prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Detstrikta ansvaret har utformats i anslutning till artikel 6 i EGdirektivet.Enligt EG-direktivet är en produkt "defective when il does not provide thesafety which a person is entitled to expect, taking all circumstances intoaccount, including - the use to which it could reasonably be expected that theproduct would be put". Enligt del svenska förslaget utgär ersättning, omprodukten, när den sattes i omlopp, "inte var så säker som då skäligenkunde förväntas. Produktens säkerhet skall bedömas med hänsyn till dessförutsebara användning ". Eftersom en tillverkare bör kunna förutse attvissa personer kommer att använda produkten pä ett egenartat sätt, inbjuderEG-texten till slutsatsen att även sädana användare är berättigade att förväntasig att produkten är säker för dem. Den svenska texten synes göra en snävarebegränsning genom att ordet "skäligen" har en i viss mån självständigställning i förhållande till den efterföljande meningen. Den svenska texten ärdärför att föredra för att de s.k. systemskadorna skall bli undantagna. Idet svenska förslaget görs inget undantag för produklskador som beror påföreskrifter från offentlig myndighet, fastän ett sådant undantag må görasenligt EG-direktivet (s. 95 f). Möjligen kan detta motiveras med att beslutetatt sätta varan i omlopp alltid är tillverkarens. Skulle ett striktansvar förekomma i dessa fall kunde det emellertid lika gärna placeras på denoffentliga myndighet som meddelat föreskriften. En sådan ansvarsplaceringskulle tillgodose inte bara det reparativa intresset utan även önskemålet alt istörsta möjliga utsträckning förebygga produktskador genom att lägga ansvarethos den som kan förbättra produktens Det svenska förslaget görvidare inte undantag för s.k. utvecklings- Prop. 1990/91:197 skador, fastän såförväntas ske i de flesta . Beroende pä den internationellaprivaträttens regler kan detta leda till att svenska exportörer fär ett strängareansvar för produktskador än deras konkurrenter i främmande länder, eftersomden svenska exportören kan vara ansvarig enligt svensk rätt. Vad delta kommeratt kosta förelagen i högre ansvarsförsäkringspremier är såvitt framgär avutredningen svårt att fastställa, liksom det är svårt alt veta om just dettaförslag medför att vissa företag föredrar att etablera sig utomlands.Föreningen anser alt denna aspekt bör noga beaktas i den fortsattahandläggningen av lagstiftningsärendet. Som anförs i förslaget är det kanskeingen framkomlig väg att göra lagen tillämplig bara på produktskador sominträffar i . Ett motsvarande resultat skulle emellertid partielltuppnås, om läkcmedelsskadorna lades utanför lagen (se ovan beträffande 2 §).Vågar man emellertid göra bedömningen alt näringslivets invändningar omnackdelar i konkurrenshänseende på utländska marknader är negligerbara, raderingen tvekan om att det vore bra om utvecklingsskadorna förs in under lagen.Dess ändamäl är ju att kraftfullt verka för att produklskador förebyggs, ochett frö till invecklade tvister skulle undanröjas. Vad gäller personskador ärdet också särskilt angeläget att utvecklingsskador blir ersatta. Ävennär det gäller lagstiftningens innehåll finns det, främst av ekonomiska ochhandelspolitiska skäl, uppenbar anledning att eftersträva en harmonisering medlagstiftningen i våra grannländer och i övriga . En sådan strävan fårocksä anses prägla promemorieförslagel, även om det på några punkter innehällermedvetna avvikelser. Åtminstone ett par av dessa kan ifrågasättas, nämligenförslagen att även s.k. utvecklingsskador skall omfattas av produktansvaretsamt att den yttersta preskriptionstiden för personskador skall vara . Deargument mot särreglering i dessa hänseenden som framförts från näringslivetoch försäkringsbranschen, och som närmare redovisas i promemorian, har enligtförbundets mening en avsevärd tyngd. När del främst gäller uiveck-lingsskadornaframstär en formell anpassning till EG-direklivet som så mycket mer motiveradsom det enligt promemorian (s. 104) förhåller sig så att den föreslagna regelni de flesta fall inte skulle slå hårdare än lagar. 