prop · GE03121 · 1990-12-31 00:00:00 — Försök börockså genomföras i primärvärdsomräden med landstingskommunalt huvudmannaansvarför primärvården. Dessutom bör försöksverksamhet även övervägas där denfinansiella samordningen läggs på någon eller några försäkringskassor. Viktigainslag i försöken bör således vara att ansvaret för produktion och fmansieringskiljs ät. Bådeinom hälso- och sjukvården och hos försäkringskassoma pågår utvecklingsarbeteför att effektivisera värden, aktivera rehabiliteringen och samordnaresursinsatserna hos olika huvudmän. Det finns också mänga idéer om utvecklinginom dessa områden. Det är angeläget att ta tillvara dessa idéer och skaparättsliga fömtsättningar att pröva vissa av dem för att underlätta en önskvärd,förbättrad samordning mellan , hälso- och sjukvården samtsocialförsäkringen. Denav beslutade ändrade ansvarsfördelningen inom äldreomsorgen m.m.(prop. 1990/91:14, SoU9, rskr. 97) samt mina nu framlagda förslag är uttryck försträvandena mot en bättre samordning av och hälso- ochsjukvården. Den försöksverksamhet som beskrivs i detta avsnitt och iregeringsskrivelsen (skr. 1990/91:50) är ytterligare steg pä väg mot en sådansamordning och där dessutom socialförsäkringen involveras. Förutsättningar för försök med samordning mellan hälso-och sjukvård och socialförsäkring Viden bedömning av möjlighetema att på försök pröva olika former av fmansiellsamordning mellan socialförsäkringen och hälso- och sjukvården måste beaktasatt den författningsmässiga regleringen av resp. system skiljer sig åt, bådevad avser verksamheter/förmåner och den finansiella basen för resp. utgifter. Hälso-och sjukvården regleras genom hälso- och sjukvårdslagen som i allmänna termeranger övergripande mål för och krav pä verksamheten och det ansvar som vilar påsjukvårdshuvudmännen. Den som blir sjuk eller skadad skall erbjudas en godvård. Medicinskt förebyggande åtgärder skall vidtas. Socialförsäkringsförmånemaregleras främst genom lagen (1962:381) om allmän försäkring, som direkt angerde försäkrades rätt till ersättning vid bl.a. sjukdom, ålderdom m.m. Denna rältgäller lika över hela landet. Syftet är främst att inom ett försäkringssystemge den som drabbas av sjukdom m.m. en ekonomisk trygghet. Hälso-och sjukvärdens ekonomiska ramar styrs av sjukvårdshuvudmannens beslut omkommunal utdebitering, statsbidragens storlek och omfattningen av överföringarfrån den allmänna sjukförsäkringen samt av de vårdavgifter som tas ut. Försocialförsäkringen bestäms utgifternas storlek av det antal försäkrade som ärberättigade till de lagfästa förmånerna. Försäkringsutgiftema finansieras delsav socialavgifter, dels av allmänna skattemedel viastatsbudgeten. De olika socialavgiftemas an- Prop. 1990/91:121 vändning ärbestämd i lagen (1981:691) om socialavgifter. Definansiella incitamenten i försöksverksamheter av det slag som jag här åsyftarmåste analyseras noggrant. Gmndema för socialförsäkringens fördelning ochutnyttjande måste utformas på sådant sätt att en så effektiv kostnadskontrollsom möjligt uppnås i de olika försöken. Deavsedda försöksverksamheterna för att få till stånd en ökad finansiell samordningmellan hälso- och sjukvärden resp. socialförsäkringen torde komma att krävariksdagsbeslut innefattande särskild lagstiftning om försöksverksamhet. Merbegränsade försök bör dock kunna ske inom ramen för gällande lagreglering. Deavsedda försöken bör utgå från principema i hälso- och sjukvårdslagen om värdpå lika villkor och från den rätt till ersättning som följer av lagen om allmänförsäkring. 