prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Bestämmelsen i första meningen innebär att en chefsöverläkare harmöjlighet att uppdra åt en erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningen medspecialistkompetens inom psykiatrin att fullgöra uppgifter som chefsöverläkarenhar enligt lagförslaget. Chefsöverläkarenhar enligt den nya lydelsen av 14 § HSL möjlighet att uppdra åt annanbefattningshavare vid enheten att fullgöra enskilda ledningsuppgifter. Dennamöjlighet till delegation av ledningsuppgifter tar inte sikte på de uppgiftersom regleras särskilt i tvångsvårdslagstiftningen. Avsikten är att delegationav dessa sist nämnda uppgifter inte skall ske i annan ordning än enligtbestämmelserna i förevarande paragraf Enligtandra meningen får den ledningsansvarige läkaren, om det finns särskilda skäl,överlämna åt en annan läkare att fatta beslut enligt lagen om psykiatrisktvångsvård. Vissa uppgifter har emellertid ansetts vara av så ömtålig natur attde inte skall vara möjliga att delegera till en annan läkare. Det gäller enligtpunkteraa 15 uppgifteraa att besluta enligt 6§ om intagning för tvångsvård,att ansöka enligt 7, 9, 12 eller 14 § om rättens medgivande till att tvångsvårdenfortsätter, att fatta de övergripande besluten enligt 17 § om behandlingen,att besluta enligt 19 § andra stycket om fastspänning med bälte annat änkortvarigt resp. att besluta enligt 20 § andra stycket om avskiljande av enpatient från övriga patienter för en bestämd tid som överstiger . Ianslutning till den nya regleringen av ledningsansvaret inom den offentliga hälso- och sjukvården har också införts en kompletterande regel i 13 § HSL som föreskriver att det för vaije patient på en enhet som skall ledas av en chefsöverläkare skall utses en legitimerad läkare som patient ansvarig. Innebörden av detta kan fömtsättas bli att det för varje patient som ges psykiatrisk tvångsvård skall finnas en patientansvarig läkare. Denne läkares uppgift skall bl.a. vara att för den enskilde patienten samordna undersöknings- och behandlingsåtgärder, se till att patienten informeras om sitt hälsotillstånd och tänkbara behandlingsåtgärder samt bevaka att patientens möjligheter till samråd om och inflytande på vården tas till vara. Det är att märka att den patientansvarige läkaren inte enbart av det skälet att han utsetts som patientansvarig enligt HSL kan anses ha 281 fåttnågon befogenhet att träffa avgöranden om åtgärder som skall beslutas Prop.1990/91:58 av chefsöverläkaren eller annan läkare enligttvångsvårdslagstiftningen (jfr Bilaga 1 prop. 1989/90:81 s. 51). Viddelegation av beslutsbefogenhet enligt denna lagstiftning är det i ställetangeläget att närmare precisering sker av i vilka avseenden beslutanderättlämnas över. 40 §Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får medge undantag från kravet i 4 § på att läkare som utför undersökning för vårdintyg skall vara legitimerad och från kravet i 39 § på specialistkom petens. Av4 § följer att undersökning för vårdintyg skall utföras av en legitimeradläkare. Som har nämnts under den paragrafen kan det emellertid i vissa delar avlandet av praktiska skäl vara nödvändigt att tillåta läkare med utländsk examensom tjänstgör där eller AT-läkare att utföra undersökning för vårdintyg. I denförevarande paragrafen, som motsvarar en bestämmelse med annan placering ilagrådsremissen, har därför öppnats en möjlighet att medge undantag frånkravet på legitimation för läkare som utför en sådan undersökning. Avsikten äratt undantag skall kunna medges genom föreskrifter eller beslut avsocialstyrelsen i särskilda fall. Som har anförts vid 4 § är det givet att denläkare som undersöker patienten också skall utfärda det vårdintyg som kan blien följd av undersökningen. Bestämmelsen motsvarar delvis 6 § LSPV. 1paragrafen har också öppnats en möjlighet att på motsvarande sätt som i denyssnämnda fallen medge undantag från kravet i första stycket påspecialistkompetens inom psykiatrin. Chefsöverläkaren kan härigenom gesmöjlighet att uppdra åt en läkare med tillräcklig erfarenhet att fullgöra deuppgifter som chefsöverläkaren har enligt lagen. 