prop · GE03117 · 1990-12-31 00:00:00 — Det är inte rimligt alt kommuner och landsting i sådanaregioner skall kunna ta på sig den tunga ekonomiska börda som denna typ avstödåtgärder utgör. Kommunalt företagsstöd kan inte heller förväntas blieffektivt när det gäller att vända en ogynnsam utveckling i en kommun eller ettlandsting. Internationellaöverenskommelser som har slutit inom t.ex. , EFTAoch genom frihandelsavtal med EG innebär att konkurrenssnedvridande stöd tillenskilda ioietag i princip inte är tillåtna. infrastrukturen, dvs. bostäder, barnomsorg, skolor, sjukhus, vägar och andra kommunikationer samt annan offentlig service, som det 32 enligt speciallagstiftningoch kommunallag ankomi'ner på kommuner och Prop. 1990/91: 117 landsting att dra försorgom, är väl så viktig för en gynnsam utveckling av Det skulleinte vara någon framkomlig väg till en jämnare välfärdsfördelning mellanolika delar av landet att låta kommuner och landsting lämna ekonomisktbidrag till företagen, vägledda av sina egna Detfinns dock inte någon anledning att begränsa kommunernas och landstingensnuvarande befogenheter vad avser deras allmänt näringslivsfrämjande insatser.Sådana åtgärder kan ofta ha stor betydelse för företagens utveckling och somett komplement till statliga insatser. Vikan i detta sammanhang nämna att vissa frågor som hänger samman med kompetensenpå näringslivsområdet har tagits upp av slat-kommun-beredningen i belänkandet(SOU 1990:107) Den kommunala självkostnadsprincipens gränser. Där berörs bl.a.frågan om möjligheterna för kommunerna att uppträda som anbudsgivare åt andrakommuner. Ett fortsatt utredningsarbete i dessa frågor görs av en särskildutredare (1990:09). Självanäringslivsbegreppet är av visst intresse när det gäller att i lagtext geuttryck åt den kommunala kompetensen på området. Frånrättsliga utgångspunkter finns del inte någon tydlig gräns mellan vad sombrukar kallas den kommunala sektorn och del som i dagligt tal betecknas somnäringslivet. Kommuneroch landsting har befogenheter alt vara verksamma på en rad områden somvanligen ses som en del av näringslivet. Exempel på detta är verksamheter inomkommunikationsväsendet och energiförsörjningen. Man brukar kalla dettasedvanlig affärsverksamhet. Samtidigtär det klart att det finns en stor sektor av näringslivet som traditionellt ärförbehållen den enskilda företagsamheten. Man kan kalla detta för det egentliganäringslivet. Inom denna sektor får kommunerna och landstingen inte drivaverksamhet eller göra andra ingripanden annat än under mycket speciellaförhållanden. Gränsenför del tillåtna inom området för sedvanlig affärsverksamhet är intesärskilt omtvistad. Tyngdpunkten ligger ofta i att tillhandahålla kollektivaanläggningar av olika slag, t.ex. elverk, renhållningsverk saml buss- ochsjötrafikföretag. Utgånspunktenför bedömningen av det tillåtna är allmänintresset. Man kan säga attverksamheten skall gå ut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar ellertjänster åt kommunmedlemmarna. Tilldetta kommer det som ligger i förbudet mot att driva spekulativa företag,nämligen att det huvudsakliga syftet inte får vara att bereda kommunen ellerlandstinget vinst. Härigenom framträder skillnaden mellan det privatanäringslivet, som har ett klart uttalat vinstsyfte, och den kommunalaverksamheten som bärs upp av ett allmänt, saiiihälleligt intresse. Manbör notera att lagstiftningen på vissa områden, t.ex. i fråga om 33 3 Ri/adagen 1990/91. hamnverksamhet,utgår från att verksamhet kan bedrivas med Prop. 1990/91: 117vinst. Detta får dock aldrig vara det primära ändamålet. Föratt göra det mer tydligt än när kommuner och landsting själva får drivanäringsverksamhet bör det tas in en uttrycklig regel om detta ibefogenhetskapitlet. Kraven är att verksamheten drivs utan vinstsyfte och gårut på att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åtmedlemmarna. En sådan regel visar tydligt att det tillåtna engagemanget inäringslivsfrågor är av ren undantagskaraktär. Till