1EG-direktivet föreskrivs att tillverkaren inle skall vara ansvarig, om hanbevisar atl defekt beror på att produkten mäste överensstämma med tvingandeföreskrifter utfärdade av offentliga myndigheter. Någon motsvarande regel finnsinte i det svenska förslaget. I enlighet med samfundets grundläggandeinställning anser samfundet att en undantagsregel motsvarande den som finns iEG-direktivel ocksä bör införas i Erinras kan ånyo om skadeståndslagens parallella Skulletillverkaren bort inse, att myndighels föreskrift är Prop. 1990/91:197föråldrad eller i annat avseende inte är ägnad att förebygga skada, kanskadeständ utgå enligt skadeståndslagen. Enligtförslaget skall den svenska lagen inte innehålla något undantag förutvecklingsskador. EG-direktivet ger medlemsländerna valmöjlighet atl inkluderautvecklingsskador. Som anförs i förslaget, torde emellertid flertalet avEG-länderna undanta utvecklingsskador. Som ocksä anförs i förslaget (sid. 104),skulle detta kunna medföra ett incitament för industrin att förlägga sinforsknings- och utvecklingsverksamhet till länder, som undantarutvecklingsskador frän produktansvaret. I betänkandet föresläs likväl attutvecklingsskador skall omfattas av den svenska lagen. Det skäl som främstanförs är möjligheten för den skadelidande att erhålla ersättning. Samtidigtframhålls emellertid atl undanlagsregeln i EG-direktivet har en sä restriktivutformning att den sällan torde komma till användning (sid. 104). Mot denna bakgrundoch den ovan angivna allmänna utgångspunkten är det Advokatsamfundetsuppfattning att övervägande skäl talar för alt ett sädant restriktivt utformatundanlag för utvecklingsskador, som återfinns i EG-direktivet, även bör införasi den svenska lagen. I övrigt skulle en regel av innehåll alt tillverkare,importör, marknadsförare, säljare m.fl. skall svara för säkerhelsbrist som vidtiden dä produkten sattes i omlopp inte ens kunde förutses av den främstavetenskapliga expertisen, komma i konflikt med vär gängse definition av adekvatkausalitet. FöreningenJurister vid de allmänna advokatbyråerna Produktenssäkerhet skall enligt förslaget bl.a. bedömas med hänsyn till denbruksanvisning som finns för produkten. Mänga av de produkter som finns pämarknaden innehäller ämnen som vid normal användning eller användning i ejnormal omfattning kan medföra risker för konsumenten. Detta kan även gälla pägrund av produktens tekniska beskaffenhet. Med hänsyn härtill bör informationom produkten vara avfattad på svenska språket. Föreningentillstyrker förslaget att de s.k. utvecklingsskadorna skall omfattas av lagen.Det bör dock av lagtexten klart framgå att denna skadetyp omfattas. Iförslaget till produktskadelag § 4 (kap. 3.3.2 o.f.) anges förutsättningarnaför skadeständ. Vid leveranser av småhus levererar husfabrikanterna ofta sinaprodukter via entreprenörer. Även om produkten är fullgod frän husfabrikantenskadas den ofta under vägen till den slutliga beställaren/köparen. Entreprenörenlåter t.ex. husdelarna ligga helt eller delvis oskyddade vid sidan om den oftaännu ofärdiga husgrunden. Därvid blir materialet ofta vattenbemängt ochfuktigt. De fuktiga husdelarna reses därefter utan fullgod torkning medresultat av fukt och mögel några är . 16 1990/91. Lagen bör här ålägga den ivarje led ansvarige att ansvara för fullgott Prop. 1990/91:197 material ändain i huskroppen. Detta mäste kontrolleras av neutrala och kunnigabesiktningsmän. Förbundet föreslär att detta mera tydligt anges i lagen. Deträcker enligt erfarenhet inte med de regler som f.n. är intagna i PBL (plan-och bygglagen). Enligtvär uppfattning inskränker dock 4 § den strikta skadeständsskyldigheten. Genominförande av ett skälighetsrekvisit försätts den skadelidande i ettotillbörligt underläge gentemot "skadegöraren", dä det för enfällande dom krävs, att den skadelidande bevisar, att den skadliga produkten"när den sattes i omlopp, inte