prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — sig skulle kunna användasmed hänsyn till patientens tillstånd utan även Prop. 1990/91: 58 de alteraativsom faktiskt står till buds i . För rättssäkerheten Bilaga 1:5 ochkravet på likhet inför lagen är det inte tillfredsställande att tvångsvårdensomfattning i olika delar av landet är beroende av huvudmännens viljajjchförmåga att skapa andra vårdmöjligheter. Å andra sidan bör den nyalagstiftningen inte få tas till intäkt för att, som sägs i den allmännamotiveringen avsnitt 2.2, ytterligare nedbringa den genomsnittliga tvångsanvändningengenom en omprövning av gmndema för tvångsreglerna. Enligt en tidningsartikelden har chefen för byrå för bostadslösa mänuppgivit, att den snabba utflyttningen från mentalsjukhusen i utan enmotsvarande utbyggnad av behandlingshem och öppen vård har orsakat att ettständigt ökande antal psykiskt sjuka söker sig till byrån för att få hjälp medtak över huvudet. Det är enligt lagrådets mening inte acceptabelt attambitionen att nedbringa tvångsanvändningen inom den psykiatriska vården fårsådana konsekvenser. Mot bakgmnd av det anförda vill lagrådet understrykavikten av att utbyggnaden av andra vårdmöjligheter och social servicefortsätter, att skillnaden mellan landstingen i utbyggnadsgrad snabbt utjämnasoch att en god samverkan mellan huvudmännen för vården och socialtjänstenetableras. Allteftersom så sker kan avgörandet av om tvångsvård är oundgängligbaseras på en bedömning av vårdbehovet, som inte påverkas av resursfrågor. Punkten2 i 3 § skulle då få en starkt restriktiv innebörd. Det är viktigt att dennasyn konsekvent upprätthålls i lagstiftningen och genomsyrar den praktiskatillämpningen. Somframgår av det anförda aktualiserar detta ärende det rent principiellaspörsmålet om beaktande av resursfrågor vid lagrådets granskning av lagförslag.Enligt 8 kap. 18 § regeringsformen skall lagrådsgranskningen bl. a. avse hurförslaget förhåller sig till rättssäkerhetens krav, om förslaget är så utformatatt lagen kan antagas tillgodose angivna syften och vilka problem som kanuppstå vid tilllämpningen (18 § andra stycket 3 5). Det är tydligt attutfallet av en reform i alla dessa hänseenden kan påverkas på ett avgörande sättav de resurser som står till buds för genomförandet. Lagrådet vill understrykadet angelägna i att resursaspekterna i remisseraa ges ett tillräckligt ochrealistiskt beaktande. Lagrådetvill också ta upp en fråga om formuleringen av första stycket punkt 2. Därdefinieras det vårdbehov som skall föreligga för att motivera tvångsvård.Härför krävs enligt förslaget "ett oundgängligt behov av psykiatriskvård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagenpå en sjukvårdsinrättning utan avbrott i vården". Mot bestämmelsensutformning kan invändas att passusen "utan avbrott i vården" harinfogats i satsen på ett sätt som gör att dess innebörd inte säkert framgår.Dessutom gör den att bestämmelsen om permission i 26 § framstår som enmotsägelse, vilket också föranlett en särskild erinran i sista stycket av 26 §. Avmotiven till bestämmelsen i 3 § framgår att avsikten är att uttrycka ett kravpå sluten vård i traditionell mening, dvs. med beredningens ord "vårddygnet mnt", och utesluta nyare s. k. halvöppna vårdformer som i annatsammanhang hänförts till sluten vård. mening framgår inriktningen på sluten vård redan ge nom användningen av termen "intagen". För att utesluta s. k.halvöppna vårdformer såsom dagsjukhusvård, nattsjukhusvård och femdygnsvård föreslår lagrådet att vårdformen anges som "heldygnsvård". Lagrådetföre slår alltså formuleringen "ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för heldygnsvård". Med en sådan formulering torde 402 detockså stå klart, att beskrivningen gäller en vårdform, som kan bestå Prop.1990/91: 58 även om permission från sjukvårdsinrättningen ges enligtbestämmelseraa Bilaga 1: 5 härom. Lagrådettar härefter upp den grundläggande fråga som avhandlas i paragrafens tredjestycke, nämligen vilken betydelse som