skillnad från någraremissinstanser ser regeringen därför inte något behov av en mer negativtutformad regel. Vivill poängtera att den föreslagna regeln inte ställer upp något absolutvinstförbud. Bedömningen av i vilken mån en verksamhet får genereraöverskott och hur detta får användas ligger i stället inom ramen förtillämpningen av självkostnadsprincipen. Vad den nu aktuella regeln uttryckerär att syftet i huvudsak inte får vara att bereda vinst. Närdet gäller kommunala ingripanden på det egentliga näringslivets ornråden ärsådana i princip bara tillåtna om det handlar om allmänt näringslivsfrämjandeåtgärder. Det kan t.ex. röra sig om markupplåtelser eller teknisk service tillföretagen. Åtgärderav individuell natur får i princip inte vidtas. Av den allmänna kompetensregelnföljer dock att ekonomiskt stöd till en enskild får lämnas, om det är avallmänt intresse att så sker. Ivissa fall krävs det dock något mer än att ett ekonomiskt understöd åt enskildaär av allmänt intresse för att sådant understöd skall få lämnas. Gällerdet stöd till enskilda näringsidkare kommer också riksintressen in i bilden,eftersom det är en statlig angelägenhet att åstadkomma en ändamålsenliglokalisering av näringslivet. Frånhuvudregeln atl kommunala näringslivsinsalser av individuell natur inte ärtillåtna finns dock undanlag. Ett visst utrymme för kommunala åtgärder kant.ex. uppstå när de behövs för att garantera en viss servicenivå åtkommuninvånarna, t. ex. i fråga om livsmedels- eller bensinförsörjning närnågot enskilt initiativ inte finns kvar längre. Viföreslår en regel som ger ullryck åt vad som är tillåtet på näringslivsområdetoch som skall komplettera den allmänna kompetensregeln. Somvi har sagt tidigare är det främst en statlig angelägenhet att medverka från samhällelig synpunkt lämplig lokalisering av näringslivet. Det är avolika regionalpolitiska skäl inte heller lämpligt att kommunerna engagerar sigi enskilda företag med direkt stöd. De internationella överenskommelser somSverige slutit inom och och ett eventuellt kommandeEES-avtal ger ytterligare grund för att inte tillåta konkurrenssnedvridandestödåtgärder till företag. Dekommunala åtgärderna på näringslivets oirtråde bör därför fortsättningsviskoncentreras lill de allmänt näringsfrämjande åtgärderna. Som tidigareframhållits så har kommunerna mycket viktiga funktioner att fylla inom dettaområde. Avregeln bör således framgå att det är tillätet att vidta åtgärder som allmänt främjar näringslivet i kommunen eller . Exempel på sådana åtgärder redovisar vi i specialmotiveringen. Individuellt inriktat stödbör få förekomma endast i undantagsfall. I lagen bör detta komma till uttryckgenom att del skall krävas synnerliga skäl för sådant stöd. Några exempel påsituationer där ett kommunalt engagemang kan vara motiverat redovisar vi ispecialmotiveringen. Regeringensförslag: Reglerna i lagen (1969:596) om kommunalt partistöd (partistödslagen)skrivs in i befogenhetskapitlet. När det gäller övriga s. k. smålagar och andraspeciallagar som reglerar kommunernas och landstingens kompetens görs enhänvisning som allmänt talar om att dessa lagar finns. Kommitténsförslag: Överensstämmer med regeringens med den skillnaden att kommitténföreslår att lagen (1968:131) om vissa kommunala befogenheter inomturistväsendet (turistbefogenhetslagen) utvidgas till att omfatta ävenlandstingen. Remissinstanserna:Några remissinstanser anser att fler s. k. smålagar bör inarbetas ikommunallagen. Denna uppfattning redovisar bl. a. juridiska fakultelsnämndenvid , i samt ,och . En del instanseranser att kommunallagen bör hänvisa till sådana lagar som innehållerkompetensregler för kommuner och landsting. Hit hör ,, läns landsting ochLandstingsförbundet. Denspecialreglerade kompetensen är omfattande och till sin art mycket skiftande. En typ av specialregleradkompetens är inriktad på att ge ett visst tillskott till den allmännakompetensen. Exei'npel på detta är partistöds-lagen, turistbefogenhetslagensaml lagen (1962:638) or-n