var så säker som skäligen kundeförväntas". Skälighetsrekvisitetmåste enligt vår uppfattning tas bon ur den aktuella paragrafen, bl.a. då detförsvårar ersättning för utvecklingsfel och systemfel. Medutvecklingsfel avses förhållandet, att en ny produkt har skadebringande egenskaper,som varit omöjliga att förutse under forsknings-och utvecklingsfasen. Vi anseratt ett strikt ansvar måste utkrävas i sädana fall, emedan skadorna kan förödaett liv för den skadelidande. Det är stötande, att en producent utan striktersättningsskyldighet skall tillåtas använda konsumenter som"försökskaniner". Beträffandesystemfel hänvisas till den utsatta situationen för ca tre miljonerallergiker och astmatiker. Innan marknadsföring påbörjas är det ofta omöjligtatt förutse, i vilken utsträckning en produkt kan komma att orsaka allergiskareaktioner hos vissa konsumenter. Sådana effekter upptäcks först när etttillräckligt stort antal konsumenter kommit i kontakt med produkten. Detta fåri en sädan situation inte frita producenten frän st rikt skadeständsskyldighet.Allergiker och astmatiker självfallet ha samma rättsskydd som ickeallergiker och astmatiker. I själva verket bör det vara en självklarhet, atträttsskyddet utformas för att i första hand skydda de svaga grupperna i samhället. Närdet gäller skador, som ytterst har sin grund i verksamhet, som bedrivs ivinningssyfte, finner vi det rimligt att bevisbördan skiftas lill denskadelidandes förmån. Sä var ocksä fallet i det ursprungliga lagförslagets 4 §,som beträffande bevisfrågan hade följande lydelse "En skada skall anses hauppställ till följd av bristande säkerhet hos en produkt, om det med hänsyntill säkerhetsbristens och skadans art, andra möjliga skadeorsaker samtomständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet för ett sådantorsakssamband." Deltastycke har i det slutliga lagförslaget tagits bon. Enligt Miljöcentrumsuppfattning bör detta stycke återinföras i sin ursprungliga lydelse i 4 §. Defektbegreppetbör vara mer preciserat i sin ordalydelse. inteär sä säker som skäligen kan förväntas" är svagt och ger vida tolkningsmöjlighetersom kan innebära dyra processer i domstol innan mankommit fram till vad som anses vara en säker produkt eller inte. Detär vidare bra att i motsats till EG-direktivet även inför ett Prop.1990/91:197 strikt ansvar för utvecklingsskador. Den enskilde konsumenten fåridag betala för näringslivets försök och produktutveckling allteftersom dessaförsöksutsläpps pä marknaden. Genom det strikta ansvaret kommer förhoppningsvisinte produkter ut allt för tidigt pä marknaden och de kostnaderna bärsgemensamt av flera konsumenter och inle ett fåtal som är"försökskaniner". Vihar noterat att det i motiven för lagtexten inle talas sä mycket om allergi ochannan överkänslighet. Vi förutsätter dock att lagen omfattar även dessabegrepp. Förutsättningar för skadeständ enligt § 4 måste säledes, enligt värmening, även gälla när produkter förorsakar allergi-elleröverkänslighetsproblem. Hovrättenanser att en beloppsmässig begränsning i form av en självrisk vid sakskada börinföras i enlighet med EG-direktivets artikel 9 första stycket b. Enproduktskadelag torde innebära en ökad mältillströmning lill domstolarna. Detkan befaras att en inte oväsentlig del av kraven kan komma att avse mindreersättningsbelopp. Kostnaderna för att utreda sädana anspråk kommer sannoliktofta att överstiga de omtvistade beloppen. Visserligen kan, som anförs ipromemorian, principiella argument resas mot att ersättning för smä skador inteskall utgå. Trots detta anser hovrätten att det av processekonomiska skäl ochmed hänsyn till domstolarnas resurser bör införas en regel om självrisk i denföreslagna produktskadelagen såvitt avser sakskador. Storleken på självriskenbör lämpligen motsvara EG-direktivets bestämmelser på omrädet. Hovrättenvill i detta sammanhang också framhålla att produktskadelagen också på personskadeomrädetkan komma att ge upphov till ett ökat antal domstolsprocesser om smäersättningsbelopp. De