4.3 Den praktiska uppläggningen av försöken Regeringenhar, mot bakgrund av den tidigare nämnda skrivelsen till , i samrådmed , , ochFörsäkringskasseförbundet, inbjudit samtliga landsting, konununer och allmännaförsäkringskassor att anmäla sitt intresse av att delta i denna försöksverksamhet.Syftet med inbjudan är a)att kartlägga var i landet detfinns intresse för och en samsyn mellan berörda huvudmän att delta i försök, b)att inventera praktiska altemativoch idéer som skulle innebära en finansiell samordning mellan hälso- ochsjukvården och socialförsäkringen samt i förekommande fall med socialtjänstensamt c)att få ett underlag förbedömning av de lagstiftningsåtgärder och andra insatser från statsmaktemassida som skulle krävas för försöksverksamheter av olika slag. Försökavses kunna inledas . Beroende pä uppläggningen kan de komma attpågå under tvä eller tre är. Eventuellt kan försöksverksamheten begränsas tilldel av kassans/sjukvårdshuvudmannens område, såsom ett eller flera primärvärdsomräden. Ettantal landsting och konununer har redan - med utgångspunkt i regeringensskrivelse till föna året - anmält intresse av att medverkai den aviserade försöksverksainheten. Detär landstingen i , , och och länsom bar kommit in med mer eller mindre omfattande och konkreta förslag om attfä bedriva försöksverksamhet mellan sjukvården/och socialförsäkringen/försäkringskassan.Vidare har allmänna försäkringskassa och landstinggjort en gemensam framställning om att få bedriva försök som syftar till bättresamordning av sjukvårdens och sjukförsäkringens resurser i ett mindresjukvårdsdistrikt inom landstingsområdet. Det kan också nämnas att Bräckeoch kommuner anmält sitt Prop. 1990/91:121 intresse av att delta iförsöksverksamhet inom området socialtjänst, sjukvård och socialförsäkring. Dessaförslag kommer att beredas närmare inom tillsammans medövriga förslag som kan komma in med anledning av utsänd intresseanmälan. Enfömtsättning för deltagande i denna försöksverksamhet är att berörda huvudmänär överens om värdet av att delta och den uppläggning som skall följas. Det ärviktigt att försöksverksamheten planeras gemensamt av de olika huvudmännen. Undervåren 1991 kommer att övervägas vilka landsting, primärkommuner ochförsäkringskassor som kan komina i fråga för försöksverksamhet. De konkreta försöksuppläggningamablir sedan föremål för fortsatt planering och överläggningar med de huvudmänsom skall delta. Därefterplaneras att i en proposition lägga fram förslag till denlagstiftning som behövs för att genomföra försök enligt olika modeller. Isamband härmed tas även ställning till vilka områden som skall ges möjlighetatt starta försöksverksamhet med finansiell samordning mellan socialförsäkringoch hälso- och sjukvård. Ienlighet med vad som anförts i avsnitt 3 har inom socialdepartementetupprättats förslag till lag om försöksverksamhet med primärvård. Medhänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag att regeringen föreslärriksdagen att 1.godkänna de riktlinjer jagförordat för försöksverksamhet med primärvård (avsnitt 3.1-3.3), 2.anta förslaget till lag omförsöksverksamhet med primärvård. Vidarehemställer jag att regeringen bereder tillfälle att ta del av vad jaganfört om 3. uppföljningoch utvärdering av försöksverksamhet med primärvård (avsnitt 3.5), 4. försöksverksamhet med finansiell samordning mellan hälso-och Prop. 1990/91:121 sjukvården och socialförsäkringssystemet (avsnitt 4). Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch beslutar att genom proposition förelägga vad föredraganden anförtför de åtgärder och de ändamål som hon hemställt om. Utvecklingenav primärvården """P-1990/91:121 Denöppna vården i ett historiskt perspektiv Primärvården,med det vidsträckta innehåll vi vill ge den, har gamla anor i . Denöppna offentliga läkarvården har sin upprinnelse i tillkomsten av det svenska medicinalväsendetunder andra delen av . etablerades "Collegium medicomm",föregångaren till . infördes de första förordningar, somreglerade provinsial- och stadsläkarnas verksamhet i och då även iFinland. Provinsialläkama skulle arbeta pä landsbygden och stadsläkarna istäderna. Destatligt anställda provinsialläkama hade ett brett ansvarsområde, vilket ocksåutmärker dagens primärvård. Som exempel kan nämnas vad som stadgades 1822 (8 §): "Utomdenna skyldighet, att biträda de sjuke inom distriktet, som hans hjelp anlita,bör provinsialläkaren äfven fästa sin uppmärksamhet på allt, som kan bidragaatt bibehålla