rätt för kommun att bistå utländska studerande,lagen (1975:494) om rätt för kommun och landstingskommun att lämnainternationell katastrofhjälp och lagen (1985:1052) om rätt för kommuner ochlandstingskommuner att vidta bojkottåtgärder mot (ändrad senast1986:1394). I kommunalrättsliga sammanhang brukar denna typ av lagar kallas"smålagar". En annan typ avspecialreglering tar sikte på att göra vissa angelägenheter obligatoriska förkommunerna eller landslingen. Exempel på sådana lagar finns inom plan- ochbyggnadsväsendet, skolområdet, samt hälso- och sjukvården. Någonuttömmande beskrivning av den specialreglerade kompetensen låter sig knappastgöras i kommunallagen. Däremot kan det ligga ett visst värde i att ha en allmänhänvisningsbestämmelse som gör läsaren uppmärksam på att det finns särskildlagstiftning om kommunala befogenheter och skyldigheter. Någraremissinstanser anser alt smålagarna i princip bör inarbetas i kommunallagen.För detta kan man ha förståelse utifrån önskemålet om att göra lagen mer tydligi fråga om den kommunala kompetensen. Man bör dock notera att flera avsmålagarna rör verksamhetsområden som är relativt udda och som därför sällan ärföremål för kommunernas eller landslingens intresse. Dessutom skulle det varaolämpligt att förse kommunallagen med sådana detaljföreskrifler som många avbestämmelserna i smålagarna utgör. Regeringenföreslår i stället att det i anslutning till reglerna om den allmännakompetensen las in en regel som hänvisar till atl det finns särskildabestämmelser om kommunernas och landstingens befogenheter och skyldigheter. Vibehandlar här endast två av smålagarna, nämligen partistödslagen ochturistbefogenhetslagen. Vi återkommer till några av övriga smålagar i avsnittetom internationella frågor (avsnitt 6.2). Partistödslagenintar i viss mån en särställning. Reglerna är av sådant centralt ochorganisatoriskt intresse all de väl försvarar en plats i befogenhetskapitlet. Närdet gäller utformningen av del kommunala partistödet har ett särskiltutredningsarbete bedrivits av förlroendeuppdragsutredningen, som redovisade etlunderlag för bedömningarna i betänkandet (SOU 1988:47) Kommunalt stöd för depolitiska partierna. Blandannat detta arbete har legat till grund för överiäggningar i frågan mellanföreträdare för de politiska partierna i . Överläggningarna har integett regeringen underlag för atl vidta några materiella ändringar iparlistödslagen. förslag bör bestämmelserna i turistbefogenhetslagen görastillämpliga även på landstingen. Landstingen har dock redan med stöd av denallmänna kompetensbestämmelsen vissa befogenheter på området (se RÅ 1979 Ab320). Enligt regeringens mening behövs inte någon ytterligare vidgning avkompetensen. 4.3Kommunernas och landstingens organisation 4.3.1 Samlade regler om de politiska organen Regeringensförslag: Ett kapitel införs som innehåller grundläggande föreskrifter omkommunernas och landstingens politiska organ och uppgiftsfördelningen mellandem. och förvaltningsutskottet benämns landstingsfullmäktigerespektive . Ikapitlet tas också in föreskrifter som syftar till att befrämja kontrollen överoch insynen i kommunala förelag. Kommitténsförslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna tillstyrker eller lämnar kommitténs förslag utanerinran. läns landsting avstyrker dock förslaget om nyalandstingstermer. Reglernaom kommunernas och landslingens organisation samlas i ett kapitel I1 kap. 5 § KL föreskrivs att kommunernas och landstingens beslutanderättutövas av fullmäktige och att förvaltning och verkställighet ankommer påstyrelsen och övriga nämnder. I övrigt innehåller inte kapitlet någon samladreglering av organisation och verksamhetsformer. Nämndorganisationenregleras både av kommunallagen och av en del speciallagar. Till regleringen avnämndorganisationen hör också bestämmelserna i lagen (1979:408) om vissalokala organ i kommunerna (ändrad senast 1988:135, lokalorganslagen) och ilagen (1985:127) om särskilda organ i landstingskommunerna (ändrad