skall tillmätas det skyddsbehov som kanfinnas hos patientens närstående och omgivningen i övrigt. Remisseninnebär väsentliga förändringar gentemot LSPV, främst genom slopandet avspecialindikationerna. Av dessa skjuter flera de närståendes och omgivningensskyddsbehov i förgmnden. I den nya lagtexten har uppmärksamheten koncentreratspå patienten själv och dennes vårdbehov. Lagtexten ger intryck av att tillmätaomgivningens skyddsbehov en ringa och väsentligen endast indirekt betydelse. Enbestämmelse i tredje stycket anger dock att det vid bedömningen av patientensvårdbehov skall beaktas om han till följd av sitt psykiska tillstånd kanbefaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon annan. mening har i remissen skyddsbehovet för närstående och omgivningskjutits alltför mycket i bakgmnden. Strävan att åstadkomma vadsocialberedningen sett som en humanare och mera patientcentrerad lagstiftningän den nuvarande har i detta avseende gett ett alltför kraftigt utslag. Även omden allmänna färdriktningen bejakas, framstår det inte som godtagbart ochinte heller som nödvändigt av några principiella skäl att nedvärderaskyddsbehovet så starkt som skett. Som även socialberedningen framhållit medfören allvarlig psykisk störning i de allra flesta fall att inte bara patientenutan också dennes närmaste omgivning påverkas, och det är svårt att skiljamellan vad som är svårigheter för omgivningen och vad som är vårdbehov förpatienten. Attspecialindikationerna numera skulle innebära någon beaktansvärd risk för attpatienter tvångsintas utan klart vårdbehov motsägs av de uppgifter som lämnas iremissen om utvecklingen . Som tidigare redovisats har antalettvångsintagna patienter minskat med ca 18000 till endast ca 2 800 mellan åren1968 och 1988. Mot denna bakgmnd är det svårt att känna sig övertygad ombehovet av att mera väsentligt tona ned skyddsaspekterna. Detkan enligt lagrådets mening inte accepteras att, i enlighet med det föreslagnatredje stycket, endast risker för att patienten skall allvarligt skada någonannan skall få beaktas och att det endast skall få ske som ett led i prövningenenligt punkten 2 i första stycket. Utgångspunkten bör vara att behovet av skyddför närstående och omgivning skall ges en mera självständig betydelse vidprövningen om tvångsvård skall komma till stånd eller inte. Eftersom riskernaför patientens liv och hälsa kan beaktas enligt punkten 2 i första stycket, börden särskilda bestämmelsen i tredje stycket uteslutande avse skyddet förnärstående och omgivning. I stället för om risk för allvarlig skada på annanbör lagtexten lämpligen, med viss anknytning till nuvarande lag, tala om riskför annans personliga säkerhet eller psykiska eller fysiska hälsa. Lagrådetföreslår således att det i tredje stycket utsägs att "vid bedömning avbehovet av tvångsvård skall även beaktas, om patienten till följd av sinpsykiska störning är farlig för annans personliga säkerhet eller fysiska ellerpsykiska hälsa". 1 specialmotiveringen tillandra stycket fömtsätts att den läkare, som har beslutat om ett omhändertagande, också utför undersökningen av patien- 403 Detta torde väl somregel te sig naturligt, men lagrådet kan inte se Prop. 1990/91:58 bärandeskäl för att ange denna ordning som den enda möjliga. Praktiska Bilaga 1:5faktorer kan i ett enskilt fall motivera att en annan läkare genomför undersökningen.Mot lagtexten har lagrådet ingen erinran, men motiven bör jämkas ipropositionen. Iparagrafen har öppnats en möjlighet för en patient som har tagits in förtvångsvård att för intagningsbeslutet direkt hoslänsrätten ansöka om att tvångsvården skall upphöra. Av bestämmelserna i 33 §i remissförslaget, där det anges vilka beslut av chefsöverläkaren som fåröverklagas och att andra än angivna beslut inte får överklagas, framgår attsjälva intagningsbeslutet inte kan överklagas. Förslaget skiljer sig i dettahänseende såväl från gällande rätt, 21 § LSPV, som från socialberedningensförslag. Tydligt är, fastän inte utsagt i lagrådsremissen, att