innevånarnas helsa, samt pä allt, som för helsan kan medföra skadeligeföljder. Han bör för detta ändamål "*noga kännedom om sitt distrikt till dess medicinskt topografiskabeskaffenhet, särskilda folkkynne och lefhadssätt, allmogens boningshus, dessbaras fysiska uppfostran, allmänt bmkliga huskurer m.m... * Varauppmärksam på beskaffenheter av allmogens diyck och födo ämnen ... * Anmälaförhållandet (vid risk för missväxt, farsoter och skada) hos landshövdingen, för att genom dess åtgärd och allmänna kungörel ser ännu kraftigare avböja hvad för innevånares helsa kunde vara av menligt inflytande." Omden nämnda instmktionen omarbetades till modera språkdräkt skulle den i principkunna fungera också . Kännetecknandeför det gamla provinsialläkarsystemet var att dess läkare arbetade ensammaeller med mycket litet av biträdande personal. kunde vissasjukhusplatser stå till förfogande. Hembesök var ett betydande inslag iverksamheten. Läkama använde också sin kunskap, sina iakttagelser ocherfarenheter, inte minst av social och omgivnings-hygienisk natur, i ett aktivtarbete för att förbättra hälsoläge och livsvillkor i sina distrikt. Medverkani kommunala nämnder/organ var i dessa sammanhang av stor betydelse. Antaletläkartjänster var fram till 1900-taIet mycket begränsat. år1700 fanns endast nio sådana läkare i landet (inkl. ). I början av ISOO-taletuppskattades antalet läkare i till cirka 300. I med dess 75000 invånare arbetade cirka 60 läkare och i övriga städer uppskattningsvis 20.Ute i landet där av befolkning»! bodde, fanns sammanlagt 37 läkare,dvs. en eller två i varje län. Provinsialläkarsystemetfungerade väl - med lämpliga administrativa Prop. 1990/91:121 justeringar -fram till efter . Det fanns då över 800 Bilaga 1provinsialläkare samt stads- och stadsdistriktsläkare i landet. Dessutom hadeprivatläkare börjat etablera sig, huvudsakligen i de största städeriia. Antaletuppskattades till drygt 500. Isamband med den stora författningsreformen och att nya kommunallagar tillkompå inrättades landstingen. Dessa fick ansvaret även förkroppssjukhusen. Därefter och framförallt första decennierbörjade en stark expansion av dessa sjukhus. Det kan dock konstateras attantalet läkare vid sjukhus och andra vårdinrättningar för sluten vård ända framtill var mindre än det antal läkare som var verksamma utanförsjukhus. Vidtiden för det började behovet av en reformering av den öppnasjukvården att diskuteras. I en utredning som genomfördes av medicinalstyrelsenunder dess dåvarande chef , Den öppna läkarvården i riket (SOU 1948:14),presenterades en rad radikala förslag. Gmndtanken var att skapa s.k.hälsocentraler, som var avsedda för både sjuka och friska och som skulleomfatta såväl sjukvårdens öppna mottagningar och friståendetjänsteläkarmottagningar som centra för både specialiserad och allmänmedicinsköppenvård. Andraförslag var bl.a. att: -landstingen skulle hahuvudmannaskapet för öppen värd vid deras sjukhus, -landstingen skulle upprätta enöversiktlig "stomplan" för all öppen vård inom landstingsområdena, -en snabb utbyggnad skulle skeav öppen psykiatrisk vård och psykiatriska bam- och vuxenavdelningar vidcentrallasaretten, -antalet provinsialläkare skulleutökas i en enhetlig organisation, -formella möjligheter till förebyggandehälsovårdsåtgärder skulle erbjudas inom den öppna vården. Utredningensmajoritet uttalade sig principiellt för en kostnadsfri sam-hällsdriven hälso-och sjukvård. Samhälletshälsocentraler skulle enligt förslaget innehålla tillräckligt mänga läkare föratt ge öppen hälso- och sjukvård åt hela befolkningen. Men valet att sökaprivatsjukvård skulle vara fritt. Förslaget,som väckte starkt motstånd både från landstings- och läkar-håll, kom inte attrealiseras. I stället ägnades krafterna åt att införaden allmänna sjukförsäkringen (1954). påbörjades också enkraftig expansion av sjukhusvården. Långtidssjukvården (kronikervården)inordnades under landstingens huvudmannaskap . Den högspecialiseradesjukvården koncentrerades till