försäkringssystem som redan flnns pä vitala områden,t.ex. läkemedelsförsäkringen, ersätter inte smärre skador. Hovrättenförutsätter att regeringen följer utvecklingen noga. Enligttingsrättens mening tar man i promemorian alldeles för lätt på de problemsom kan uppkomma dä en näringsidkare drabbas av sakskada till följdav bristfälliga produkter. Tingsrätten tänker härvid i första hand på småföretagare,i synnerhet ensamföretagare, som i stor omfattning intar ställning av svagare parti förhållande till producenter/leverantörer och Som exempel kan tasen jordbrukare som erhåller leveranser av Prop. 1990/91:197 foder frän ettstort företag. Om fodret är felaktigt kan konsekvenserna bli oerhört stora;hela djurbesättningen slås ut (jfr NJA 1918 s 156) eller lantbrukarensprodukter bli osäljbara (jfr NJA 1982 s 380). En näringsidkare av detta slag ärföga hjälpt av en hänvisning till allmänna avtalsrättsliga och köprättsligaregler eller till den allmänna culparegeln. Mot denna bakgrund ansertingsrätten att en bestämmelse bör införas, som kompletterar 1 § 2 st i denföreslagna lagen, av innebörd au skadestånd utgär även till näringsidkare omsärskilda skäl föreligger. Att produktansvaret skall omfatta personskadorframstår som självklart. Bestämmelser härom har enligt tingsrätten mening sinnaturliga plats i en kommande produktskadelag. Promemorianslagförslag innebär avvikelser frän EG-direktivel på en rad punkter. mening har i de flesta fall inle anförts tillräckligt starkaskäl för de föreslagna avvikelserna. I det följande ges exempel pä sädanaavvikelser. EG-direktivetinnehäller en regel om självrisk pä . Efter det att skälenhärför redovisas slås det i promemorian fast att självrisk är främmande förskadeståndsrätten (en jämförelse borde kanske göras även med förhållandena inomförsäkringsrätten). Vidare anges att det inte synes föreligga nägra särskildaomständigheter i fråga om produktansvaret som motiverar ett annat synsätt (s113 f). Ettsystem med ansvarsbegränsning i linje med vad EG-direktivet ger möjlighet lillinnebär flera nackdelar, vilka närmare beskrivs i betänkandet. Eftersomsystemet dessutom är främmande för svensk skadetåndsrätt måste det hälsas medtillfredsställelse atl tanken på en sädan begränsning avfärdas i betänkandet. Verketinstämmer med förslaget om ansvar för personskador och sakskada liksom skälentill att ren förmögenhetsskada inte ska omfattas av ansvar. Verketinstämmer vidare i förslaget att ansvaret inte ska beloppsbegränsas då dettakan urholka den enskildes rätt, resonemanget att om möjlighet till jämkning skafinnas bör denna tillämpas myckel restriktivt samt alt förekomsten avansvarsförsäkring vid skadefall inte ska påverka eventuell jämkning. Omde svenska reglerna tillämpas i internationella förhållanden riskerar ansvaretatt bli betydligt mer omfattande än vid tillämpning på svenska förhållanden. Idetta sammanhang måste också uppmärksammas att förslagetsaknar övre beloppsgräns vid serieskador pä person. Ett sädant Prop.1990/91:197 beloppstal torde sällan aktualiseras vid tillämpning pä svenska förhållanden men om lagen skulle tillämpas på t.ex. amerikanskaarbetsskador skulle ellt beloppstak kunna ha en funktion att fylla. EnligtEG-direktivet krävs, för att lagstiftningen skall bli tillämplig på sakskador,bl a att egendomen är sädan som vanligen är avsedd för privat bruk ellerkonsumtion och att den av den skadelidande brukades huvudsakligen för sådantändamål. Motsvarande begränsningar saknas i lagförslaget. Anledning saknas attavvika från EG-direktivets reglering i detta avseende. LRFtillstyrker departementspromemorians förslag vad gäller omfattning av person- och sakskada men med exkluderande av ren" Förslagetavviker frän EG-direktivet vad gäller en nedre beloppsgräns. Inte helleromfattar förslaget det tak som finns i EG-direktivet. Argument kan framförasbåde för och emot den avvikande reglering som i departementspromemorianföreslås. Då en tillämpning av EG-direktivet skulle strida mot allmännaprinciper