patientensrättsskydd härvidlag skall anses tillgodosett genom möjligheten enligt 7 § attbegära en rättslig prövning av frågan om tvångsvården skall upphöra. mening kan det ifrågasättas om remissförslaget i denna del står iöverensstämmelse med artikel 5 i . Där heter det bl. a., attenvar som berövas sin frihet skall äga rätt att inför domstol påfordra attlagligheten av frihetsberövandet snabbt prövas samt hans frigivning beslutas omåtgärden inte är laglig. Möjligheten att ansöka om upphörande av tvångsvårdenkan inte anses likvärdig med rätten att få en laglighetsprövning avintagningsbeslutet. Med de föreslagna bestämmelseraa om överklagande avchefsöverläkarens beslut torde länsrätten inte ens ha rätt att i samband medprövningen av en ansökan enligt 7 § upphäva intagningsbeslutet, även om detskulle vara uppenbart olagligt. Motbakgmnd av det anförda föreslår lagrådet, att i lagen införs en rätt för densom enligt 6 § intagits för tvångsvård att överklaga intagningsbeslutet. Ettsådant överklagande bör i och för sig föranleda en prövning även av frågan omtvångsvården skall upphöra, oavsett om intagningsbeslutet var lagligt ellerej. Det kan vara lämpligt att detta sägs ut i lagtexten men det bör ske ianslutning till bestämmelsen om överklagningsrätten. Där kan också inrymmas deregler om förfarandet vid sådan prövning, som anses behövas. Den föreslagna 7 §bör därför utgå. Detkan anmärkas, att även intagningsbesluten enligt 12 och 15 §§ bör på i huvudsaksamma skäl som anförts här kunna överklagas. Lagrådet återkommer till denna frågai samband med granskningen av bestämmelserna i 33 § om överklagande. Omförslaget att låta 7 § utgå följs, får efterföljande paragrafer numreras om. Tvångsvårdefter beslut av rätten Införden fortsatta granskningen av remissförslaget finner lagrådet det angeläget atttill en mera övergripande bedömning ta upp frågan om vilka organ och i vilkensammansättning den rättsliga prövningen av beslut om tvångsvård bör ske. Dennarättsliga prövning sker av utskrivningsnämnderna och den psykiatriska nämnden. 1 fråga om samtliga nämnder gäller att ordföranden skall vara eller ha varit innehavare av ordinarie domartjänst och att bland ledamöterna skall ingå läkare som bör ha specialistkompetens inom grup pen psykiska sjukdomar. anför i den allmänna motiveringen (3.9) att Prop. 1990/91:58utskrivningsnämnderna fullgjort sina grannlaga uppgifter enligt LSPV på Bilaga1: 5 ett sätt som förtjänar all respekt samt att det på grundval averfarenheterna från deras mångåriga verksamhet kan sägas, att nämnderna ipraktiken fyller samma krav som en domstol när det gäller integritet ochoberoende i beslutsfattandet. Redan risken för att reglerna om förfarandet vidutskrivningsnämndernas prövning i ett visst fall inte skulle anses uppfylla europakonventionenskrav utgör dock enligt statsrådet motiv för reformer. En bättreöverensstämmelse med förfarandet i domstol skulle fömtsätta en väsentligutbyggnad av förfarandereglerna och organisationen hos nämnderna, vilketskulle stå i strid med önskemålet att undvika specialdomstolar, konstaterarstatsrådet. Hon finner främst med hänsyn till det anförda starka skäl tala föratt frågor om psykiatrisk tvångsvård i fortsättningen handläggs vid domstol. Avolika skäl, bl.a. sambandet med mål om frihetsberövande enligt i LVUoch LVM samt det smidiga förfarande som FPL med vissa tilläggsbestämmelsererbjuder i nämnda mål och som skulle lämpa sig även för mål om psykiatrisktvångsvård, anser statsrådet att prövningen av dessa mål bör anförtros de allmännaförvaltningsdomstolarna med länsrätterna som första instans. Lagrådetdelar uppfattningen att reformer är motiverade redan av risken för att dennuvarande ordningen för rättslig prövning av frågor om frihetsberövande isamband med psykiatrisk vård i ett visst fall inte skulle anses uppfyllaeuropakonventionens krav. Detfinns goda skäl som talar för att reformerna borde gå ut på attförfarandereglerna och organisationen hos utskrivningsnämnderaa utvecklades.Den