regionsjukhus. Landet delades in i sjusjukvårdsregioner (1960). fördes även den psykiatriska sjukvården överfrån staten till landstingen. Meden aUtmer växande tilltro, nästan övertro, till medicinska behandlingslösningarpå flertalet hälsoproblem som det rådde en stor brist på läkare genomen alltför låg utbildningskapacitet kom den statligaöppenvårdsorganisationen att försvagas och nästan Sjukhuskarriärenblev prestigefylld, medan det var svart att Prop. 1990/91:121 rekryteraläkare till öppen värd. Den gamla tidens hemsjukvård genom Bilaga 1 hembesökhos patienten och dennes familj minskade kraftigt. Densnabba utvecklingen av sjukhusväsendet väckte krav på genomgripande reformer.Det statliga huvudmaimaskapet för viktiga delar av sjukvården blev föremål fören kritisk debatt. En kommitté för översyn av hälso- och sjukvärden i riket ()fick i uppdrag att göra en bred genomgång. Den fann snart att den måstebegränsa sitt uppdrag och offentliggjorde betänkandet Hälsovård ochöppen sjukvård i landstingsområdena (SOU 1958:15). Utredningen föreslog enhuvudmannaskapsreform för provinsialläkarväsendet. Som motiv angavs att statenvar en försumlig huvudman, som befann sig på för stort administrativt avståndfrån fältet, att det behövdes en rationell arbetsfördelning mellan sjukhusenoch den öppna vården, att mera öppenvård skulle minska behovet av sjukhusutbyggnadoch att en bättre planering av olika värdinrättningar skulle följa av reformen.Förslagen innebar alltså en försiktig omstmkturering i samma riktning somförslaget om hälsocentraler från är 1948 men med en öppenvård helt friståendefrän sjukhusen. ÖHS-kommitténsförslag om den öppna hälso- och sjukvärden kom inte att realiseras i sinhelhet. Huvudmannaskapet för provinsialläkarväsendet överfördes dock år 1963från staten till sjukvärdshuvudmäimen. Genom denna reform, mentalsjukvårdsreformenår 1967 samt besluten om huvud-mannaskapsförändringar för Akademiska sjukhuseti och i kom vid inledningen av1980-talet så gott som all hälso- och sjukvård att ligga underlandstingskommunalt huvudmannaskap. Undertrycket av åsikten om stordriftens fördelar centraliserades den öppnaakutservicen under jourtid till några fä platser i de flesta landsting. Närservice,närkontakt och lokalkunskap tunnades snabbt ut. Många patienter med problem,som den tidigare provinsialläkaren själv eller med stöd av distriktssköterskanklarade av i hemmen eller på öppenvårdsmot-tagningama hänvisades till sjukhuseller värdinstitutioner. Trotsde diskussioner som pågått initierades inte nägra innehällsmässigaförändringar av den öppna hälso- och sjukvården förrän i slutet av 1960-talet.Dä presenterade detaljerade riktlinjer för den öppna vårdensorganisation och utveckling i sin rapport principprogram om öppen vård(redovisar 3/1968). I denna förordades en snabb utbyggnad av gmppläkarmottagningar(värdcentraler), vid vilka även olika specialistläkare skulle kunna engageras.För att öka kapaciteten i en situation med läkarbrist pekade socialstyrelsenockså pä behovet av personal med andra kompetenser. Rapportenbehandlade även möjlighetema att förkorta medelvårdtiderna vid akutsjukhusenoch att minska behovet av sluten vård genom en effektiviserad och utbyggdöppenvård med god tillgäng till utredningsresurser vid laboratorier ochröntgenavdelningar. Som altemativ till sluten värd fördes även fram möjlighetertill dagvård, hemsjukvård och patienthotell. Behovet av samverkan medsocialvården underströks och samlokalisering Prop. 1990/91:121 av värdcentral, socialvård, apotek m.m. förespråkades. Iöverensstämmelse med riktlinjema i öppenvärdsprogrammet beslöt år1969 att i samband med en läkamtbildningsreform dels godkänna inrättandet av envidareutbildningslinje för läkare i öppen vård, dvs. det som senare kom attkallas allmänmedicin, dels att förstärka grundutbildningen av läkare i dettaämne. I den fortsatta fördelningen av platser för läkare under vidareutbildningborde, ansåg , särskild uppmärksamhet ägnas behovet avutbildningsplatser i allmänmedicin. Islutet