prop · GE0314 · 1990-12-31 00:00:00 — Har kommunen beslutatinrätta sociala dislriktsnämnder gäller bestämmelserna härom i 4l-46§§ socialtjänstlagen.De sociala distriktsnämnderna avgör ärenden som enligt socialtjänstlagen ellerannan författning ankommer på socialnämnden och som avser vård eller annanåtgärd beträffande enskild person. Kommunfullmäktige kan dock besluta annor- lundabeträffande viss gmpp av ärenden. När det gäller förvaltning och Prop.1990/91:14 verkställighet i fråga om egendom kan fullmäktige med stöd av 44 §2. socialtjänstlagen besluta att socialnämnden får uppdra ål distriktsnämndenatt handha den uppgiften, Etlsjukhem eller motsvarande som överförts lill en kommun blir en särskildboendeform för service och omvårdnad inom . Det ankommer såledespå socialnämnden eller på lokalt organ all leda verksamheten där. Undantaghärifrån kan enbart göras inom ramen för det s, k. frikommunförsöket.Socialnämnden kan dock uppdra ål distriklsnämnd att leda verksamheten vid ensådan boendeform för service och omvårdnad. Närdet gäller ledningen av den hälso- och sjukvård som kommunen skall ha skyldigheteller befogenhet att meddela får jag anföra följande. Ledningenav hälso- och sjukvård regleras i 10 § hälso- och sjukvårdslagen.Enligt den bestämmelsen får tillsätta en särskild hälso- ochsjukvårdsnämnd eller uppdra åt annan nämnd att vara sådan nämnd. Landstingetkan även välja att inte tillsätta någon särskild nämnd, 1 så fall ärförvaltningsutskottet hälso- och sjukvårdsnämnd. är således inte någon obligatorisk nämnd utan endasten fakultativ nämnd som är bärare av en obligatorisk landstingsfunktion. Förden kommunala hälso- och sjukvården föreslår äldredelegationen en annanordning. Förslaget har godtagits av flertalet remissinc-tanser. Syftetmed mitt förslag om hälso- och sjukvård är bl, a, att kunna samordnasociala och medicinska insatser. För att denna samordning skall kunnagenomföras krävs enligt min mening alt en och samma nämnd har det samladeansvaret för insatserna. Jag anser således att ledningen av den kommunalahälso- och sjukvården skall handhas av socialnämnden eller i förekommande fallav social distriktsnämnd eller lokalt organ enligt lokalorganslagen. Inomramen för frikommunförsöket får undantag göras från beslämmelserna omsocialnämnd. Med stöd av lagen (1984:382) om försöksverksam-hel med en friarekommunal nämndorganisation får nämligen kommuner och landsting i enlighet medföreskriftema i lagen bedriva försöksverksam-hel med en annan nämndorganisationän som föreskrivs i lag eller annan författning. Föreskrifter om vilka kommuneroch landsting (försökskommuner) som försöksverksamheten skall avse meddelas avregeringen. Sådana föreskrifter har senast meddelats i förordningen 1990:482.Försöksverksamheten pågår till utgången av . 1988års kommunallagskommitté har i betänkandet Ny kommunallag (SOU 1990:24) lagtfram förslag till lag om kommuner och landsting som skall ersätta kommunallagen(1977:179). I direktiven för kommittén angavs bl. a. att en ny kommunallagborde präglas av stor frihet för kommuner och landsting att själva organiserasin verksamhet. Lagstiftningen borde utformas mot bakgrund av den helhetssynsom alltmer styr den kommunala verksamheten och som medför att gränserna mellanolika sektorer blir mindre skarpa. Medhänsyn till att frågan om en friare nämndorganisalion prövas i 64 försöksverksamhet t.o.m.