inom svensk skadeståndsrätt finner LRF dock skäl till att tillstyrkadepartementspromemorian i denna del. Möjligheten lill jämkning (se sid 116)'gerdessutom domstolen möjlighet att beakta omständigheterna i det särskildafallet. Ingen nedre gräns för bagatelbkador Ennedre beloppsgräns för bagatellskador borde vara nödvändig för alt undvikaoändliga smäärenden som tillsammans kan ge företagen myckel stora kostnader iform av administration och byråkrati för att behöva i åratalhandlägga ärenden av mindre betydelse ur ekonomisk synvinkel. Det kan inteheller vara intressant ur samhällssynpunkt. Förslaget saknar övre beloppsgränsvid serieskador pä person I departementspromemorian har inle analyserats vilkakonsekvenser som uppstår i fråga om en lags tillämpning utanför det egnaterritoriet. Det skulle kunna bli fråga om mycket stora belopp. Förslagetupptar inga beloppsbegränsningar. Fören företagare kan en arrangerad massaktion skada företaget och leda till dessundergäng. Detta utan att skadan egentligen inneburit något betungande för deskadelidande. Att notera och hantera en bagatellskada innebär i allmänhetbetydande kostnader för företaget. Inom försäkringsvärlden försöker man kommatillrätta med bagaiellskador Produktskadelagens regler är emellertid Prop.1990/91:197 tvingandeoch företaget, som av någon orsak fallit i onåd, kan på detta sättutsättas för otillbörliga angrepp. Ett företags överlevnad är beroende avatt dess produkter godtas. Det ligger därför i företagets intresse att ha Det får anses vara ett naturligare sätt att lösa avvägningen avintresset, när det är fråga om bagatellskador. En undre gräns är klart motiverad.Nägot berättigat skäl att inte godtaga EG-direktivets cirka 500 miljonerkronor som maximalt skadebelopp föreligger inte. Förbundetanser atl man av processekonomiska skäl bör införa en undre gräns förersättning av sakskador. EG-direktivets gräns på 500 ECU () verkarrimlig. EG-direklivetom produktansvar innehäller föreskrifter dels om självrisk pä 500 ECUmotsvarande som skall dras av frän skadeständ för sakskada,dels om en maximigräns pä 70 milj. ECU () för varjeproducents ansvar för samma felaktiga produktslag. I promemorian har ingen avdessa bägge begränsningsregler tagits upp. Vadgäller maximigränsen för serieskada finns goda skäl atl inle la in en sädanregel i produktskadelagen. Fä EG-stater förefaller utnyttja denna möjlighettill ansvarsbegränsning i sina respektive lagar. Ståndpunkten stämmer med densom inlagils i miljöskadelagen. Genom ett samspel mellan beloppsbegränsningar iansvarsförsäkring och skadeståndslagens jämkningsregler kan entillfredsställande avvägning uppnås. Resonemangen i promemorians. 114- 117 är idetta hänseende övertygande. Detsammakan inte sägas beträffande självriskregeln. Här hänvisas endast tillskadeständsrättens princip om full ersättning samt till atl det saknas skäl attvälja en särlösning för sakskador på produktskadeomrädet. Ersättningför sakskada anses i svensk rätt socialt sett mindre angelägen än ersättningför personskada. Detta framgår av principerna för ersättning vid brottsskadaoch vid trafikskada. Ersättningen utgår enligt dessa principer normalt vidpersonskada men endast under vissa förutsättningar vid sakskada.Brottsskadelagen (1978:413) innehåller för övrigt regler om att normalförsäkringssjälvrisk skall dras av. Jämkningkan enligt skadeståndslagen 6:1 ske i större utsträckning vid sakskada än vidpersonskada. Imiljöskadelagen (1986:225) finns i 1 § 3 st undantag frän det strikta ansvaretvid bl a sakskador som är orts- eller allmänvanliga. Detkan mot den angivna bakgrunden knappast vara något principiellt hinderatt införa en självriskregel som utesluter ersättning vid mindre allvarligasakskador pä produktskadeomrädet. Sådana skador är - som ovanberörts - normalt inte särskilt angelägna alt ersätta ur social synpunkt.Handläggningen av sådana skador kostar mer än den ersättning somden skadelidande kan få ut. Inom försäkringsbranschen har man Prop.1990/91:197 arbetat