prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligt renlängdema fanns det 292000 renar . Rennäringen iSverige regleras i rennäringslagen (1971:437). Samemasrättigheter enligt rennäringslagen har i lagen fått den sammanfattandebeteckningen renskötselrätt. Denna beskrivs som en rätt för samer att begagnamark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl. a.rätt till renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Rätten tillkommer främstsådana personer av samisk härkomst som kan åberopa att någon av derasföräldrar, farföräldrar eller morföräldrar haft renskötsel som stadigvarandeyrke. Förrenskötseln finns 51 samebyar med renskötselberättigade samer som medlemmar.Den mark där renskötsel får bedrivas är fördelad mellan sådana byar isärskilda byområden. Samebyama ombesörjer ren-skötsein inom byns betesområdeoch företräder medlemmarna i bl. a. frågor som rör renskötselrätten. Rennäringslagen byggerinte på någon utredning om samemas rättighe ter utan utgår i huvudsak från det innehåll dessa rättigheter hade enligt 13 1971 konstaterades att sam- Prop.1990/91:4 erna ansåg sig ha enstarkare rätt till renbetesmarken än vad som kommit till I avbidan på domstolsprövning av tvistefrågorna fickman emellertid godta att lagstiftningen byggde på samma gmnd som Dendomstolsprövning man syftade på var det s. k. skatteQällsmålet som ledde fram till en domavkunnad av högsta domstolen (HD) först år Högstadomstolen fann att äganderätten till skatteQällen tillkommer staten samt attsamemas braksrätt är uttömmande reglerad i rennäringslagen. Enligt HD har samernadock en starkt skyddad braksrätt av speciellt slag som ytterst är grandad påurminnes hävd. I domen anför HD att en på civilrättslig gmnd bestående braksrättav ifrågavarande slag enligt 2 kap. 18§ regeringsformen (RF) är skyddad mottvångsförfoganden utan ersättning på samma sätt som äganderätten. Denomständigheten att rätten i detta fall är reglerad i lag innebär inte att denskulle sakna sådant skydd. Rättigheten kan väl upphävas genom lagstiftning, menså länge den utövas kan den inte fråntas innehavama, vare sig i lag eller annanform, utan ersättning enligt 2 kap. 18§ RF. Mot bakgmnd av bl.a. domen i skatteQällsmålettillsatte regeringen samerättsutredningen. De förslag som lämnas idenna lagrådsremiss bygger på utredningens huvudbetänkande. Rennäringslagenår 1971 innebar genomgripande förändringar i de tidigare lappbyamas organisatoriskaoch ekonomiska situation. avskaffades och samebyarnafick själva ta ansvar för hur renskötselarbetet skall organiseras och hur byamasekonomiska angelägenheter skall hanteras. Ansvaret för att lösa internakonflikter och stävja missförhållanden inom renskötseln flyttades över frånlappfogden och till samebyama och deras styrelser. Tillskillnad mot de strikt myndighetsreglerade lappbyama har samebyama ensjälvständig ställning, som ansvaret för renskötseln har överförtsfrån de enskilda ägama till samebyn. Medlemmamas renar skall vara sammanfördatill ett lämpligt antal rationella driftsenheter med gemensam arbetsledning.Samebyns styrelse eller de förmän styrelsen utser skall leda verksamheten. Samebyamasjälva bestämmer hur man vill organisera sin verksamhet. Somhelhet betraktat har rennäringslagen genom den nya organisation som beslutadesår inneburit väsentliga förbättringar i fråga om samordning och fördjupatsamarbete mellan medlemmarna. Förändringar i fråga om driften och när detgäller renägamas inbördes förhållanden har emellertid inte skett i denutsträckning som avsågs med lagen. Att det har gått långsamt att genomförarennäringslagens intentioner kan förklaras med de svårigheter som är förbundnamed att, på grandval av den begränsade naturresurs som betesmarkema utgör,kombinera enskilt företagande med en gemensam driftsuppläggning. Av betydelse isammanhanget är också den konkurrens om markutnyttjandet som finns mellanrennäringen och andra intressen. Den utveckling som skettinom rennäringen och som alltså inte till alla delar varit den