av påbörjades inom ett arbete med att se överstrukturen för den framtida hälso- och sjukvärden. I detta arbete, som kom attkallas Principprogram för hälso- och sjukvård inför 80-talet (HS-80socialstyrelsen anser 1976:1), utmejslades en primärvärdsfunktion som en tydligbas i den svenska hälso- och sjukvärdsstmkturen. Hämt-över skulle det finnaslänssjukvård och regionsjukvård. Vikten av en bred syn pä hälso- och sjukvårdbetonades. Som en gmnd för denna drevs frågan om gemensamma geografiskabetjäningsområden för primärvård och socialvård. Tankegängama frän förslagi principprogrammet för öppen vård om en stmkturerad kontakt med socialvårdenberördes dock inte av HS-80. Vare sig hälso- och sjukvårdens ellersocialvårdens företrädare var då redo att gå in i ett formellt samarbete. Föratt driva på frågan om samarbete mellan primärvården och socialvården införderas fortsatta utveckling och utbyggnad bedrev de häda kommunförbunden,och Spri ett gemensamt utredningsarbetet. Resultatet av dettaarbete presenterades i form av olika rapporter inom ramenför projektet - äldreomsorg - samverkan. Innehålleti primärvården och dess avgränsning Iarbetet med hälso- och sjukvärdens strukturfrågor har, främst under de senasteårtiondena, primärvården som begrepp, funktion, organisation och geografiskenhet utvecklats. Isocialstyrelsens principprogram för öppen värd (1968), SPRI rapport 14/72 samtsocialstyrelsens remissupplaga med förslag till principprogram för hälso- ochsjukvärden inför 80-talet (1973) angavs primärvärdens funktion i huvudsak varaatt svara för patientemas förstahandskontakt med hälso- och sjukvärden och attansvara för hälsotillståndet hos befolkningen inom ett givet geografisktområde. Enligtsocialstyrelsens slutliga förslag till principprogram för hälso- och sjukvårdinför 80-talet (1976) skall primärvärdsfiinktionen omfatta all individuellhälsovård och i princip all sjukvård, som lämpligen kan bedrivas utanförsjukhus och centrala sjukhem. Primärvärdsuppgiftema omfattar med en sådandefinition den övervägande delen av alla besök på läkarmottagning, allhemsjukvård och huvuddelen av all långtidssjukvård. utgick man från att läkarstabens storlek skulle medge en vissspecialisering mellan läkaraa inom ett primärvårdsomräde. pekadesärskilt på barnens l)ehov av hälso-och sjukvård. Mödrahälsovård Prop.1990/91:121 och preventivmedelsrådgivning var andra delar, som man ansåg skulleBilaga 1 kunna integreras i primärvården. En viss tillgäng till andra specialister,såsom läkare i invärtesmedicin och psykiatri, var också önskvärd, menade man.Organisatoriskt tänkte man sig då att det inom ett större primärvårdsområdekunde finnas både en stöne mer differentierad värdcentral och andra mindre rentallmänmedicinskt inriktade vårdcentraler. rapport, som togs fram inom det tidigare nänmda samverkansprojektetPrimärvård-äldreomsorg-samverkan och som publicerades är 1978, Primärvård -innehåll och utveckling, gjordes ett försök att förtydliga definitionen avbegreppet primärvård: "Primärvårdomfattar miljöinriktade åtgärder, all individinriktad förebyggande medicinskverksamhet, all behandlande medicinsk verksamhet utanför sjukhus avlasarettstyp samt all omvårdnad som betingas av medicinska skäl och som kan gesutanför sådana sjukhus". Irapporten framhölls också att i takt med att primärvården byggs upp bordesådana verksamheter, som inte kräver länssjukvårdens särskilda resurser,fullgöras inom en sammanhållen primärvårdsorganisation. Somen ytterligare konkretisering av primärvårdsbegreppet uttalade man attsjukhusens öppna specialiserade värd inte kan betecknas som primärvård,eftersom primärvården inte enbart skall tillgodose medicinska säkerhetskravutan även krav på bl.a. helhetssyn och samverkan med främst primärkommunalaverksamheter. Vidare menade man att de arbetsinsatser som - pä hel- ellerdeltid - utförs vid vårdcentraler av läkare, som är anställda i sjukhusensklinikorganisation, utgör konsultinsatser från länssjukvården och därför inteheller kan