senast1986:244). Enligtregeringens mening ligger det ett stort värde i att ha en samlad reglering avkommunernas och landstingens organisation i kommunallagen. Detta gör detlättare för läsaren att få ett grepp om den kommunala organisationensgrunddrag. Kapitletom kommunernas och landstingens organ bör allmänt upplysa om att det ikoinmunerna och landstingen finns en beslutande församling och dessutom enstyrelse, övriga nämnder och revisorer. Uppgiftsfördelningen mellanfullmäktige och nämnderna bör klarläggas. Möjligheten att inrätta utskott,beredningsorgan och partssammansatta organ bör också framgå. Slutligen bör deti kapitlet tas in några grundläggande regler om förhållandet till kommunalaföretag. Deföreslagna bestämmelsernas innehåll i sak beskrivs närmare i följande avsnitt.Innan dess tar vi upp frågan om de landstingskommunala termerna. Nyatermer för landstingens politiska organ Vihar tidigare (avsnitt 4.1.1) föreslagit att kommunallagens användning avlandstingskommun som beteckning på det geografiska området och den juridiskapersonen bör ersättas av landsting. betecknar det högsta beslutande organet i en landstingskommun.När nu termen får en annan betydelse, bör man finna en ny term för detbeslutande organet. Som ersättning har kommittén föreslagit ordetlandstingsfullmäktige. Motdetta ordval kan visserligen riktas invändningar som tar sikte på att det ärklumpigt och eventuellt kan få svårt atl få genomslag i det allmännaspråkbruket. Man bör dock enligt vår mening ta fasta på värdet av att skapa enenhetlig terminologi för både kommuner och landsting. Således är det enlagteknisk fördel att kunna använda fullmäktige genomgående i kommunallagenutan att, som , ha en förvandlingsbestämmelse för landstingens del. Värdetav en enhetlig terminologi talar också för att termen förvaltningsutskottetersätts med en annan term, nämligen som kommittén har föreslagit landstingsstyrelsen.På samma sätt som gäller för har benämningenlandstingsstyrelsen klara fördelar ur lagleknisk och pedagogisk synvinkel.Gemensamma och självförklarande benämningar på såväl den beslutandeförsamlingen som det verkställande organet i kommuner och landsting skaparförutsättningar för att allmänheten lättare skall kunna förstå hur de bådakommuntyperna är organiserade och vilken funktion organen har. Regeringensförslag: Den nya kommunallagen kräver bara alt det i varje kommun och landstingskall finnas en styrelse med vissa övergripande uppgifter. Påde specialreglerade områdena ges kommuner och landsting ökad frihet attbestämma vilka nämnder som skall finnas för att fullgöra uppgifterna och attbestämma om deras verksamhetsområden och inbördes förhållanden. Kraven på ensärskild valnämnd och i vissa fall överförmyndarnämnd kvarstår. Lokalorganslagenoch lagen om särskilda organ i landstingskommunerna upphävs. 1 stället framgårdet direkt av kommunallagen att det är möjligt att inrätta nämnder på lokalnivå. En särskildutredare tillkallas med uppgift att se över hur kommunernas miljöarbete kanförstärkas. Kommitténs förslag:Kommitténs förslag utgår från den nuvarande regleringen avnämndorganisationen. Remissinstanserna: Ettöverväldigande antal remissinstanser anser att kommuner och landsting bör fåfull frihet att organisera sina nämnder och att man alltså bör slopa kravet påvissa obligatoriska nämnder. statskontoret, , nästan alla Prop. 1990/91: 117kommuner och landsting som har yttrat sig. ,, TCO och socionomers, . Enligtsocialstyrelsens mening talar mycket för att de specialreglerade obligatoriskanämnderna numera har spelat ut sin roll. Styrelsen pekar dock på att vissasekretessproblem kan uppstå inom sådana verksamheter som kommer att innehållaäven andra uppgifter än . Kammarrätteni , , och är mertveksamma till en fri nämndorganisation. De hänvisar bl. a. tillrättssäkerhetsaspekter. menar att det finns ett behov av att varje kommun har ensocialnämnd. Kommunernasoch landslingens nämndorganisation regleras dels i kommunallagen och dels iviss speciallagstiftning. Kommunallagen