önskade har bl. a. lett till problem med att det faktiska 14 renantaletär för högt inom vissa områden. Det finns också anledning att Prop.1990/91:4 överväga åtgärder för att skapa större rättvisa mellan de enskildarenskötselföretagen inom samebyarna. Lantbraksstyrelsentillsatte en arbetsgrapp, rennäringsgruppen, för att se över vissafrågor som rör samebyarnas organisation, funktion och ekonomi. De förslag somlämnas i propositionen och som rör bl. a. rennäringens hänsyn till andraintressen bygger på rennäringsgruppens förslag. Förslagentotalt sett går ut på att markera renskötselrättens rättsliga ställning, attstärka rennäringens intressen på åretrantmarkema .samt att av hänsyn tillmotstående intressen säkerställa behovet av att renstammen hålls på den nivåsom betestillgången medger och i enlighet med gällande bestämmelser förrenskötseln. Minabedömningar, ställningstaganden och förslag innebär följande. Rennäringslagens inledandebestämmelser ändras så att det framgår att renskötselrätten är en för densamiska befolkningen kollektiv rätt, dvs. principiellt skall alla samer ifortsättningen inneha sådan rätt. Möjligheten att utöva renskötselrättenbegränsas emellertid liksom till att gälla samer som är medlemmar i ensameby. Renskötselrätten är till sinkaraktär en braksrätt som kan jämföras med exempelvis nytQanderätt till fastegendom. För att klarare markera renskötselrättens natur ändrasrennäringslagens inledningsbestämmelser så att det framgår att renskötselrättenbygger på urminnes hävd och utgör en särskild rätt till fastighet. I fortsättningen skallregeringen bara kunna upphäva renskötselrätten när det behövs för att kunnatillgodose något av de expropriationsända-mål som räknas upp iexpropriationslagen. Intrång i renskötselrätten kan dock även i fortsättningenprövas enligt andra lagar, t. ex. vattenlagen. På åretruntmarkerna är det förbjudet att ändra användningen av marken på ett sätt som innebär avsevärdolägenhet för renskötseln. Bestämmelsen skärps till att gälla också andraåtgärder än sådana som innebär en ändrad användning av marken. Rennäringen har i gällandelagstiftning, inte minst genom naturresurslagen, ett starkare skydd än vad somföljer av folkrätten. Lagstiftningen behöver därför inte ändras för att stärka samernasfolkrättsliga skydd. Någon särskild skadeståndsregelför andra intrång i renskötselrätten än sådana som följer av attrenskötselrätten upphävs införs inte i rennäringslagen. Sådanaersättningsfrågor får liksom prövas av domstol enligt allmänna skadeståndsrättsligaregler. För sådana mål skall också gälla vanliga rättegångskostnadsregler. Rennäringenshänsyn till andra intressen När lantbraksnämnden i fortsättningen fastställer högsta renantal för en sameby skall skälig hänsyn tas till andra intressen. börligga till grand för beslut om tillåtet renantal. Har en sameby fler Prop.1990/91:4 renar än tillåtet skall i fortsättningen vid vite kunnaförelägga byn att minska renantalet till det tillåtna. Ett sådant föreläggandeskall även kunna riktas mot en enskild renägare som har fler renar än samebynbestämt att han får ha. En renägare skall inte heller kunna grunda sin rösträttpå ett större antal renar än samebyn bestämt för honom. För att kunna kontrollerarenantalet införs en möjlighet att vid vite ålägga samebyn att genomföra denrenräkning som skall ske . skall i fortsättningenunderrättas om tid och plats för renräkningen. ges ocksåmöjlighet att kontrollera att renräkningen sker på korrekt sätt. Meningen äratt någon av förordnad person i fortsättningen skall kunna varamed vid renräkningen och kunna kontrollera att räkningen genomförs på ettkorrekt sätt. Renar som befinner sig på platsdär renskötsel inte är tillåten kallas strövrenar. För att få bort dessa kanlänsstyrelsen besluta om tvångsslakt, som är en något trabbig, dyr och iblandmindre effektiv metod för att komma till rätta med renströvningsproblemet. Ifortsättningen skall samebyn kunna föreläggas vid vite att föra bort renarna.Det kan emellertid förekomma situationer där ett vitesföreläggande är mindrelämpligt. Det kan gälla om vitesföreläggande tidigare inte hjälpt eller om detär överhängande risk för skador på gröda eller skogsplanteringar eller om detav annat skäl bedöms mer ändamålsenligt med slakt. I sådana fall skall beslutom tvångsslakt kunna ges direkt. 