41 §Beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning samt ansökan enligt 7, 9, 12 eller 14 § och medgivande i anledning av en sådan ansökan fortsätter att gälla, om patienten överförs till en annan sjukvårdsinrättning utan att beslut har fattats om att tvångsvården skall upphöra. 1paragrafen klargörs att beslut om intagning på en sjukvårdsinrättning, ansökanhos rätten om tvångsvård och rättens medgivande i anledning av en sådan ansökanfortsätter att gälla, om patienten överförs till en annan sådan inrättning utanatt beslut har fattats om att tvångsvården skall upphöra. Motsvarande regleringfinns i 11 § LSPV. Den nya bestämmelsen innebär bl. a. att en redan verkställdintagnings- eller ansökningsprövning inte behöver göras om på densjukvårdsinrättning dit patienten förflyttats. Självfallet kan en överflyttningtill annan sjukvårdsinrättning inte innebära att den längsta vårdperiod somföljer av ett fattat beslut om tvångsvård förlängs. Inte heller i övrigt skallrättsverkningaraa av ett sådant beslut ändras vid en överflyttning. Fråganom möjligheteraa att ge patienten psykiatrisk tvångsvård då han tas in på en enhet försomatisk vård har berörts under 15 §. 42 § Regeringen eller,efter regeringens bemyndigande, Prop. 1990/91:58 skall förordna särskilda sakkunniga att bistå rätten. Allmänförvaltningsdomstol har möjlighet att beträffande en viss fråga inhämtayttrande från sakkunnig (24 § FPL). 1 detta sammanhang bör också nämnas attregeringen på begäran av allmän förvaltningsdomstol får förordna särskildasakkunniga med uppgift att tillhandagå domstolen med utlåtanden(29 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Föratt underlätta för de allmänna förvaltningsdomstolarna att i olika frågor avofta brådskande natur kunna få ett utlåtande från eller höra en utomståendepsykiater har i paragrafen tagits in en regel om att ett antal fasta sakkunnigaskall förordnas med uppgift att vid behov bistå domstolarna. Bestämmelsen hargjorts tvingande. Genom bestämmelsen blir det möjligt att till socialstyrelsendelegera uppgiften att förordna särskilda sakkunniga. Bl.a. på gmnd av attjävssituationer kan uppstå bör utgångspunkten vara att varje domstol hartillgång till minst två sådana sakkunniga. Som fasta sakkunniga bör utsesframför allt läkare som är specialister i psykiatri, barn- och ungdomspsykiatrieller rättspsykiatri. Bestämmelsenbegränsar inte möjligheten att inhämta sakkunnigutlåtande från någon annanenligt den redovisade föreskriften i FPL. Det bör påpekas att länsrätten enligt37 § vid behov skall hålla sakkunnigförhör vid muntlig förhandling. 43 §Från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. I § eller 4§ första och tredje styckena sekretesslagen (1980:100) skall utan hinder av sekretessen lämnas ut sådana uppgifter om en patient som behövs för att chefsöverläkarens åligganden enligt denna lag skall kunna fullgöras. Det samma gäller uppgifter om en patient som behövs för en sakkunnigs uppdrag eller ett yttrande av . Vidbedömning av en patients vårdbehov skall chefsöverläkaren beakta om detta behovinte kan tillgodoses på annat sätt än genom intagning på en sjukvårdsinrättning(jfr 3 §). Läkaren skall vidare i en ansökan enligt t. ex. 7 § till länsrättenom medgivande till tvångsvård ange bl. a. vilka överväganden som gjortsrörande vård i annan form för patienten. För att en chefsöverläkare skall kunnafullgöra dessa och sina övriga åligganden enligt lagen har i första meningen iparagrafen tagits in en bestämmelse om att sekretesskyddade uppgifter om enpatient skall lämnas ut från hälsooch sjukvården och . Detsammagäller enligt andra meningen för att en sakkunnig skall kunna fullgöra sittuppdrag eller då yttrande inhämtas av . Paragrafen harutarbetats delvis efter förebild av den nuvarande bestämmelsen i 10§ lagen(1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål och 8§ lagen (1964:542)om personundersökning i brottmål. Detfömtsätts i lagtexten att uppgifterna för att lämnas ut behövs för utförande av chefsöverläkarens åligganden, för en sakkunnigs uppdrag eller för att skall kunna yttra sig. I allmänhet måste den utlämnande myndigheten utgå från att begärda uppgifter behövs. kommunalafamiljerådgivningen med dess särskilda förtroendesekretess Prop. 1990/91:58omfattas inte av uppgiftsskyldigheten. 