prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — Också förslagen attmassmedieföretaget skall ges tillfälle att yttra sig före beslut om förhörenligt punkt 4 och att ett beslut om sådant förhör skall kunna överklagassärskilt bör genomföras. Minaöverväganden föranleder ändringar i 3 kap. 3 § TF. Jag föreslår även vissaändringar i 3 kap. 5 § TF. Jag återkommer till dessa i specialmotiveringen. Kommitténhar också föreslagit ändringar i radioansvarighetslagen och lagen omansvarighet för radio- och kassettidningar. De förslagen,liksom frågan omändring i , tar jag upp i samband med att jag anmäler frågor omföljdlagstiflning. Somnämnts anser en del remissinstanser inom massmedieområdet att frågan omtystnadsplikt bör övervägas mera fömtsättningslöst och att den avvägning mellande i sammanhanget motstående intressena, som bestämmelsen ger uttryck för,skall göras om och då på ett sätt som utvidgar tystnadsplikten. Flera av deremissinstanser som har denna uppfattning menar att man, i avvaktan på attsådana överväganden skall hinna genomföras, redan nu bör vidta en delförändringar i den angivna riktningen. Föregen del anser jag att det inte finns tillräckliga skäl att gå dessa remissinstansertill mötes. Den bedömning som regeringen gjorde när tilläggsdirektiven gavstill meddelarskyddskommittén - att den aktuella avvägningen är riktig ärenligt min mening alltjämt hållbar. 7.2 Källskyddet för skrifter som trycks utomlands Mitt förslag:Skyddet stärks för den som lämnar eller anskaffar uppgifter för publicering iskrifter som huvudsakligen är avsedda för spridning inom landet och tillperiodiska skrifter, som inte huvudsakligen är avsedda för spridning i Sverigemen som sprids här och för vilka utgivningsbevis utfärdats och ansvarigutgivare anmähs. Det skydd som författare till artiklar i skrifter, som överhuvud taget inte sprids i , har enligt ett motivuttalande i ett tidigarelagstiftningsärende lagfästs. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Remissinstanserna ställer sig positiva till kommitténs förslag. Endastöverbefälhavaren har uttalat sig mot att förslaget läggs till grund förlagstiftning. Enligt överbefälhavaren medför det förhållandet att en meddelareeller en anskaffare kan ha en utländsk arbetsgivare eller uppdragsgivare särskilt i kristider en risk för att uppgifter som har betydelse för riketssäkerhet sprids. Bakgrunden till mittförslag: När det gäller källskyddet kan de skrifter Prop. 1990/91:64 somtrycks utomlands indelas i tre gmpper. Denförsta gmppen utgörs av periodiska skrifter som huvudsakligen är avsedda förspridning inom riket. För sådana skall enligt 13 kap. 2 § TF finnasutgivningsbevis och ansvarig utgivare. Till denna gmpp kan hänföras ocksåperiodiska skrifter som inte huvudsakligen är avsedda för spridning i Sverigemen som sprids här och för vilka utgivningsbevis utfärdats och ansvarigutgivare anmälts. Denandra gmppen utgörs av skrifter som inte har sin huvudsakliga spridning iSverige och för vilka utgivningsbevis inte utfärdats men som ändå sprids här. Dentredje gmppen slutligen utgörs av skrifter som över huvud taget inte sprids iSverige. Denförsta gmppen följer i huvudsak samma regler som periodiska skrifter tryckta iSverige. Författaretill artiklar i periodiska skrifter och till framställningar i skrifter sominte är periodiska ansvarar, i den mån skrifterna sprids i ochförfattama inte omfattas av ansvarighetsordningen i 8 kap. TF, för sinaframställningar med de begränsningar som anges i 7 kap. 3 § TF. För dessagäller alltså vanliga regler enligt TF. Författare till framställningar sominte sprids inom riket faller emellertid i princip helt utanför TF:s skydd. Dettagäller dock inte undantagslöst. Om framställningen utgörs av en artikel i enperiodisk skrift kan författaren enligt förarbetena till ändringar iTF (prop. 1975/76:204 s. 192) vara att betrakta som meddelare och då få detskydd som enligt 13 kap. 5 § första stycket TF gäller meddelare i allmänhet. Närdet