kräver inte att kommunerna ellerlandstingen inrättar fler nämnder än kommunstyrelsen respektiveförvaltningsutskottet. Fullmäktige får i övrigt inrätta de nämnder som ansesbehövliga. Avspecialreglerade nämnder finns det såväl obligatoriska som s.k. fakultativa.Speciallagstiftningen ställer krav på att alla kommuner har en särskildbyggnadsnämnd, miljö- och hälsoskyddsnämnd, socialnämnd och valnämnd. Lagarnareglerar också vilka uppgifter som nämnderna skall sköta. Sådana uppgifter fårfullmäktige inte flytta över till någon annan nämnd. Ivarje kommun skall det finnas antingen överförmyndare eller en särskildöverförmyndarnämnd. Riksdagenhar beslutat att det inte längre skall ställas krav på en särskildskolstyrelse. Den nya ordningen gäller (prop.1990/91:18, UbU4, rskr. Den1 kommer även kravet på en särskild socialnämnd att försvinna.Riksdagen beslutade om en sådan ändring i socialtjänstlagen ianslutning till genomförandet av äldrevårdsreformen (1990/91:SoU9, rskr. Denenda obligatoriska specialreglerade nämnden i landstingen har varitstyrelserna för de folkhögskolor som har landstingskommunal huvudman. Av prop.1990/91:82 om folkbildning framgår att en ny folkhögskoleförordning avses bliutformad så, att det skall finnas ett ansvarigt organ för en folkhögskola ochinte en särskild styrelse för varje sådan skola. Förde s.k. fakultativa specialreglerade nämnderna erbjuder specialla garna alternativ. Funktionerna kan antingen läggas på en för ändamålet inrättad särskild nämnd eller en annan befintlig nämnd. För kommuner nas del gäller detta bl.a. för räddningsnämnden och trafiknämnden. landstingen finns en sådanreglering i fråga om hälso- och sjukvårdsnämn- Prop. 1990/91:117 den,förtroendenämnden, tandvårdsnämnden och omsorgsnämnden. Genomfrikommunlagen har de kommuner som ingår i frikommunförsöket getts en nästanfullständig frihet att organisera de centrala nämnderna. , miljö-och hälsoskyddsnämnd, skolstyrelse och socialnämnd är inte obligatoriska ifrikommunerna. Medstöd av lokalorganslagen kan en kommun inrätta lokala nämnder både på detkommunallagsreglerade området och på del specialreglerade området. Uppgiftersom ankommer på socialnämnden, miljö- och hälsoskyddsnämnden, ,trafiknämnden och skolstyrelsen kan läggas på en lokal nämnd. Kravet är attuppgifterna på grund av sin anknytning till kommundelen lämpar sig förhandläggning på den lokala nivån. Inomramen för frikommunförsöket är det möjligt atl decentralisera specialregleradeuppgifter även om kravet på anknytning inte är uppfyllt. Ävenlandstingen kan, med stöd av lagen om särskilda organ i landstingskommunerna,decentralisera sin nämndverksamhet. De särskilda organen kan sköta uppgifterför en del av , för en eller flera anläggningar eller för en ellerflera delar av den landstingskommunala verksamheten. Detta gäller även för despecialreglerade nämndernas verksamhetsområden. Utvecklingenunder senare år på det kommunala verksamhetsfältet har kännetecknats av attgränserna mellan olika sektorer blivit mindre skarpa. Behovet avsektorssamverkan har således ökat. Det har också bedrivits ett förändringsarbetesom har varit inriktat på att decentralisera den kommunala verksamheten. Föratt kunna möta de nya kraven är det väsentligt att kommunerna och landslingenhar en så ändamålsenlig organisation som möjligt. Formerna för detta kan skiftaalltefter de varierande lokala förutsättningarna. Det är mot denna bakgrund somen ökad organisationsfrihet har erbjudits genom lokalorganslagen, lagen omsärskilda organ i landstingskommunerna och frikommunlagen. Enligtregeringens mening har utvecklingen nu nått det stadiet att alla kommuner ochlandsting bör ges möjlighet att organisera sin verksamhet på ett friare sätt.De bör således själva kunna bestämma hur de vill fördela sina uppgifter påolika kommunala nämnder. Vi bygger detta synsätt på en stark tilltro till kommunernasoch landstingens förmåga att ta ansvar för de samhällsuppgifter somstatsmakterna har tilldelat dem. Det