1 den mån chefsöverläkaren, den Bilaga 1sakkunnige eller har behov av att få uppgifter från andraområden än hälso- och sjukvården och , t. ex. från arbetsförmedlingen,får det förutsättas att uppgifter därifrån kan lämnas med tillämpning av dens.k. generalklausulen i 14kap. 3 § sekretesslagen (jfr prop. 1980/81:20 s. 44 §Om patienten har fyllt , har han rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt denna lag. Enpatient som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen ochdet kan antas att patienten inte tar skada av att höras. Enligtjörsta stycket har den som fyllt rätt att själv föra sin talan i mål ochärenden om psykiatrisk tvångsvård. Motsvarande föreskrift om processbehörighetfinns i socialtjänstlagen (56 §) och LVU (36 §). Det finns inte någonföreskrift i LSPV om processbehörighet för den som är . Patientersom är under 18. år har emellertid i praktiken ansetts ha rätt att själva förasin talan enligt LSPV inför utskrivningsnämnd eller psykiatriska nämnden.Påpekas bör att den föreslagna bestämmelsen endast reglerar frågan omprocessbehörighet för den som har fyllt . Patientens ställning som partoavsett ålder berörs inte av bestämmelsen. Inte heller berörs föräldrarnaseller annan vårdnadshavares ställning som part av bestämmelsen. Bestämmelseninnebär således endast att de som har fyllt har rätt att vid sidan avsina legala ställföreträdare eller ensamma föra sin talan i mål och ärenden ompsykiatrisk tvångsvård. Dettorde endast undantagsvis bli aktuellt att ge psykiatrisk tvångsvård åt någonsom är strax under . Avsikten är att den som är inte självskall få föra sin talan i ett mål om psykiatrisk tvångsvård. 1 ett mål somavser den som är skall föräldrarna (eller annan vårdnadshavare)vara ställföreträdare för parten. Somhar nämnts under 3 § är det i princip patientens egen inställning till denifrågasatta tvångsvården som skall tillmätas självständig betydelse vidbedömning av om tvångsvårdsförutsättningarna är uppfyllda. Detta gäller oavsettpatientens ålder och innebär därför beträffande den som är , trotsatt han inte är behörig att processa inför domstol i vårdfrågan, att det är hansom skall ta ställning till den vård som erbjuds. Föreligger det storamotsättningar mellan den unge och föräldrarna eller annan vårdnadshavare kanen god man förordnas, där så erfordras, för att bistå den unge i den rättsligaangelägenheten. 1andra stycket föreskrivs att en patient som är bör höras undervissa förutsättningar. Lämpligheten av att höra patienten vid t.ex. en muntligförhandling i domstol får avgöras med ledning av hans ålder och psykiskatillstånd. I regel bör domstolen inhämta ställföreträdarens ochchefsöverläkarens synpunkter på denna fråga. 45 § Beslut som meddelas enligt denna lag gäller , om inte Detligger i sakens natur att beslut om psykiatrisk tvångsvård i regel måste Prop. 1990/91:58 kunna verkställas . 1 paragrafen föreskrivs därföratt beslut som Bilaga 1 meddelas enligt lagen gäller , om inteannat förordnas. 46 §I mål och ärenden enligt denna lag får delgivning med patienten inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen (1970:428). Bestämmelseninnebär att s. k. surrogatdelgivning, kungörelsedelgivning eller spikning intefår användas vid delgivning med patienten i denna typ av mål och ärenden. Istället skall personlig delgivning användas. Motsvarande föreskrift finns ismittskyddslagen, socialtjänstlagen, LVU och LVM. 47 §Om det finns skälig anledning att anta att någon lider av en allvarlig psykisk störning och är farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv eller i övrigt behöver omedelbar hjälp, får polismyndigheten