gäller meddelare och anskaffare finns ett skydd i TF oberoende av omskriften sprids inom riket och av om skriften är periodisk. Detta följer av 13kap. 5 § första stycket TF. Meddelare och anskaffare till utomlands trycktaskrifter har emellertid en mindre långt gående frihet än den som gäller enligt7 kap. 3 § TF för i tryckta skrifter. Detta gäller i två avseenden. Fördet första är friheten att lämna meddelanden och att anskaffa uppgifter förpublicering inskränkt i fråga om alla brott mot rikets säkerhet och inte barade som anges i 7 kap. 3 § TF. Denna reglering har motiverats av att viktigaintressen kan äventyras om meddelanden som gäller rikets säkerhet får sändasutanför landets gränser. För det andra undantas från meddelarfriheten allameddelanden som utgör uppsåtligt åsidosättande av tystnadsplikt. Till skillnadfrån motsvarande inskränkning i 7 kap. 3 § behöver tystnadsplikten alltså interöra uppgifter som är föremål för kvalificerad sekretess enligt 16 kap.sekretesslagen för att gälla framför meddelarfriheten. Skälenför mitt förslag: I fråga om skrifter som trycks utomlands men som huvudsakligen är avsedda för spridning inom riket bör meddelare och anskaffare enligt min uppfattning ha samma skydd enligt 7 kap. 3 § TF som skulle ha gällt om skriften trycktes i . Det är inte rimligt att tryckeritekniska och ekonomiska förhållanden som ofta torde ligga bakom en tryckning utomlands skall få avgöra omfattningen av med delar- och anskaffarfriheten. I dessa fall finns detnågon som är ansvarig för skriften och kan påverka Prop. 1990/91:64 dessinnehåll. I motsats till överbefälhavaren anser jag därför att någon risk förökad spridning av hemliga uppgifter som rör rikets säkerhet inte finns.Beträffande både dessa och andra sorters uppgifter bör en avvägning mellanintresset av en fri och allsidig debatt i och det sekretessintressesom åsidosätts genom meddelar- och anskaffarfriheten därför leda till att gränsdragningenför den nu aktuella gmppen av skrifter görs på samma sätt som för skrifter sombåde trycks och utges i . som hör till den första gmppen, dvs. periodiska skrifter sominte har sin huvudsakliga spridning i men för vilka utgivnings-bevishar utfärdats och ansvarig utgivare anmälts, torde generellt sett ha en starkanknytning till . Med hänsyn härtill och då det, i fall avtryckfrihetsbrott, finns en ansvarig utgivare att väcka talan emot, saknas detenligt min mening skäl att göra en annan bedömning för denna typ av skrifter änför andra sådana som tillhör den första gruppen. Beträffandeden andra gmppen av skrifter utomlands tryckta skrifter som intehuvudsakligen sprids i men som ändå i någon omfattning förekommer påden svenska marknaden kan knappast motsvarande resonemang föras. ansvarar, i de fall de är periodiska, inte någon ansvarigutgivare utan endast den som kan påverka skriftens spridning. Denne haremellertid inte något inflytande över skriftens innehåll. Närdet gäller icke periodiska skrifter som hör till andra gmppen är författarennormalt ansvarig för skriftens innehåll. Man kan emellertid anta att denne oftaär omöjlig att nå för svensk rättskipning. I stället blir det utgivaren ellerförläggaren eller i sista hand den som har spritt skriften som blir ansvarig.Ingen av dessa personer kan normalt sett påverka skriftens innehåll. Medett utökat skydd för meddelare och anskaffare till skrifter som hör till den andragmppen kan man befara att risken ökar för att skador uppstår genom spridning avhemliga uppgifter av betydelse för rikets säkerhet. Detta är något som jag intekan ställa mig bakom. Beträffandeandra uppgifter än sådana som har anknytning till rikets säkerhet kan följandesägas. Skriftema i den andra gmppen torde genomgående ha en svag anknytningtill . I fråga om skrifter med sådan svag anknytning hit bör enligt minmening en intresseavvägning leda till att sekretessintresset får väga över. Detär ju här inte fråga om att väma den inhemska debatten. Förden andra gmppen av