1 fråga om koncessionsrenskötselnföreslås vissa åtgärder för att bl. a. säkerställa att driften sker i enlighetmed de villkor som lantbraksnämnden fastställer. Rennäringen är den enda areellanäringen som saknar tillförlitliga uppgifter om verksamheten. Ettföretagsregister som baserar sig på samebyarnas renlängder skall därförinföras. Samebyarna skall vara skyldiga att lämna renlängden ändamål. Nuvarande system för jakt- ochfiskeupplåtelser på renbetesmark ovan odlingsgränsen och på renbetesQällen behållsi huvudsak oförändrade. Rätt till jakt och fiske skall emellertid kunnaupplåtas i betydligt större utsträckning . Personer som är bosatta iutpräglad glesbygd bör få företrädesrätt till sådana upplåtelser. I övrigt börupplåtelserna ske så att service och sysselsättning främjas i glesbygd. Ensameby skall kunna undanta visst område från medlemmarnas användning för jakt ochfiske om det behövs av hänsyn till vilt- eller fiskevården. Renskötseln bedrivs iSverige i stort sett i hela , och samtdelar av och . Brattoarealenav de svenska samemas renbetesmarker uppgår till ca Prop. 1990/91:4 165000 km,varav ungefär 12000km ligger i . I brattoarealen är inte inräknat vissastörre sjöar och inte heller vattendrag som bildar gräns mellan samebyar. Närbrattoarealen reducerats med vattenområden, högQällsimpediment samt bebyggd ochodlad mark återstår en nettoareal . Renbetesmarkema omfattar iranda tal en tredjedel av totala yta. Vinterbetesmarkernas omfattningär omtvistad inom vissa delar av området. Derenskötande samernas antal i uppgår till ca 2 500 personer. Det finnsca 900 rennäringsföretag. Det är emellertid svårt att göra en rättvisandeberäkning av antalet renskötande samer. Ett av skälen till detta är attrenskötseln ofta bedrivs i kombination med andra näringar. Det saknas dessutomenhetliga bedömningsgrander för att avgöra vem som skall anses vara renskötandemedlem i en sameby. Renantaletväxlar starkt mellan perioder av goda och dåliga renbetesår. Vid renräkningaroch i renlängder registreras vinterrenhjorden, dvs. den renhjord man i huvudsakförfogar över mellan slaktsäsong och kalvnings-säsong. Enligt renlängdernafanns det 292000 renar . Rennäringeni regleras i rennäringslagen (1971:437). Lagen trädde i kraft den 1juli 1971 och ersatte lagen (1928:309) om de svenska lapparnas rätt tillrenbete i och lagen (1960:144) om renmärken. Samernasrättigheter enligt rennäringslagen har i lagen fått den sammanfattandebeteckningen renskötselrätt. Denna beskrivs som en rätt för samer att begagnamark och vatten till underhåll för sig och sina renar. I rätten ingår bl. a.rätt till renbete, jakt, fiske och visst skogsfång. Rätten tillkommer främstsådana personer av samisk härkomst som kan åberopa att någon av derasföräldrar, farföräldrar eller morföräldrar haft renskötsel som stadigvarandeyrke. Irennäringslagen finns bestämmelser om vilka områden som får användas förrenbete och om betestidens längd. Renskötseln får bedrivas iNorrbottens och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen,dels nedanför denna gräns på mark som tillhör staten och på renbetesland därskogsrenskötsel av ålder bedrivs , sommaren eller hösten samt på renbetesQälleni och inom de områden i och somsärskilt upplåtits till renbete. vinterbetesmarkerna, där renskötsel får bedrivas den 30april, omfattar dels övriga delar av nedanförodlingsgränsen, dels sådana trakter utanför och renbetesQällen därrenskötsel av ålder bedrivs vissa tider av året. Förrenskötseln finns samebyar med renskötselberättigade samer som medlemmar. där renskötsel får bedrivas är fördelad mellan sådana byar isärskilda byområden. Samebyarna ombesörjer renskötseln inom byns betesområdeoch företräder medlemmarna i bl. a. frågor som rör renskötselrätten. Regeringen kan besluta omupphävande av renskötselrätten för visst område. Det kan ske om området behövs för ett sådant ändamål som omfattas av expropriationslagens ändamålsbeskrivning eller för något an nat ändamål som är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. 