tillfälligt omhänderta honom i väntan på att hälso- och sjukvårdspersonal kan ge honom sådan hjälp. Den omhändertagne får föras till en sjukvårdsenhet som kan ge stöd och behandling. Polismyndighetenskall lämna biträde på begäran av 1.en läkare som avses i 4§ andrastycket sista meningen för att han skall kunna genomföra en undersökning förvårdintyg, 2.en läkare som avses i 4 § andrastycket sista meningen eller av chefsöverläkaren för att föra patienten till ensjukvårdsinrättning sedan vårdintyg har utfärdats, 3.chefsöverläkaren för attåterföra en patient som har lämnat vårdinrättningen utan tillstånd, eller 4.chefsöverläkaren för attåterföra en patient till vårdinrättningen, om denne inte har återvänt dit sedantiden för ett tillstånd att vistas utanför inrättningens område har gått uteller tillståndet har återkallats. Enligt11 § polislagen (1984:387) får en polisman omhänderta en person, ompolismyndigheten genom en särskild föreskrift har befogenhet att besluta attnågon skall omhändertas. Omhändertagandet får ske om de angivnafömtsättningarna föreligger enligt den särskilda föreskriften och om dröjsmålmed omhändertagandet innebär fara för liv eller hälsa eller någon annan fara.Polismannen skall så skyndsamt som möjligt anmäla omhändertagandet till sinförman, som skall pröva om omhändertagandet skall bestå ochunderrätta polismyndigheten, om beslutet innebär ett kvarhållande (15 §). Ettingripande enligt polislagen fömtsätter således att särskilda regler som gäller polisens rätt till ingripande i mera speciella situationer tas upp i lagar som gäller just dessa situationer. En föreskrift har därför tagits in i första stycket första meningen om att en polismyndighet får besluta att omhänderta en person, om det föreligger skälig anledning att anta att denne lider av en allvarlig psykisk störning och därför är farlig för annans personliga säkerhet eller eget liv eller i övrigt behöver omedelbar hjälp. Farerekvisitet i bestämmelsen har på förslag av lagrådet utformats på samma sätt som i gällande lag (7 § LSPV). Tillägget om möjlighet till omhändertagande när någon annars behöver omedelbar hjälp överens stämmer med lagrådsremissens förslag. Ettomhändertagande av en person kan tänkas bli aktuellt t.ex. för att Prop.1990/91: 58 förhindra ett självmord eller för att avvärja att någon i personensomgiv- Bilaga 1 ning blir skadad. En psykisk störning kan emellertid yttra sigpå många olika sätt. En persons beteende kan också vara sådant att det föreliggeren omedelbar fara för personens egen hälsa och att hans behov av hjälp därförframstår som överhängande. Bedömningen av om förutsättningarna för ettomhändertagande är uppfyllda kan naturiigtvis ibland bli något summarisk vidtillfallet för polismans ingripande. En noggrannare prövning bör däremot alltidvara möjlig när förmannen eller polismyndigheten prövar om omhändertagandetskall bestå. Denomhändertagne får inte förvaras på polisstationen utanendast kvarhållas tillfälligt under kortast möjliga tid i väntan på att hälso-och sjukvårdspersonal kan ge honom den hjälp som är nödvändig. Polisen börefter ett omhändertagande av en psykiskt störd person således genast kontaktaen sjukvårdsinrättning eller den öppna psykiatriska verksamheten för att denomhändertagne skall få erforderlig hjälp möjligt och i första hand utaninslag av tvång. Det förutsätts att vårdpersonal tar över den omhändertagne såsnart som möjligt. Eventuellt kan behov finnas av handräckning från polisenför att genomföra en undersökning för vårdintyg enligt punkt 1 i andra stycket.Påpekas bör att det enligt lagförslaget till skillnad från vad som gällerenligt LSPV inte föreligger skyldighet för polismyndigheten att ta initiativtill att en läkarundersökning för vårdintyg påbörjas (se avsnitt 3.2.1). Ett alternativ till att underrätta vårdpersonal bör vara att föra densom har tagits om hand till en sjukvårdsenhet som kan ge stöd och behandling.En föreskrift som anger detta har tagits in i första stycket andra meningen. 