skrifter bör således de nuvarande regleraa, med en merainskränkt meddelar- och anskaffarfrihet, gälla även i fortsättningen. Vadslutligen gäller den tredje gmppen av skrifter sådana som över huvud taget inte sprids i ansluter jag mig till det tidigare nämnda motivuttalandet (prop. 1975/76:204 s. 192) om att författare till artiklar i periodiska skrifter skall ha samma mera begränsade skydd som meddelare och anskaffare. Det rör sig i första hand om korrespondenter till utländska tidningar och nyhetsbyråer. Av samma skäl som anförts i fråga om skrifter som hör till den andra gmppen finns det inte skäl att beträffan- 105 dedenna typ av skrifter förstärka skyddet sakligt sett. Det mera inskränkta Prop. skyddetenligt nuvarande 13 kap. 5 § första stycket TF bör alltså även i fortsättningengälla beträffande skrifter som varken trycks eller utges i Sverige.En ordning som innebär att dessa artikelförfattare kan synas saknaskydd enligt TF - vilket f n. är fallet - är emellertid inte bra. föreslårdärför att det införs en uttrycklig regel om skydd i dessa fall. Detsagda har gällt främst det materiella innehållet i skyddet för meddelare,anskaffare och andra som medverkar till tillkomsten av utrikes trycktaskrifter. Men också reglemas lagtekniska utformning behöver ändras. Det tordeinte vara någon överdrift att påstå att reglerna i 13 kap. TF är svåra attförstå. I inte ringa utsträckning beror detta på lagtekniken.Meddelarskyddskommittén har lagt fram ett förslag till förbättringar iredaktionellt avseende. Kommitténs förslag bör genomföras med vissaredaktionella justeringar. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 2.lag om ändring itryckfrihetsförordningen 3.lag om ändring iregeringsformen Förslagenbör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 4. 9.1 Förslaget till yttrandefrihetsgrundlag Dennya gmndlagens disposition följer i görligaste mån mönstret från TF. I sak äravsikten att uppnå ett yttrandefrihetsrättsligt skydd som i princip stämmeröverens med det som redan gäller för tryckta skrifter. För avfattningen av deenskilda paragraferna har i första hand YFU:s förslag tjänat som förlaga.Emellertid har hänsynen till remisskritiken och främst lagrådets yttrande över1986 års lagrådsremiss gjort det motiverat att på åtskilliga punkter välja enannan lydelse. En viss ytteriigare anpassning av ordalagen efter detuttryckssätt som används i 2 kap. regeringsformen har också skett. Gmndlagenbygger på ett visst bmk av hänvisningar till TF. YFU:ssammanfattning och lagförslag samt en förteckning över remissinstanserna finnsintagna i prop. 1986/87:151 s. 189-245. Lagrådets yttrande över det ditremitterade förslaget återfinns i samma prop. Ienlighet med lagrådets rekommendation (prop. 1986/87:151 s. 293) används i gmndlagen inte någon sammanfattande term för de framställ ningar av olika slag som skall omfattas av gmndlagsskyddet. Inte heller innehåller gmndlagen något sådant särskilt kapitel med begrepp och av gränsningar som YFU föreslog (2 kap. i YFU:s lagförslag, YGL). Detfår till följd att gmndlagen inte innehåller någon bestämmelse som Prop.1990/91:64 särskih syftar till att göra klart när en framställning skall ansesoffentliggjord och alltså det allmännas möjligheter att ingripa motframställningen inträder. Det framgår likväl av avfattningen av bestämmelsema i1 kap. 6, 8 och 10 §§ samt 7 kap. 1 § andra stycket hur gmndlagen skall förståsi detta hänseende. Någon saklig skillnad gentemot lagrådsremiss ärinte avsedd. Somnärmare framgår av specialmotiveringen till 1 kap. 1 § används i lagtexten avredaktionella skäl uttrycket radioprogram så att det kan uppfattas ha en vidarebemärkelse än i det allmänna språkbmket, där radio har kommit att beteckna dentraditionella ljudradion. När det i grundlagstexten talas om radioprogramjämställs med sådana också TV-program och innehållet i andra sändningar somomfattas av gmndlagsskyddet. Även uttrycket film används i grundlagen påmotsvarande sätt i