pä att rensa bort skador av denna typ, eftersomde kostnadsmässigt belastar försäkringstagarkollektivet utan att vara specielltangelägna ur den skadelidandens synpunkt. EnligtFolksams mening finns det inget som hindrar ett motsvarande ingrepp fränlagstiftarens sida. En självriskregel på produktskadeomrädet kan innebära ettgenombrott för rationellt kostnadslänkande i skadeständsrätten. föreslårföljaktligen att en regel om självrisk vid sakskada pä exempelvis 1/10basbelopp införs i produktskadelagen. Enligtartikel 9 i EG-direktivet skall ersättning för sakskada utgå om det skadadeobjektet är av sådant slag att det vanligen är avsett för privat bruk ellerkonsumtion och det användes av den skadelidande huvudsakligen för eget privatbruk eller konsumtion. Detta innebär att endast privatpersoner kan komma ifråga som ersättningsberättigade enligt direktivet. Det svenska förslagetlämnar emellertid utrymme för en något vidare tillämpning. Det synes nämligeninte vara nägot som hindrar att t ex en näringsidkare framställer ettersättningsanspråk sedan en videoapparat, som hyrts ut för privat bruk, skadastill följd av brand i en TV-apparat. Att skadeständsskyldighet motnäringsidkare enligt produktskadelagen inte skall komma i fräga i dennasituation bör framgå tydligare av den svenska lagtexten. Enligtpromemorian skall skadestånd enligt produktskadelagen utges för personskada somen produkt har orsakat. Med personskada förstås i svensk rätt den fysiska ellerpsykiska defekt hos den skadelidande som utgör en direkt följd avskadehandlingen. Närdet gäller mentala symtom, som inte är en följd av påvisbara anatomiska skadoreller s k patofysiologiska rubbningar av läkemedel, kommer utomordentligt svårasambandsbedömningar att uppstå. Pä denna punkt vill konsortiet hänvisa tillkommentaren till läkemedelsförsäkringen. Där framhålls att när det gällerbestående mentala komplikationer, är det sällsynt att sädana verkligen harorsakats av ett använt läkemedel. Symtomen är ofta av rent subjektiv art, ochhar i allmänhet uppkommit, fortgått eller utvecklats oavsett användningen avläkemedel. I åtskilliga fall är även en viss mental påverkan oundviklig, o m avsedd, då läkemedelsbehandling pågår. I sädana fall kandet dessutom ibland vara svårt att avgöra, om denna påverkan beror påläkemedlet, grundsjukdomen eller pä den ovisshet som patienten känner tillföljd av det sjukdomstillstånd för vilket han behandlas. Konsortietanser därför att mentala symtom, som inte är en följd av kroppsskada, inteskall omfattas av lagen. Varkenden finska läkemedelsförsäkringen eller föreliggande förslag till Prop.1990/91:197 läkemedelsförsäkring i omfattar psykiska skador utansamband med kroppsskada. Lagförslagetinnehäller inga begränsningar i fräga om ersättningens Läkemedelsförsäkringensom skall garantera den skadade ersättning innehåller vissa övre gränser förersättningsbelopp. Ersättningenper skadad person är högst vilket måste anses utgöra ettbetryggande belopp. Försystemskador finns ingen begränsning av det sammanlagda årligaersättningsbeloppet. Förserieskador (utvecklingsskador) är det maximala beloppet per skada ochper år . Dessa belopp kan behöva justeras uppåt. Småskador,d v s de lindrigaste skadefallen som medför ingen eller en kortare tidssjukskrivning och smä kostnader ersätts inte genom försäkringen. En motsvaranderegel finns säväl i patientförsäkringen som i trygghetsförsäkring vidarbetsskada (TFA). Dessa försäkringar likväl som läkemedelsförsäkringen lämnarpå ett enkelt, snabbt och rationellt sätt ersättning enligtskadeständsrättsliga principer utan att vällande behöver visas. Vållandefallenär totalt sett utomordentligt fä och inom läkemedels omrädet så gott somobefintliga. Att i dessa ersällningsanordningar inrymma en mängd små fall därden ekonomiska ersättningen understiger utrednings- och hanteringskostnadensynes inte ändamålsenligt. Det allmänna grundskyddet är dessutom så väl utbyggti att det inte finns något egentligt socialt behov av att ersättasmåskador.