1andra stycket ges regler om handräckning av polismyndighet. Bestämmelserna harviss motsvarighet i 35 § LSPV. Enligtandra stycket punkt 1 kan polishandräckning begäras för att möjliggöra enundersökning för vårdintyg. Det ligger i sakens natur att polishandräckningskall begäras endast när det av omständigheterna framgår att den enskildehåller sig undan eller inte frivilligt går med på undersökningen. Bestämmelsenhar tillkommit främst för att göra det möjligt för den läkare som skall utföraundersökningen att få tillträde till den bostad eller det utrymme, där denenskilde befinner sig. Som socialberedningen har framhållit är det viktigt attden enskilde, om det inte är omöjligt eller uppenbart olämpligt, undersöks därhan vistas. Om den som skall undersökas går med på att låta undersöka sig isin bostad och undersökningen lämpligen kan ske där, bör polishandräckning förtransport till en läkarmottagning således inte komma i fråga såvida intestarka skäl talar för detta. Dethar ansetts lämpligt att begränsa kretsen av läkare som kan begärapolishandräckning enligt denna punkt. Endast den läkare som enligt beslut avsjukvårdshuvudmannen har befogenhet att besluta om undersökning för vårdintygmot patientens vilja skall vara behörig att begära sådan handräckning (jfr 4§). Andrastycket punkt 2 reglerar det fallet att en patient sedan ett vårdintyg har utfärdats skall föras till en sjukvårdsinrättning för prövning av frågan 286 ompsykiatrisk tvångsvård skall ges. är det den läkare som har Prop.1990/91:58 undersökt patienten som bäst kan bedöma behovet avpolishandräckning. Bilaga 1 Den krets av läkare som har nämnts i föregåendepunkt skall därför vara behörig att begära handräckning för att föra en patienttill en sjukvårdsinrättning. Det är självklart att läkaren innan han begärpolishandräckning först försöker, om det är lämpligt, att övertala patientenatt frivilligt inställa sig på den sjukvårdsinrättning, där frågan om intagningskall prövas. Chefsöverläkaren på den aktuella inrättningen skall också kunnabegära polishandräckning enligt denna punkt. Denne bör emellertid först ha fåtttillgång till vårdintyget och eventuella övriga handlingar. Eftersom beslut omintagning på en sjukvårdsinrätting för tvångsvård inte får gmndas på ettvårdintyg som är äldre än , torde det inte bli aktuellt i så mångafall att chefsöverläkaren begär handräckning enligt denna punkt.Chefsöverläkaren skall naturligtvis inte fatta något formellt beslut omintagning innan han begär handräckning. Frågan om intagning skall nämligenavgöras först efter dennes undersökning av patienten (se 6 §). Iandra stycket punkt 3 har införts en möjlighet för chefsöverläkaren att begärapolishandräckning, om en patient som vårdas på en vårdinrättning förpsykiatrisk vård avviker från inrättningen. Enligtandra stycket punkt 4 kan chefsöverläkaren begära polishandräckning för attåterföra en patient till vårdinrättningen, om han inte återvänt dit sedan etttillstånd att vistas på egen hand utanför inrättningens område har gått uteller om tillståndet har återkallats. Av39 § följer att chefsöverläkaren kan delegera uppgiften att begärapolishandräckning. Somsocialberedningen har framhållit är det viktigt att de polismän som återför enpatient till en vårdinrättning efter t. ex. en permission uppträderhänsynsfullt och att främst polismän med en längre erfarenhet används för ettsådant uppdrag. Vidare bör så långt det är möjligt ingripanden av uniformeradpersonal undvikas. Om en sökt patient hämtas i bostaden, bör detta självfalletske på ett så diskret sätt som möjligt så att åtgärden inte väcker uppseendebland grannar och andra. Det är önskvärt att man så långt möjligt använder sigav personal inom den psykiatriska vården eller för att övertygapatienten om att han frivilligt skall följa med till vårdinrättningen. 