en mera vidsträckt betydelse än ordet har i allmäntspråkbmk. Lagensmbrik är den som föreslogs av YFU. Den har tidigare mött kritik (jämför prop.1986/87:151 s. 319). Yttrandefriheten har ju redan ett generellt skydd iregeringsformen (2 kap. 1 §). Och även tryckfriheten är en form avyttrandefrihet. Någon mbrik som är både kort och fullt adekvat torde emellertidinte stå att finna. Bestämmelsenhar avfattats i huvudsaklig överensstämmelse med YFU:s förslag (1 kap. I och 2§§ YGL), dock med angivande av de uttrycksformer som skall omfattas av gmndlagsskyddet.Tillägget betingas av den i grundlagsförslaget använda systematiken. Vidarehar ordalagen anpassats efter det uttryckssätt som används i 2 kap. 1 §regeringsformen. Avförsta stycket framgår att gmndlagens skydd för yttrandefriheten om inget annatsägs gäller gentemot det allmänna på samma sätt som TF. Av bestämmelsen följerinte någon rätt att använda medier som disponeras av andra. Andrastycket anger gmndlagens ändamål. Det är att säkerställa den kommunikationmellan människor som sker offentligen i de uttrycksformer som gmndlagengäller. I uttrycket "ett fritt konstnärligt skapande" inbegripsoffentliggörandet av produkter av konstnärlig verksamhet. Andra meningen istycket uttrycker den från TF hämtade principen att inga inskränkningar i denyttrandefrihet som slås fast i gmndlagen får förekomma utöver vad gmndlagenmedger. Tillskillnad från YFU:s förslag nämner paragrafen inte rätten att offentliggöraallmänna handlingar. Denna rätt framgår av TF, och det saknas anledning attomnämna den också i den nya gmndlagen, som saknar en motsvarighet till TF:s 2kap. om allmänna handlingars offentlighet. Itredje .stycket klargörs innebörden av vissa termer som används i grundlagen. När det i det följande i lagtexten talas om radioprogram avses 107 såvälljudradio som television och innehållet i vissa andra överföringar av Prop.1990/91:64 information till allmänheten som telefax och videotex (jämföravsnitt 5.2.). Uttrycket används av redaktionella skäl i enlighet med lagrådetsrekommendation (prop. 1986/87:151 s. 298, 311). I radiorättslig lagstiftningomfattar uttrycken radiosändning och radioprogram normalt även television utanhinder av att ordet radio som beteckning på ett massmedium i vardagsspråketkommit att betyda detsamma som ljudradio. I gmndlagens inledande paragrafförekommer uttrycken ljudradio och television. Istället för eter- och trådsändning används i gmndlagstexten uttrycken sändning,förmedling och tillhandahållande med hjälp av elektromagnetiska vågor. Genomdetta uttryckssätt uppnås att gmndlagen blir tillämplig på alla kända varianterav radio- och trådsändningar oberoende av om de förmedlar yttranden genomljudradio, television, videotex, telefax eller i andra moderna tekniska formatoch oberoende av om digital teknik kommer till användning. Såvitt gällertrådlös sändning avses uttrycket ha samma innebörd som det av YFU använda"etersändning". Meduttrycket radioprogram avses i överensstämmelse med de tidigare förslageninnehållet i varje sändning. Något undantag görs alltså inte för s.k. enklameddelanden i radiolagens mening (jämför SOU 1983:70 s. 293, prop. 1986/87:151s. 164, 293). I1 kap. 6 § anges närmare vilka sändningar gmndlagen är tillämplig på. Tredjestycket innebär vidare att när det i gmndlagen talas om film även avsesvideogram m. m. Också detta uttryckssätt är betingat av redaktionella hänsyn(jämför prop. 1986/87:151 s. 161, 269, 311). Paragrafensvarar mot 1 kap. 1 § tredje och fjärde styckena TF. Avfattningen följer nära1 kap. 5 § första stycket i YFU:s förslag. Såvitt gäller sättet för anskaffandeav uppgifter gäller enligt hänvisningen i 1 kap. 12 § vad som sägs i TF ommöjligheten att meddela föreskrifter genom vanlig lag. Detvå första meningarna i första stycket har avfattats i huvudsaklig överenstämmelse med vad som föreslogs lagrådsremiss och i lagrådets yttrande däröver (prop. 1986/87:151 s. 269, 311). Innebörden svarar mot 1 kap. 2 § TF. Gmndlagens censurförbud är något snävare än det nuvarande i radiolagen, som omfattar även andra radiosändningar än sådana som riktas direkt till allmänheten. Skillnaden beror på att gmndla gen tar sikte bara på sändningar till allmänheten (1 kap. 6 § andra stycket). 