rättsliga prövningen enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård avser sålundaen överprövning av en chefsöverläkares beslut baserat huvudsakligen på enmedicinsk bedömning. Det kan därför synas naturligt, att den rättsligaprövningen sker av ett organ som innehåller såväl juridisk som medicinsk sakkunskap.Fördelen med ett särskih organ för denna prövning är vidare att dess ledamöterfår en stor erfarenhet av ärenden om psykiatrisk tvångsvård och en god insikt ide förhållanden som bör inverka på bedömningen. Genom bestämmelsen attordföranden skall vara eller ha varit innehavare av ordinarie domartjänstskapas garantier för att den rättsliga prövningen leds av en person medauktoritet och en omfattande domarerfarenhet. ändå, främst med hänsyn till våra internationella åtaganden, finneratt den rättsliga prövningen bör överflyttas till domstol, instämmer lagrådeti att denna prövning i första instans bör ankomma på länsrätt. Ifrågan om domstolarnas sammansättning i mål om psykiatrisk tvångsvård harvissa remissinstanser fört fram förslag om att en erfaren psykiater skall ingåsom ledamot i rätten. Statsrådet anser för sin del att frihetsberövande tillföljd av en allvarlig psykisk störning inte på ett så gmndläggande sätt skiljersig från andra administrativa frihetsberövanden att man bör ha en särskildsammansättning i domstolen för att pröva dessa frågor. Erforderlig sakkunskapborde liksom i de övriga fallen kunna tillföras rätten genom förordnande av enutomstående psykiater eller någon annan sakkunnig. I speciella fall bordeyttrande också kunna inhämtas från , anför statsrådet. mening är det till att börja med för länsrättens auktoritet av vikt att som ordförande vid handläggningen av mål om psykiatrisk tvångsvård fungerar en erfaren domare. Detta bör garanteras genom före skrifter i arbetsordningen. Föratt patientens ställning i processen inte skall bli svagare än enligt Prop.1990/91:58 nuvarande ordning är det vidare ofrånkomligt att länsrättenförstärks med Bilaga 1: 5 en erfaren psykiater som ledamot av rätten.Chefsöverläkaren kommer att i rättegången framstå som patientens motpart ochden avgörande frågan är om patienten är i oundgängligt behov av psykiatriskvård på sjukvårdsinrättningen. Om en psykiater inte ingår i rätten kan detförefalla patienten utsiktslöst att få en ändring i chefsöverläkarens beslutoch även reellt kan länsrättens möjligheter att gå emot chefsöverläkarensbedömning vara begränsade. Möjlighetenför länsrätten att anlita en psykiater som utomstående sakkunnig kan inte ansessom ett likvärdigt alternativ. Av specialmotiveringen till 35 § framgår attanlitandet av en sakkunnig, vilket ingalunda är tänkt ske regelmässigt, bör fåformen av inhämtande av sakkunnigutlåtande. Chefsöverläkaren får möjlighet attbemöta utlåtandet vid förhandlingen inför rätten, men rätten har vidöverläggningen till dom ingen sakkunskap till hjälp vid bedömningen av denmedicinska argumenteringen. Det ligger också ett särskilt värde i att denmedicinskt sakkunnige verkar under domaransvar, inte minst med hänsyn till denauktoritet detta medför i förhållande till chefsöverläkaren. Detbör understrykas att den omständigheten att en psykiater ingår i domstolen inteutesluter att den i särskilda fall anlitar en utomstående psykiater somsakkunnig. Oavsett om så sker, bör den sakkunnige ledamoten av domstolen genomfrågor till chefsöveriäkaren medverka till att den för målet avgörandemedicinska frågan blir tillfredsställande belyst vid förhandlingen. Denpsykiatriskt sakkunnige ledamoten av rätten får också särskild betydelse församhällsskyddet vid avgörandet av mål enligt 10 och 16 §§ lagen omrättspsykiatrisk vård angående tillstånd att under viss del av vårdtiden vistasutanför sjukvårdsinrättningen resp. upphörande av vården. Skälkan också anföras för att en psykiater borde ingå som ledamot vid kammarrättenshandläggning av mål om psykiatrisk tvångsvård. Den medicinska frågan haremellertid då bedömts av minst två av varandra oberoende