2 1990/91. området väsentligen utanbetydelse för renskötseln, får sådant beslut med- Prop. delas så snart områdetbehövs för ett allmänt ändamål. upphävande avrenskötselrätt skall det bestämmas ersättning för skada eller olägenhet somdrabbar renskötseln eller samemas jakt- eller fiskerätt. Ersättning för skada ellerolägenhet som inte drabbar någon bestämd person fördelas mellanberörd sameby och samefonden. 1andra fall än när renskötselrätten upphävs, får den som äger eller brakar markdär renskötsel får bedrivas inte ändra markanvändningen på ettsätt som medför avsevärd olägenhet för renskötseln. får dock användas ienlighet med fastställd detaljplan eller för företag vars tillåtlighet skallprövas i särskild ordning. I inte obetydlig omfattning har renbetesmark motersättning tagits i anspråk för företag som prövats enligt vattenlagen ellergravlagstiftningen. Genom bestämmelserna i lagen (1987:12) om hushållning mednaturresurser m.m. har renskötseln getts en starkare ställning vid avvägningarmot andra intressen vid intressekonflikterom markens användning. Somhuvudregel gäller att varken samebyn eller en medlem i samebyn får upplåtarättigheter som ingår i renskötselrätten. Upplåtelse på kronomark ovanförodlingsgränsen och på renbetesQällen ombesörjs av lantbraksnämndema. Denavgift som tas ut delas i allmänhet lika mellan samebyama och samefonden. Inomnationalparkerna är det som svarar för markupplåtelsema. Rennäringslagenbygger inte på någon utredning om samemas rättigheter utan utgår i huvudsakfrån det innehåll dessa rättigheter hade enligt renbeteslag. 1lagstiftningsärendet konstaterades att sam-ema ansåg sig ha en starkarerätt till renbetesmarken än vad som kommit till uttryck i renbeteslagen. I avbidanpå domstolsprövning av tvistefrågoma fick man emellertid godta attlagstiftningen byggde på samma gmnd som dittills. Den domstolsprövning mansyftade på var det s. k. skatteQällsmålet som ledde fram till en dom avkunnadav högsta domstolen (HD) först (NJA I 1981 s. 1). Samemayrkade i målet i första hand att de framför staten ägde Qällom-råden, skatteQäll,i norra . De yrkade i andra hand vissa närmare angivna rättigheter tillområdena, rättigheter som går utöver vad rennäringslagen anger. Högstadomstolen fann att äganderätten till skatteQällen tillkommer staten samt attsamemas braksrätt är uttömmande reglerad i rennäringslagen. Samema ficksåledes inte bifall till sin talan. EnligtHD har samema dock en starkt skyddad braksrätt av speciellt slag som ytterst ärgrandad på urminnes hävd. I domen anför HD att en på civilrättslig gmndbestående braksrätt av ifrågavarande slag enligt 2 kap. 18§ regeringsformen(RF) är skyddad mot tvångsförfoganden utan ersättning på samma sätt somäganderätten. Den omständigheten att rätten i detta fall är reglerad i laginnebär inte att den skulle sakna sådant skydd. Rättigheten kan väl upphävasgenom lagstiftning, men så länge den utövas kan den inte fråntas innehavarna,vare sig i lag eller annan form, utan ersättning enligt 2 kap. 18 § RF. Rennäringslagenår 1971 innebar genomgripande förändringar i de tidi- 18 garelappbyamas organisatoriska och ekonomiska situation. 