betecknas som primärvård. Mankonstaterade också att det för rapporten (1978) inte fanns någotsjukvårdsområde, som hade en sådan sammanhållen primärvårdsorganisation, somskisserades i rapporten. Irapporten förordade man att primärvärden organisatoriskt skulle knytas ihopinom ett geografiskt område under gemensam ledning. I normalfallet fömtsattes primärvårdsomrädetsgeografiska gräns sammanfalla med primärkommunens. Irapporten och utveckling fanns också tankar om att små primärvärdsomrädenskulle kunna samordna vissa verksamheter, t.ex. utbudet av vissaspecialistfunktioner, jourverksamhet m.m. I många fall skulle en sådansamordning kunna ske inom sjukvårdsdistrikt eller motsvarande. År1975 tillkallade regeringen en utredning om en ny lagstiftning för hälso- och sjukvårdi(hälso- och sjukvårdsutredningen - HSU). I direktiven angavs att den nya hälso-och sjukvårdslagen borde omfatta hälso-och sjukvården i dess helhet och att denborde ha formen av en ramlagstiftning. En viktig utgångspunkt var vidare att undamöjasådan detaljreglering som inte längre behövdes. IHSUs betänkande Mål och medel för hälso- och sjukvården (SOU 1979:78),betonades vikten av att mottagningsverksamhet inom hälso- och sjukvärden har sintyngdpunkt i verksamhet vid värdcentraler och andra Prop. 1990/91:121 närmottagningar.Vad gällde den ftmktionella utbyggnaden av den öppna Bilaga 1 värden utgickman helt frän förslag till principprogram inför 80-talet (HS80) och dess indelning av hälso- och sjukvården i primärvård, länssjukvård ochregionsjukvård. HSUfömtsatte att hälso- och sjukvårdsverksamheten skulle byggas upp och förankraspå den lokala nivån. Denna del skulle vara förlagd eller anknuten tillmottagningsenheter av typen värdcentraler och närmottagningar samt lokalasjukhem. Utredningen föredrog för sin del beteckningen närvård framförbeteckningen primärvård. HSUansåg emellertid att varken beteckningen primärvård eller närvård bordeanvändas i någon föreskrift i den nya lagstiftningen. Landstingen fömtsattes hastor frihet att själva avgöra vilka personella och materiella resurser somskulle ställas till förfogande och sättet att organisera dessa. Föreskrifterskulle heller inte finnas om andra organisatoriska eller administrativabegrepp. Den enheUighet som krävs borde enligt HSU skapas i samverkan mellanhuvudmännen utan särskilda lagregler. Iregeringens proposition (1981/82:97) Hälso- och sjukvårdslag, m.m. (SoUSl, rskr.381) tog det föredragande statsrådet fasta pä utredningsresultaten. Mot dennabakgrund föreslogs en ramlag utan nägon detaljerad reglering av formeraa förverksamheten vare sig organisatoriskt eller administrativt. Den övergripandeorganisationen skulle bestå av en politisk styrelse, hälso- ochsjukvårdsnämnden, med möjlighet att inrätta olika förtroendemannaorganunderställda denna nämnd. Tillhälso- och sjukvården hör, enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ävenföretagshälsovård, skolhälsovärd och studerandehälsovård liksomsjuktransporter. Däremot räknas inte tandvård och särskilda omsorger omutvecklingsstörda dit. Ävenom någon reglering inte fömtsattes ske av de organisatoriska formeraa för hälso-och sjukvården, fann det föredragande statsrådet dock anledning att redovisariktlinjer för den fortsatta verksamheten. Därvid framhöll hon bl.a. följandeom primärvården: "Övervägandeskäl talar för att begreppet primärvård används för den lokala hälso-ochsjukvården. Primärvård är en väl inarbetad benämning, som också är interaationelltvedertagen. Detär angeläget att utbyggnaden av primärvården prioriteras. Det är av stor viktatt den utveckling som påbörjats med samlokalisering av primärvården medangränsande delar av social värden, fortgår och underlättas. Dettorde vara politisk enighet om att de verksamheter, som enligt HSU ingår iprimärvårdsfunktionen, förs sanmian till en primärvårdsorganisation, som ges förstahandsansvaretinom hälso- och sjukvärden och för befolkningens hälsa inom ett begränsatgeografiskt område -i regel motsvarande en kommun.