psykiatrer, och detbehov av ytterligare utredning i denna del som kan finnas kan tillgodoses genominhämtande av yttrande från . Lagrådet anser sig därför inteböra föreslå bestämmelser om särskild sammansättning av kammarrätten vidbehandling av dessa mål. Detfinns dock anledning att poängtera, att målen om psykiatrisk tvångsvård blirett nytt område för domstolarna med speciella krav på prövningen. Utvecklingenpå området bör därför följas med särskild uppmärksamhet och med en beredskapatt vidta de ändringar som kan befinnas erforderliga. Motbakgmnd av det anförda föreslår lagrådet att lagen kompletteras med enbestämmelse (34 §) av innebörd, att länsrätten vid handläggningen av mål enligtdenna lag, när den inte är domför med en lagfaren domare ensam, skall bestå aven lagfaren domare, en erfaren läkare med specialistkompetens inom någon grenav psykiatrin och tre nämndemän. Paragrafenbör ge klart uttryck för att länsrätten alltid skall fatta ett beslut i fråganom fortsatt tvångsvård, då en ansökan kommer in enligt 8 §. I enlighet härmedbör förevarande paragraf, som blir 8 §, ges följande lydelse: "Rättenskall på ansökan enligt 7 § besluta i frågan om fortsatt tvångs- 406 vård.Om rätten bifaller ansökan, får vården pågå under högst fyra måna- Prop.1990/91:58 der, räknat för beslutet om intagning." Omvad lagrådet föreslagit i anslutning till mbriken till detta avsnitt av lagenföljs, synes bestämmelsen att länsrätten skall höra lämplig sakkunnig kunnaundvaras. Vidaresynes det tillräckligt att när chefsöverläkaren första gången nämns i ettavsnitt av lagen precisera att därmed avses chefsöverläkaren vid den enhet därpatienten vårdas. Bestämmelsenom längsta tiden för förlängning av vårdtiden bör kompletteras med attförlängningen räknas från prövningstillfället. Det innebär att, om någonförlängning inte medges, tvångsvården upphör , även om den tidigaremedgivna vårdtiden inte har gått till ända. Bestämmelsen kan lämpligen utgöraandra meningen i första stycket. Paragrafen(enligt lagrådets förslag 9 §) kan lämpligen ges följande lydelse: "Efteransökan av chefsöverläkaren får rätten medge att tvångsvården fortsätter utöverden längsta tiden enligt 8 §. Medgivande får lämnas fÖr högst åtgången, räknat från prövningstillfället. Enansökan enligt första stycket skall ha kommit in till länsrätten innan tidenför gällande beslut om tvångsvård har löpt ut. Föreskrifterna i 7 § andrastycket tillämpas beträffande en ansökan enligt denna paragraf" Förstastycket innehåller en regel om att tvångsvård på gmnd av chefs-överiäkarensintagningsbeslut får fortsätta till dess att länsrätten beslutar med anledningav ansökan. Som förutsättning anges att ansökan skall ha kommit in till rätten.Dessutom anges att ansökan upphör att gälla, om chefsöverläkaren innan rättenavgör målet beslutar att vården skall upphöra. mening är den sistnämnda regeln överflödig. Lagens allmännauppbyggnad innebär att chefsöverläkaren när som helst kan besluta att vårdenskall upphöra. Har chefsöverläkaren hos länsrätten anhängiggjortett ärende om tvångsvården, som ännu inte avgjorts, måste chefsöverläkarengivetvis underrätta domstolen, så att ärendet kan avskrivas från vidarehandläggning. Detta följer av allmänna förvaltningsrättsliga principer ochbehöver inte särskilt utsägas för detta fall. fall, då ansökan om fortsatt vård inte bifalls, torde det ligga i sakensnatur att den pågående vården skall upphöra . I tydlighetens intressebör detta sägas ut i lagtexten. Andrastycket innehåller regler om att chefsöverläkaren skall underrätta förtroendenämnden i situationer då ärenden om tvångsvård anhängiggörs hos länsrätten enligt remissförslagets 7, 8, 13 eller 15 §. Syftet är främstatt förtroendenämnden skall få tillfälle att utse stödperson för patienten enligt 32 §, om det inte redan har skett. Från synpunkten att göra lagen överskåd lig och begriplig är det enligt lagrådets mening angeläget att bestämmelser na grupperas på ett systematiskt sätt. Lagrådet förordar därför att bestäm melserna