finns också ett klart stöd för detta i denutvärdering av försöket med fri nämndorganisation som har presenteratsav en särskild utredare i betänkandet (SOU 1991:00) Frikommunförsöket Enredovisning av erfarenheterna med en friare nämndorganisation. Enligtvår mening bör det vara möjligt att organisera den kommunala nämndverksamheten överlag på samma sätt som det har varit 40 1'nöjligtatt göra med stöd av lokalorganslagen, lagen om särskilda organ i Prop.1990/91: 117 landstingskommunerna och frikommunlagen. Föratt åstadkomma en ökad organisatorisk frihet på det specialreglerade områdetbör de återstående kraven på obligatoriska nämnder slopas. Av lagstiftningen påde skilda specialområdena bordet i stället framgå att det i varje kommun skallfinnas ett eller flera ansvariga politiska organ för respektiveverksamhetsområde. Däremot behövs enligt vårt synsätt ingen reglering avnämndorganisationen. Vårtförslag innebär, liksom i fråga om socialnämnden och skolstyrelsen, att detinte längre blir obligatoriskt med en särskild byggnadsnämnd och miljö- ochhälsoskyddsnämnd i varje kommun. Förde fakultativa nämndernas del bör en ändring göras som innebär att uppgifternakan fördelas på flera nämnder. För kommunernas del bör detta gälla i fråga omräddningsnämnden och trafiknämnden. 1 fråga om räddningsnämnden är det dockviktigt att i varje sådan nämnd hålla samman ansvaret för olycks- ochskadeförebyggande åtgärder med ansvaret för verksamhet som avser att hindraoch begränsa skador på människor eller egendom eller i miljön. För landstingensdel omfattas hälso- och sjukvårdsnämnden, omsorgsnämnden och tandvårdsnämnden. Vivill starkt betona att en ökad organisatorisk frihet inte innebär attnationella mål eller statliga regler som avser att garantera allmänna intressenav rikspolitisk natur överges. De rikspolitiska kraven eller kraven påprofessionellt inflytande rubbas alltså inte bara genom att nämndstrukturenförändras. Oavsett vilken nämndorganisation som en kommun eller ett landstingväljer skall de sköta de uppgifter som staten ålagt dem genom särskildlagstiftning. Uppgifterna måste bli utförda i enlighet med de beslut somriksdagen har fattat. Trotsdetta stryker vi under viklen av att kommunerna när de väljer organisationsformför den specialreglerade verksamheten särskilt beaktar att myndighetsutövningenställer särskilda krav i fråga om kompetens och integritet. Ettslopande av kravet på en särskild byggnadsnämnd och miljö- och hälsoskyddsnämndfår inte leda till att kompetensen inom respektive område försämras. Det är depolitiska organen i kommunerna som har ansvaret för att detta inte sker. Föratt stärka kompetensen inom de specialreglerade områdena har kommunerna,oavsett nämndstrukturen, möjlighet att se till att de olika funktionerna hållsklart åtskilda på tjänstemannanivå. Ävenom uppgifter från olika verksamhetsområden läggs samman i en och samma nämnd skall varje enskilt ärende givetvis behandlas med utgångspunkt i lagstiftningen på respektive område. Om t. ex. bygg- och miljöärenden läggs samman i en nämnd skall nämnden behandla ett ären de med utgångspunkt i den lagstiftning som gäller för det ärende som behandlas. Man behöver därför enligt vår mening inte befara att det uppstår några oförenliga myndighetsroller. Tvärtom är det en normal 41 uppgiftför ett politiskt organ atl göra avvägningar mellan olika sarnhälls- Prop.1990/91: 117 intressen. Kommunernauppträder ibland både som part och som myndighetsutövare inom etl och sammafackområde. En kommun ansöker t.ex. i egenskap av fastighetsägare om bygglovsamtidigt som den har att besluta om bygglovet. Som ett annat exempel på attkommunen kan ha dubbla roller kan nämnas att den kan bedriva miljöfarligverksamhet som den genom miljö- och hälsoskyddsnämnden utövar tillsyn över. Ilokalorganslagen och frikommunlagen finns bestämmelser som avser att förhindraatt sinsemellan svårförenliga funktioner läggs inom en och samma nämnd. Enbestämmelse med denna innebörd bör nu tas in i kommunallagen.