grund de angelägenheter som anges i denna lageller i särskilda föreskrifter. Paragrafens första styckemotsvarar I kap. I § första meningen KL. Med landsting avses bådedet geografiska området och den juridiska personen. I paragrafen har begreppet"självstyrelse" förts in. Detta är en nyhet. Som framgår avavsnitt 4.1.1, uttrycker principen om självstyrelse atl kommuneroch landsting själva skall bestämma inom respektive område. Av lagtextenframgår att även de angelägenheter som följer av särskilda bestämmelser skallskötas på den kommunala självstyrelsens grund. Principen om kommunalsjälvstyrelse avser alltså hela den kommunala verksamhelen. 2§ Varje landsling omfattar ett län, om inte något annal är särskiltföreskrivet. Paragrafen,som motsvarar I kap. 1 § andra stycket KL, behandlar sambandet mellanlänsindelning och indelningen i landsting. Förnärvarande står tre kommuner utanför landstingsindelningen, nämligen Gollands,och kommuner. Atl detta inte ändras genom den nya lagen framgårav punkt 4 i övergångsbestämmelserna. 3§Föreskrifter om indelningsändringar finns i lagen (1979:411) om ändringar iSveriges indelning i kommuner och landsling. Föreskrifter om kommunalförbundfinns i kommunalförbundslagen (1985:894). Föreskrifterom den kommunala organisationen under krig eller krigsfara finns i lagen(1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna ochdomstolarna under krig eller krigsfara m. m. Paragrafen,som motsvarar 1 kap. 1 § tredje stycket KL, innehåller en upplysning om viktigabestämmelser som finns i några andra lagar. Ennyhet är hänvisningen i andra stycket om vad som gäller för kommuner ochlandsting under krig eller krigsfara. 4§ Medlem av en kommun är den som är folkbokförd i kommunen, äger fasl egendomi kommunen eller är taxerad till kommunalskatt där. Medlem av ettlandsting är den som är medlem av en kommun inom . Medlemskapsbestämmelsenhar med några språkliga justeringar till sitt innehåll förts över från I kap. 3§ KL. Av avsnitt 4.1.2 framgår skälen till varför regeln har behållitsoförändrad i sak. Faslighelsinnehav somgrund för medlemskap har numera, efter vissa taxeringsreformer, främstbetydelse för juridiska personer och ägare av fritidsfasligheler samt för detallmänna som fastighetsägare. Kommunernas och landstingens befogenheter 1 § Kommuner ochlandsling får själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse somhar anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmaroch som inte skall handhas enbart av staten, en annan kommun, etl annatlandsting eller någon annan. Paragrafeninnehåller den grundläggande bestämmelsen om kommunernas och landstingensallmänna kompelens. Den motsvarar 1 kap. 4 § första stycket KL. Föralt kommunerna och landstingen själva skall få ha hand om en angelägenhet krävsatt det är av allmänt intresse alt så sker. Om det med hänsyn tillarten av elt visst ändamål anses vara ett allmänt intresse atl en kommun ellerell landsling främjar etl visst ändamål, är de berättigade till detta, även omåtgärden kommer bara en mindre del av kommunens eller område ellerett mindre antal av medlemmarna direkt till godo. Allmänintresset förutsätteralltså inte att ett kvantitativt betydande behov är för handen.Allmänintresset får bedömas med utgångspunkt i om det är lämpligt,ändamålsenligt, skäligt osv. alt kommunen eller befattar sig medangelägenheten. I bestämmelsen ligger ellprincipiellt förbud mot atl ge understöd ål enskilda, eftersom det i regel inlekan vara elt allmänt intresse atl sådant understöd lämnas. Undanlag från förbudel allge underslöd åt enskilda finns i viss speciallagstiftning. Del har diskuterats om delfaller inom den kommunala kompetensen att ge bidrag