48§ En patient som vårdas med stöd av denna lag skall så snart hans tillståndmedger det genom chefsöverläkarens försorg upplysas om sin rätt 1. attenligt 32 och 33 §§ överklaga vissa beslut, 2.att anlita ombud eller biträde, 3.att få rättshjälp genomoffentligt biträde enligt rättshjälpslagen (1972:429), och 4.att få hjälp av en stödperson. Dennalag skall finnas anslagen inom sjukvårdsinrättningen, väl synlig förpatienterna. Iförsta stycket regleras en upplysningsskyldighet som chefsöverläkaren skall ha gentemot patienter som ges psykiatrisk tvångsvård. Upplysnings skyldigheten gäller patientens rättigheter att överklaga enligt 32 och 33 §§ 287 ochatt få rättsligt och annat stöd i olika situationer. Paragrafen har Prop.1990/91:58 utformats i enlighet med lagrådets förslag. Bestämmelsenhar viss motsvarighet i 37 § LSPV, som infördes den 1 januari 1983.Socialutskottet erinrade i samband härmed i sitt av godkändabetänkande (SoU 1981/82:53 s. 13, rskr. 383) om att information omöverklagandemöjligheter etc. skall lämnas när patientens tillstånd medger det.Det är t.ex. inte nödvändigt eller i många fall ens lämpligt med hänsyn tillpatienten att en akut insjuknad nyintagen patient genast informeras om sinajuridiska rättigheter gentemot läkaren och sjukhuset. Personalen måste i förstahand försöka få ett gott förhållande till patienten och se till att han ellerhon får den vård som är påkallad. Det får ankomma på den ansvarigeläkaren att avgöra när patientens tillstånd stabiliserats så att en meningsfullinformation kan ges. Enligt utskottet bör det självfallet ske så snart sommöjligt. Bestämmelsen avser att återspegla denna inställning. Iandra stycket anges att lagen om psykiatrisk tvångsvård skall finnas anslageninom sjukvårdsinrättningen, väl synlig för patienterna. Motsvarande föreskriftfinns i LSPV (37 §). Om rättspsykiatrisk vård ges på sjukvårdsinrättningen,skall också lagbestämmelseraa om denna vårdform finnas anslagna inominrättningen (se 29 § i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård). 49§ Chefsöverläkare skall i den utsträckning som regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, föreskriver fortlöpande lämnastyrelsen uppgifter om åtgärder som vidtagits enligt denna lag. Avskäl som har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.3) har detansetts speciellt viktigt att fortlöpande kunna följa och studera tillämpningenav den nya tvångsvårdslagstiftningen. Behovet av att inhämta och centraltsammanställa underlag för samlade bedömningar rörande tvångsvårdstillfällenoch olika behandlings- och kontrollåtgärder vid sådana tillfällen motiverar enomfattande uppgiftsskyldighet i dessa avseenden för dem som har särskildabeslutsbefogenheter vid lagstiftningens tillämpning. Det bör därför i laganges att chefsöverläkare skall fortlöpande lämna uppgifter tillsocialstyrelsen om åtgärder som vidtagits enligt lagstiftningen. i frågan bör meddelas av regeringen eller, efter regeringensbemyndigande, . Avsikten är att dessa föreskrifter skallinnebära en precisering av omfattningen av uppgiftsskyldigheten förchefsöverläkaren. Som har framhållits i den allmänna motiveringen böruppgiftsskyldigheten närmare utformas så att intresset av generell informationom användningen av tvång inte kommer i konflikt med intresset av att skyddapatientens personliga integritet. Antalet personrelaterade uppgifter börsåledes begränsas så långt det är möjligt. Ikraftträdande-och övergångsbestämmelser Prop. 1.Denna lag (nya lagen) träder ikraft , då lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall (gamla lagen) upphör att gälla. 2.Ett vårdintyg, som uppfyllerkraven i den gamla lagen, får längst till och med godtassom underlag för ett beslut om intagning för tvångsvård enligt den nya lagen. 3.Om en patient vidikraftträdandet är intagen på en sjukvårdsinrättning enligt 8 § i den gamlalagen, skall chefsöverläkaren avgöra frågan ompatienten enligt 6 § i den nya lagen skall tas in för tvångsvård. Intill dessfrågan om intagning har avgjorts, gäller den gamla lagen i tillämpliga delar. 4.Den som vid ikraftträdandet ärintagen på en sjukvårdsinrättning enligt 9 eller 10 § eller återintagen enligt20 § i den gamla lagen skall anses intagen för tvångsvård enligt 6 § i den nyalagen.