i andra stycket lyfts ut och sammanförs med bestämmelserna om stödperson, som finns i förslagets 32 §. Till den närmare utformningen av bestämmelserna om stödperson återkommer lagrådet . Lagrådet föreslår såledesatt paragrafen (enligt lagrådets förslag 10 §) ges Prop. 1990/91:58 följande lydelse: Bilaga 1:5 "Haren ansökan enligt 7 eller 9 § kommit in till länsrätten, får tvångsvårdenfortsätta i avvaktan på rättens beslut. Avslår rätten ansökan, skall vårdenupphöra ." Paragrafenanger fömtsättningarna för konvertering av frivillig vård till tvångsvård. Deninnebär en väsentlig begränsning i förhållande till nuvarande regler, sominfördes så sent som , genom att konvertering föreslås kunna ske endastom det föreligger risk för att patienten skall allvarligt skada sig själv ellernågon annan. Sistnämnda punkt har samma avfattning som tredje stycket i 3 §,vilket lagrådet i det föregående har föreslagit ändrat. Meddet starka betonandet av det oundgängliga vårdbehovet som kännetecknar 3 §framstår begränsningen av konverteringsmöjligheterna som sakligt omotiverade,närmast ologiska. Om det föreligger ett oundgängligt behov av vård, vilket ärfömtsättningen även enligt punkten 1 i 12 §, vill det förefalla uppenbart attdetta behov skall tillgodoses. Omsorgen om patienten gör detta nödvändigt. Attavstå från att ingripa och ge vård skulle innebära en icke godtagbardevalvering av ordet oundgänglig. Detär svårt att se, att den allmänna inriktningen av den föreslagna utformningenskulle göra det naturligt att anlägga en mera restriktiv syn på konvertering änenligt nu gällande lag. Tvärtom synes just den i remissen föreslagnautformningen av fömtsättningarna för tvångsvård leda till att några ytterligarekrav inte bör ställas upp för att konvertering skall få ske. Fråganbör ses i belysning av de uppgifter om gmnderna för konvertering som lämnas ien tabell i den allmänna motiveringen (3.4). Där framgår att drygt hälften avalla konverteringar beslutas med stöd av hjälplöshetsindikationen - ur ståndatt ta vård om sig själv - och en knapp fjärdedel därför att patienterna ärfarliga för annan eller för eget liv. sker på den medicinskaindikationen och på gmnd av grovt störande levnadssätt; beträffandeåterstående fall saknas uppgift om åberopad indikation. Talen visar attkonvertering, med den i remissen föreslagna begränsningen, skulle omöjliggörasi det stora flertalet fall, sannolikt . Detta är inte förenligt meden god omsorg om patienterna. ståndpunkt är en särskild bestämmelse om konvertering i och för siginte behövlig. Vad som måste sägas är att vårdintyg inte erfordras i dennasituation. Lagrådet föreslår att detta kommer till direkt uttryck i lagtexten.Hänvisningen i andra stycket kan då begränsas till 6 §. Lagrådetföreslår att paragrafen (enligt lagrådets förslag 11 §) ges följande lydelse: "Omen patient är intagen på en sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatriskvård, får chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas, utan hinder avatt vårdintyg inte utfärdats, besluta om tvångsvård när förutsättningarnaenligt 3 § föreligger. Föreskrifternai 6 § gäller inte i fall som avses i första stycket." Enligt andra stycket fårett tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område förenas med särskilda villkor "i behandlingssyfte". Vad somåsyf tas är enligt motiven främst föreskrifter om skyldighet att underkasta sig 408 vissmedicinering eller annan behandling, att hålla kontakt med en viss Prop.1990/91:58 personeller med , att vistas på ett kommunalt eller enskilt Bilaga1:5 vårdhemeller att besöka en vårdcentral. Även villkor om vistelse vid behandlingshemeller hem för vård eller boende kan aktualiseras för t. ex. patientersom har missbmkat narkotika. Villkor om bostad och arbete kan, sägsdet vidare, undantagsvis tänkas bli aktuella. kandet också finnas behov av villkor som knappast täcks av orden "i behandlingssyfte",t. ex. förbud att vistas på viss plats eller att besöka eller annarsta kontakt med vissa personer.