till fackligaorganisationer för atl anlita s.k. arbetslagarkonsul-ter. Frågan har regleratsi flertalet medbestämmandeavtal, men ännu inle på det kommunala området. Delfinns inget i kommunallagen som direkt hindrar atl en kommun träffar avtal meden facklig organisation om de allmänna anställningsvillkor som skall gälla förkommunens anställda. För framliden kan manräkna med stora förändringar inom den kommunala verksamheten med bl.a.besparingar, rationaliseringar, produktivitetsutveckling och diskussioner omalternativa former för drift och produktion i egen eller alternativ regi. Detmåste vara ett gemensamt arbetsgivar- och arbetslagarinlresse atl utvecklingensker med stöd av etl brett och säkert utredningsunderlag. Etl inslag i dellakan vara del arbete som kan utföras av särskilt anlitade arbetslagarkonsulter.Utgångspunkten måste vara att det finns etl allmänt intresse av att sådanaarbeten kan komma till stånd. Kommunernas och landstingens befogenheter alt geekonomiskt stöd får bedömas med beaktande av arbetets inriktning, omfattningoch allmänna betydelse för ett kommunalt utvecklingsarbete. Allmänt måste ocksåi delta sammanhang beaktas att kommunalförvaltningen är politiskt styrd pådemokratisk grund (jfr prop. 1975/76:105 bilaga 2 s. 150-152). Bestämmelsenger också ullryck ål lokaliseringsprincipen. grunden alt en kommunalåtgärd måste vara knuten till kommunens eller egna område ellerdess invånare för att den skall anses som laglig. Principen är emellertidförsedd med viktiga modifikationer som hänger samman med befolkningensrörlighet och ofullkomligheter i kommunindelningen. Del är således inget somhindrar all en kommun engagerar sig i markinnehav och anläggningar inom enannan kommuns område för exempelvis vägtrafik, flygtrafik, friluftsliv,eldistribution o. d. förutsatt atl dessa anordningar behövs för den egnakommunen. Inle ens riksområdetrepresenterar någon i sammanhanget undantagslös geografisk begränsning förkommunala insatser. Omständigheterna kan vara sådana att en kustkommun kan gebidrag till etl utländskt färjerederi. Vidare har ett landsting ansetts kunnahyra fritidsbosläder i i avsikt bl. a. att på så säll få en jämnarespridning av-personalens semestrar. Slutligen följer avbestämmelsen atl kommuner och landsting inte själva får ha hand om sådanaangelägenheter som ankommer enbart på staten, en annan kommun, ett annatlandsting eller någon annan alt handha. Påvissa verksamhetsområden sammanfaller dock kommunernas och landstingenskompetens. Detta gäller t.ex. på kulturens område och på kommunikationsområdet.1 sådana fall är det inget som hindrar att såväl kommuner som landsting tar sigan angelägenheter av samma slag. Gränserna för uppgiftsfördelningenmellan olika offentliga organ har i viss mån mjukats upp genomsärskild lagstiftning. Det gäller bl.a. i fråga om omsorgerna om psykisktutvecklingsstörda och äldreomsorgen. 2 § 'Kommuner ochlandsting skall behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skälför något annat. Paragrafen ger uttryck åtlikställighetsprincipen. Principen harl rättspraxis förklarats innebära attdet inte är tillåtet för kommuner och landsting att särbehandla vissa kommunmedlemmareller grupper av kommunmedlemmar på annal än objektiv grund (RÅ 1975 Ab 313,1979 Ab 404). För atl särbehandlingen skall strida mot likställighelsprincipenskall det vara fråga om en "obehörig" särbehandling (RÅ 1977 ref 55). Det krävs således altkommunerna och landslingen skall iaktta objektivitet och rättvisa i sinbehandling av kommunmedlemmarna. Innebörden av detta kan vara olika inomolikaverksamhetsområden. I princip ger kravet på enobjektiv och rättvis likabehandling av kommunmedlemmarna