1 första stycket sista meningen har den regel som är utformad med I kap. 2 § TF som förebild kompletterats med en föreskrift om att det allmänna inte kan förbjuda innehav av sådana tekniska hjälpmedel som erfordras för att ta del av radioprogram och ljudupptagningar. Skyddet gäller liksom enligt stycket i övrigt mot åtgärder som gmndas på innehållet i vad som förmedlas med hjälp av utrustningen. Detinnebär bl.a. att innehav av radioantenner eller mottagare inte kan Prop.1990/91:64 förbjudas i syfte att hindra spridning av vissa program, t.ex.utländska sådana. Bestämmelsen innebär att det inte är möjligt att utangmndlagsändring förbjuda innehav av radio- och TV-apparater, bandspelare ochliknande teknisk utrastning annat än i sådana undantagsfall som bestämmelsenlämnar utrymme för. Detär alltså tillåtet att av ordnings- och säkerhetsskäl förbjuda eller begränsainnehav eller användning av utrastning av nu aktuellt slag påkriminalvårdsanstalter, vårdhem, sjukhus, militärförläggningar och liknandeinstitutioner. Vidare kan t.ex. kulturskyddsskäl få medföra att parabolantennerinte får sättas upp i känsliga byggnadsmiljöer. Avfattningen medger också,genom begränsningen av bestämmelsens tillämpningsområde till sådana tekniskahjälpmedel som behövs för att kunna ta emot sändningar som förmedlarradioprogram i gmndlagens mening, att det finns särskilda föreskrifter omförbud mot radarvamare (jämför SFS 1988:15). Likaledes medger bestämmelsensavfattning att restriktioner införs mot s. k. piratdekodrar eftersom grandlageninte skyddar den som kringgår ett villkor om betalning för att få tillgång tillett radioprogram. Andrastycket gäller filmer av alla slag, dvs. med gmndlagens terminologi ävenvideogram m.m. (jämför 10§ ). Bestämmelsen sträcker ut det censurförbud somgäller enligt första stycket till att i princip omfatta även filmer. Docktillåts genom andra meningen en censur av filmer som skall visas offentligt.Genom hänvisningen till första stycket omfattar andra stycket även rätten attinneha sådan teknisk utrastning som erfordras för att ta del av bildupptagningar. Bestämmelsenuttrycker den i tryckfrihetsrätten gällande s.k. exklusivi-tetsgmndsatsen. Densvarar mot 1 kap. 3 § TF. Avfattningen bygger på YFU:s förslag (1 kap. 7§ YGL),men har förtydligats genom att andra meningen lagts till. Bestämmelsenmotsvarar den s. k. instmktionen i 1 kap. 4 § TF. Avfattningen överensstämmermed 1 kap. 8 § första stycket i YFU:s förslag. Föreskriften bärs upp av sammahänsyn som ligger till gmnd för dess motsvarighet i TF. Regeln kan också sägasgälla även annars (jämför t. ex. 29 kap. 1 § andra stycket och 3 § andrastycket samt prop. 1986/87:151 s. 163). Bestämmelsenlägger iförsta stycket fast gmndlagens tillämpningsområde i fråga om radio- och TV-program m. m. Avfattningen bygger på 2 kap. 2 § i YFU:s förslag samt 15 kap. 5§ andra stycket lagrådsremiss (prop. 1986/87:151 s. 270, jämför lagrådets förslag s. 311). Grandlagen är tillämpligpå sändningar av radioprogram som riktas till Prop. 1990/91:64 allmänheten, omde är avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Denna beskrivningsärskiljer de sändningar som omfattas av grandlags-skyddet från andra på sammasätt som det förslag som remitterades till lagrådetår 1986 (jämför prop.1986/87:151 s. 164). Gmndlagens huvudregel om radioprogram gäller alltså inteinteraktiva medier eller användning av högtalaranläggningar på estrader ochidrottsarenor etc. Det typiska fall som avses är mndradiosändning genom etem.