1990/91:4ganisationen avskaffades och samebyama fick själva ta ansvar för hur renskötselarbetetskulle organiseras och hur byarnas ekonomiska angelägenheter skulle hanteras.Ansvaret för att lösa interna konflikter och stävja missförhållanden inomrenskötseln flyttades över från lappfogden och till samebyama ochderas styrelser. Demed rennäringen sammanhängande frågoma handhas av lantbraksnämnderaai , och . Beslut i rennäringsfrågorfattas inom lantbraksnämnden av en särskild rennäringsdelegation. Sedan den 1juli 1986 pågår försök med s.k. samordnad länsförvaltning. I dennaförsöksverksamhet fullgör (rennäringsenheten) i lände uppgifter som normalt ankommer på lantbraksnämnden. har numerabeslutat att länsstyrelserna skall överta lantbraksnämndemas uppgifter frånden Ijuli 1991. Tillskillnad mot de strikt myndighetsreglerade lappbyama har samebyama ensjälvständig ställning, som ansvaret för renskötseln har överförtsfrån de enskilda ägama till samebyn. Medlemmarnas renar skall vara sammanförda tillett lämpligt antal rationella driftsenheter med gemensam arbetsledning.Samebyns styrelse eller de förmän styrelsen utser skall leda verksamheten. Samebyamasjälva bestämmer hur man vill organisera sin verksamhet. Statenger ekonomiskt stöd till rennäringen. För nästa budgetår anvisas sålunda 9,6milj. kr., varav 5,5 milj. kr. fördelas av lantbraksstyrelsen på olikaanvändningsområden efter överläggningar med . Dessamedel används bl. a. för upplysning och rådgivning, katastrofskadeskydd vidsvåra renbetesförhållanden och trygghetsförsäkring för renskötande samer.Föratom dessa bidrag har minst 19milj.kr. anvisats för prisstöd tillrennäringen. Detta stöd betalas ut som ett visst belopp per slaktad ren. Förforskning på rennäringens område har i prop. 1989/90:90 föreslagits en förstärkninginom ramen för ett nytt samlat program. Bidrag till rennäringen betalasdessutom ut från anslaget till ersättningar på grand av radioaktivt nedfall ochfrån samefonden. avslutaderennäringskommittén sitt arbete och presenterade sina förslag i betänkandet (SOU 1983:67) Rennäringens ekonomi. Vissa av dessa förslag behandlades 1985 där också en sammanfattning av förslagen och en sammanställning av remissyttrandena återgavs (prop. 1984/85:100 bil. 11, JoU 25, rskr. De av kommitténs förslag som då togs upp var de som direkt hängde samman med det statliga ekonomiska stödet till rennäringen och frågan om formaliserade överlägg ningar mellan staten och företrädare för rennäringen. Kommitténs förslag i övrigt spände över ett brett område. Flera av dem var under beredning i eller hos myndigheter. Några rymdes inom det uppdrag som samerättsutredningen hade. Så t. ex. har de frågor som rör beskattning och forskning aktualiserats i . Organisationsfrågor har behandlats i anslutning till den beslutade länsstyrelsereformen. Flera frågor tas efter hand upp av den särskilda arbetsgrappen inom lantbraksstyrelsen. Frågan om ersättning för rovdjursrivna renar utreds av och avsikten är att den frågan skall behandlas i 19 anslutningtill andra frågor om viltskador senare detta år. Samernas jakt- Prop. 1990/91:4rätt behandlades i prop. 1986/87:58 om jaktlag, m. m. Flera av de återståendefrågor som kommittén aktualiserade är nu möjliga att behandla närmare sedansamerättsutredningens och lantbmksstyrelsens förslag föreligger. Det gäller t.ex. vissa frågor om samebyama, strövrenar, renräkning, markanvändningsinventeringoch förhållandet till motstående intressen. a. dessa frågor tar jag upp idet följande samt i den proposition rörande de Qällnära skogama som jagtidigare har föreslagit. Rennäringskommitténutgick i sina förslag från de mål för rennäringspolitiken som lades fast ianslutning till att rennäringslag beslutades samt från detsamepolitiska mål som presenterades i prop. 1976/77:80 om insatser för samema.Enligt kommittén bör den sålunda beslutade same- och rennäringspolitiken liggafast. Kommitténs förslag avsåg att avhjälpa de brister i tillämpningen avpolitiken som ansågs föreligga. Ävenjag anser att granden för rennäringspolitiken bör ligga fast. De utredningsförslagsom nu finns från samerättsutredningen och lantbraksstyrelsen samtremissyttrandena över dem bildar enligt min mening ett gott underlag för deytterligare beslut som behövs och som i stora delar aktualiserades redan avrennäringskommittén. Mina förslag i det följande innebär en komplettering avtidigare beslut och därmed en fortsatt angelägen förstärkning av rennäringensställning. a. mot bakgrand av domen i skatteQällsmålet finns det nuanledning