inle heller utrymmeför någon inkomstfördelande verksamhet. Sådan verksamhet ingår inte i enkommuns eller elt landstings allmänna kompelens. Denna begränsning äremellertid i stor utsträckning bortkopplad genom speciallagar, t.ex.socialtjänstlagen (1980:620, omtryckt 1988:871, ändrad senast 1990:1527). Å andra sidan innebär intelikställighetsprincipen ett absolut förbud mot att en kommun eller etllandsting vid ett visst tillfälle tillhandahåller anläggningar eller tjänstersom bara kommer vissa medlemmar i kommu- nen eller tillgodo. Grundprincipen är dock att kommunen eller senare bereder ävenandra medlemmar samma nyttigheter. Är det fråga om en starkt decentraliseradorganisation, t.ex. alt en kommun har heltäckande kommundelsnämnder, är detofrånkomligt att det kan uppstå variationer i fråga om servicenivå rnellanolika kommundelar. Likställighelsprincipen kräver dock en objektiv och rättvisbehandling av alla kommunmedlemmar när det gäller myndighetsutövande uppgifter. Likställighetsprincipengäller bara gentemot kommunens eller egna medlemmar. Dessutomkrävs det för principens tillämplighet alt kommunen eller träder idirekt kontakt med sina medlemmar i denna deras egenskap. Sålunda gällerprincipen inte när en kommun eller ett landsting anställer personal, köpereller säljer fastigheter etc. 3§ Kommuner och landsting får inte fatta beslut med tillbakaverkande krafl somär till nackdel för medlemmarna, om det inte finns synnerliga skäl för det. Paragrafeninnehåller en föreskrift som ger uttryck för det förbud mot beslut medretroaktiv verkan som enligt praxis finns på del kommunala området. Förbudet gäller vid sidanom det principiella förbud mot retroaktiv lagstiftning i fråga om skatter ochstatliga avgifter som finns i 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen. Detkommunala retroaktivitetsförbudet innebär alt en kommun eller elt landstinginte har rätl att retroaktivt återkalla förmåner för medlemmarna eller att medretroaktiv verkan besluta om nya eller förhöjda pålagor för dem. Principen haraktualitet främst i fråga om taxebeslut. Möjligheten alt göraundantag från retroaktivitetsförbudet skall tillämpas med myckel storförsiktighet. En viss relroaktivitet har godtagits av praktiska skäl,åtminstone om det rör sig om (jfr räUsfallenRÅ 19852:19 och RÅ1987 ref 41). 4§ Om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter på vissaområden finns det särskilda föreskrifter. Idenna paragraf upplyses det om atl det på vissa områden finns särskildaföreskrifter om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter.Därmed åsyftas dels de s.k. smålagar som innehåller kompetens-utvidganderegler, dels de speciallagar som finns exempelvis beträffande skolorna,samt hälso- och sjukvården. 5§ Om kommunernas och landstingens rätt atl meddela föreskrifter och att förskötseln av sina uppgifter ta ut skall finns del föreskrifter iregeringsformen. Debestämmelser i regeringsformen som åsyftas i paragrafen är 1 kap. 7 § samt 8kap. 3, 5, 7, 9 och 11 §§. 6§ landsling får ha hand om sådana angelägenheter inom en delav som kommunerna där egentligen skall sköta, om det finns etlbetydande behov av samverkan och delta inte kan tillgodoses på något annalsätt. Paragrafenmotsvarar 1 kap. 4 § andra stycket KL utan skillnad i sak. Särskiltom näringsverksamhet m. m. 1§ Kommuner och landsting får driva näringsverksamhet, om den drivs utanvinstsyfte och går ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar ellertjänster åt medlemmarna i kommunen eller . 