Även likvärdiga sändningar genom tråd avses. Bestämmelsen är tillämplig oavsettom sändningen är avsedd att tas emot i eller utomlands. I vissa fallskyddas interaktiv medieanvändning enligt 9 §. Detkan förekomma tillfälliga utsändningar från av utländskaprogramföretag. Inte minst den moderaa satellittekniken för med sig att sådanasändningar kan bli vanligare än förat. Det är inte alltid rimligt att kräva attsådana sändningar skall förses med en utgivare och i övrigt inordnas undersvenska yttrandefrihetsrättsliga regler. Andra meningen öppnar en möjlighet attför sådana situationer föreskriva om undantag helt eller delvis från gmndlagen. Mångatrådnät är mycket små. De kan finnas i ett bostadsområde, på ett hotell etc.Deras betydelse som medium för nyhetsförmedling och opinionsbildning ärbegränsad. Det bör därför inte krävas att sändningar i sådana nät alltid skallha en utgivare. Frågan hur omfattande ett nät får vara betydelse sommassmedium påkallar ett mera utvecklat yttrandefrihetsrättsligt skydd lämparsig dock i vart fall inte för reglering genom gmndlag. I andrameningen av första stycket medges därför att vanlig lag undantar trådsändningarsom inte är avsedda för någon större allmänhet från gmndlagenstillämpningsområde. Sändningarsom riktas till en satellit för vidare förmedling är inte riktade tillallmänheten i den bemärkelse som avses i första stycket. 1 den mån sådanasändningar är avsedda att slutligt tas emot av allmänheten bör de dock iyttrandefrihetsrättsligt avseende behandlas på samma sätt som andra radioprogram.Detta uppnås genom föreskriften i andra stycket. Satellitförmedladesändningar av radioprogram i grandlagens bemärkelse som utgår från Sverigefaller enligt andra stycket under gmndlagen. Det gäller enligt huvudregelnoavsett om de är avsedda för den svenska allmänheten eller skall tas emot påannat håll. För upplänkar som är svenska i den i gmndlagen avsedda bemärkelsenblir alltså censurförbudet, ensamansvaret, meddelarskyddet och de övrigatryckfrihetsrättsliga gmndprinciperaa tillämpliga med etableringsfriheten somdet ofrånkomliga undantaget. Av första stycket framgår dock att vissa undantagkan föreskrivas genom vanlig lag. Ensändning utgår från om upplänkningen äger mm från svenskt jurisdiktionsområde eller från utlandet efter programtransport från ge genom tråd eller radiolänk. Den bör också efter omständigheterna kunna anses ha utgått från om programtransporten avser ett fär- diginspelat program i form av en upptagning som inte är avsedd för mångfaldigande eller eljest för spridning i annan form än genom upplänk ningen och den efterföljande utsändningen. Paragrafensäkerställer friheten från censur och spridningshinder samt rätten tillvidarespridning och tillämpningen av vissa andra tryckfrihetsrättsligagmndsatser även i fråga om sändningar av radioprogram som når frånutlandet. Den gäller både markbundna programsändningar och satellitförmedlade. Frihetenfrån censur och spridningshinder framgår av hänvisningen till 3 § förstastycket i detta kapitel. Rättentill vidarespridning säkerställs genom hänvisningen till 3 kap. 1 § förstastycket. De möjligheter till lagstiftning som öppnas i 3 kap. 1 § andra stycketinnefattar föreskrifter om ingripanden som syftar till att hindra fortsatt vidaresändningav programkanaler på gmnd av överträdelser. Genomhänvisningen till 1 kap. 4 och 5 §§ görs förbudet mot ingripanden som inte harstöd i gmndlagen och den s.k. instmktionen tillämpliga även i fråga omvidaresändningarna. Vilket utrymme gmndlagen lämnar för ingripanden motvidaresändningar framgår av hänvisningarna i paragrafen och av att grandlageni övrigt inte är tillämplig i fråga om vidaresändningar. Instmktionen kan pådetta område bli av betydelse t. ex. vid överväganden om sådana ingripanden motgränsöverskridande televisionssändningar som är tillåtna enligt den europeiskakonventionen om gränsöverskridande television. Eftersomenbart de bestämmelser i gmndlagen som räknas upp i första stycket gäller ifråga om vidaresändningarna finns inte något hinder mot att föreskrivarestriktioner mot kommersiell reklam för alkohol och tobak (jämför 1 kap. 12 §första stycket).