att se över rennäringslagstiftningen. Samemas ställning som etniskminoritet och urbefolkning medför att de också har på folkrätten gmndadeanspråk på ett tryggat väm för sin kultur och dess naturliga föratsättningar.Det finns därför skäl att också göra folkrättsliga överväganden vid en revisionav rennäringslagstiftningen. Somhelhet betraktat har rennäringslagen genom den nya organisation som beslutadesår inneburit väsentliga förbättringar i fråga om samordning och fördjupatsamarbete mellan medlemmarna. Förändringar i fråga om driften och när detgäller renägamas inbördes förhållanden har emellertid inte skett i denutsträckning som avsågs med lagen. Att det har gått långsamt att genomförarennäringslagens intentioner kan förklaras med de svårigheter som är förbundnamed att, på gmndval av den begränsade naturresurs som betesmarkema utgör,kombinera enskilt företagande med en gemensam driftsuppläggning. Av betydelse isammanhanget är också den konkurrens om markutnyttjandet som finns mellanrennäringen och andra intressen. Jag vill i detta sammanhang betona attrennäringen, i likhet med andra areella näringar, har att ta hänsyn till bl. Denutveckling som skett inom rennäringen och som alltså inte till alla delar varitden önskade har bl. a. lett till problem med att det faktiska renantalet är förhögt inom vissa områden. Det finns också anledning att överväga åtgärder föratt skapa större rättvisa mellan de enskilda renskötselföretagen inom samebyama. Idet följande behandlar jag i olika avsnitt bl. a. följande frågor, nämli gen olika aspekter på renskötselrätten, det folkrättsliga skyddet för rennä- 20 ringen, frågor omersättningsbestämmelser, åtgärder vid för högt renantal och mot strövrenar,vissa rösträttsfrågor, företagsregister, vissa frågor om vilt- och fiskevårdensamt slutligen några preciseringar vad gäller koncessionsrenskötseln. Mittförslag: Rennäringslagens inledande bestämmelser ändras så att det av lagenframgår att renskötsel rätten är en för den samiska befolkningen kollektiv rättsom bygger på urminnes hävd och utgör en särskild rätt till fastighet. Samerättsutredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Remissutfallet är blandat. De som tillstyrker förslaget, däribland de samiska organisationema,anser att det genom högsta domstolens dom i skatteQällsmålet klarlagts attrenskötselrätten utgör en särskild rätt till fastighet. De som motsätter sigförslaget påpekar att domen endast avser förhållandena på viss statlig mark iJämtlands län. Kammarrätten i anser att utredningens konstaterandeatt renskötselrätten är en kollektiv rätt som tillkommer alla samer i Sverigesnarast strider mot högsta domstolens bedömning i målet att rätten vilar påurminnes hävd. anser att uttrycket "särskild rätt" tillfastighet endast bör användas för servitut, nyttjanderätt och annan begränsadsakrätt till fastighet än fordringsrätt. Enligt hovrätten är i dessa fall, tillskillnad från vad som gäller i fråga om renskötselrätten, den särskilda rättenså preciserad att dess anknytning till fastigheten är lätt att konstatera. Skälenför mitt förslag: Omfattningenoch beskaffenheten av de renskötande samemas urspmngli-ga rättigheter inomrenskötselområdet är sedan gammalt en omtvistad fråga. Samemas anspråk på enstarkare rätt till sina områden än den som följer av rennäringslagen har, somjag redan nämnt, varit föremål för domstolsprövning i det s. k. skatteQällsmålet. fann i skatteQällsdomenatt samemas särskilda braksrätt till renbetesmarkema, renskötselrätten, byggerpå urminnes hävd. HD har till grand för sinaöverväganden, som avser förhållandena i , lagt den omständigheten att samemautnytQat markerna för sina näringar innan områdena började tas i anspråk av densöderifrån inflyttande befolkningen. Vidare konstaterar HD att samema härefterfortsatt att utnytQa markeraa på i princip samma sätt. Samema på skatteQällenhade enligt HD vid tiden för freden i Brömsebro på grand av sin långvarigaanvändning av Qällområdena en starkt skyddad braksrätt som i