8§ Kommuner och landsting får genomföra åtgärder för att allmänt främjanäringslivet i kommunen eller . Individuelltinriktat stöd till enskilda näringsidkare får lämnas bara om det finnssynnerliga skäl för det. Dessa paragrafer geruttryck för kommunernas och landslingens kompelens i näringslivsfrågor. I 7 §har dessutom tagits in en bestämmelse som ger uttryck för förbudet mot attdriva spekulativa förelag. Förbudel innebär att en kommun eller etl landstinginte får inlåta sig på företag som har lill syfte att ge kommunen ellerlandstinget en ekonomisk vinst. Syftet med den näringsverksamhetsom kommunerna och landstingen får bedriva enligt 7 § skall vara att betjäna deegna medlemmarna. Ingenting hindrar emellertid att anläggningarna ellertjänsterna i praktiken också utnyttjas av andra än kommunmedlemmar. Vidare ärdet inget som hindrar att kommunerna och landstingen bildar egna internföretagsom enbart betjänar kommunen eller , t. ex. ett internt städbolag. Om en kommun eller ettlandsting i sin ordinarie verksamhel, t.ex. inom det kommunaltekniska området,har fått fram en immateriell produkt, bör kommunen eller somupphovsman kunna utnyttja upphovsrätten fullt ut. Det får ses som en bieffektlill det utvecklingsarbete som kommunen eller gör för den egnaverksamheten. Det finns inte någon klarskiljelinje mellan vad man brukar kalla den kommunala sektorn och det som idagligt tal betecknas som näringslivet. Kommunerna och landstingen har en heltoomtvislad rätt att engagera sig i en rad verksamhetsgrenarsom vanligen ses som en del av näringslivet. 1990/91:117 hör t.ex.verksamheter inom kommunikationsväsende och energiförsörjning. Sådanaverksamheter kallas ofta sedvanlig affärsverksamhet. är dettydligt atl del finns ell stort område av näringslivet som av tradition ärförbehållet den enskilda företagsamheten. Denna del av näringslivet brukarbenämnas del egentliga näringslivet. Inom denna sektor får kommunerna ochlandstingen inte driva verksamhet eller göra andra ingripanden annat än undermycket speciella förhållanden. Kommunernaär på olika sätt involverade i verksamheter genom vilka de mol betalning görolika slags prestationer till allmänheten i kommunen. Tyngdpunkten ligger oftai alt tillhandahålla kollektivanläggningar eller kollektivanordningar av olikaslag. Åtskilliga verksamheter kan hänföras till kommunikationsväsendet. Exempelpå sedvanlig affärsverksamhet är bostadsföretag, tvälterier, el-, gas-och värmeverk, renhållningsverk, fryserier, saluhallar, slakthus,parkeringsanläggningar, buss-, spårvägs- och sjötrafikförelag, hamnar,flygplatser saml rörelser för att tillhandahålla idrottsarenor och olikafritids- och nöjesanläggningar. Inomdet egentliga näringslivet får kommuner och landsting i princip endast vidtaåtgärder som allmänt främjar näringslivet i kommunen eller . Enallmänt näringsfrämjande åtgärd kan vara all tillhandahålla mark eller tekniskservice till företagen. Hantverkelsoch den mindre industrins behov av lokaler kan tillgodoses under förutsättningatl verksamheten inriktas på förelagarkollektivel i allmänhet. Individuelltanpassad lokalhållning åt enstaka industriföretag faller dock utanförkompetensen. Kommunalaengagemang i utställningar, mässor och annan kollektiv marknadsföring kantillåtas. Av8 § andra stycket framgår att kommunala ingripanden av individuell natur endasttillåts om det finns synnerliga skäl för del. Här följer några exempel på vadsom kan tillåtas. Omen viss verksamhet, trots atl den normalt faller utanför den kommunalakompetensen, har en anknytning till redan befintlig och erkänd kommunalverksamhet kan det te sig opraktiskt eller verklighetsfrämmande atl inletillåta verksamheten. Några praktiska exempel är stuveriverksamhet i kommunägdahamnar, förädling och försäljning från kommunägda gruslag samt försäljning avplantskoleväxler från stadsträdgårdar.