år 1991 har dock kommittén ansett sig förbind- Prop. 1990/91:14 rad att nulägga fram förslag om detta (se betänkandet s.78). Ansvaret för attförsöksverksamheten följs upp och utvärderas åvilar stat-kommunberedningen (C1983:02). Föregen del anser jag mot denna bakgmnd att det saknas anledningatt föreslå någon annan ordning än att den samlade sociala och medicinskaverksamhet, som kommunerna skall ha ansvar för, leds av socialnämnden eller iförekommande fall av distriktsnämnden i ett socialdistrikt eller av ett lokaltorgan i en kommundel. De kommuner som anser att en annan nämndorganisation ärbättre för kommunen har möjlighet att ansöka om att få tillämpa lagen omförsöksverksamhet med en friare nämndorganisation. En frikommun kant.ex. inrätta särskilda äldre- och handikappnämnder, något som en del kommunerhar uttryckt önskemål om. En vidgad tillämpning av frikommunlagen kan därmed geerfarenheter om det ändamålsenliga i att bryta ut vissa delar av socialtjänstenfrån socialnämndens ansvarsområde och föra över dessa till en eller fleraspecialnämnder. Somframgår av vad jag anfört tidigare kan de landstingsfria kommunerna med stöd av 10 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen uppdra åt annannämnd än särskild hälso- och sjukvårdsnämnd att leda sjukvården i kommunen. Detär således redan möjligt för dessa kommuner att samordna sin socialtjänstoch hela eller delar av hälso- och sjukvården under gemensam ledning. Dessutomhar de möjlighet att med stöd av 2 a§ lokalorganslagen låta ett lokalt organsköta också sådan förvahning och verkställighet som skall fullgöras av hälso-och sjukvårdsnämnden. I den mån en landstingsfri kommun inte samordnatsocialtjänsten och hälso- och sjukvården i enlighet härmed bör dock den hälso-och sjukvårdsverksamhet, som i övriga kommuner skall vara ett primärkommunaltansvar, stå under socialnämndens ledning. 5 1990/91. 1 saml Nr 14 5.4 Personalen inom den kommunala hälso- ochsjukvården Prop. Mittförslag: Inom den hälso- och sjukvård som kommunema skall ha ansvar för skallfinnas den personal som behövs för att meddela god vård. Kommunemaskall kunna fullgöra sitt ansvar genom tjänsteköp i vissa fall. Min bedömning: Denpersonal utom läkare som är anställd av landstingen för att fullgörauppgifter vid de sjukhem m.m. som överförs till kommunerna samt den personalinom primärvården som utför hälso- och sjukvårdsuppgifter vid övriga särskildaboendeformer för service och omvårdnad, vid bostäderna med särskild service ochi dagverksamheter bör erbjudas anställning i kommunen. Detsamma gäller denpersonal som arbetar med hemsjukvård i de fall kommunen kommit överens medlandstinget om att överta skyldigheten att erbjuda sådan vård. Äldredelegationensförslag: Den vårdpersonal som berörs av ansvarsfördelningen mellan huvudmännenbör erbjudas anställning i kommunen. Det bör dock finnas möjlighet för kommunernaatt i vissa fall kunna köpa tjänster av för att fullgöra sittansvar. Remissinstanserna: Deremissinstanser som tillstyrker delegationens förslag ställer sig i principbakom förslaget om vilka personalkategorier som skall ingå i den kommunalaorganisationen. Ett fåtal instanser anser dock att endast viss personal skallföras över. 24 remissinstanser anser att även läkare bör föras över tillkommunerna. Enligt börall personal vid de lokala sjukhemmen föras över till kommunem.a. anser att läkare bör kunna föras över till kommunerna i de fallhuvudmännen är överens om detta. Några landsting menar att sjuksköterskoma,sjukgymnastema och arbetsterapeuterna bör vara kvar hos . Sammainställning redovisas av Föreningen landstingsdirektörer. Vissa kommunertycker att kommunerna inte automatiskt skall ta över all personal utan måstefå möjlighet att välja vilka man skall anställa. SHSTF betonar att personalenbör vara anställd av den som svarar för verksamheten. Skälen för mitt förslag:Kommunerna skall ha ansvaret för att de enskilda kan erbjudas en god hälso-och sjukvård vid de sjukhem m.m. som övergår till kommunema. Ansvaret skalldock inte omfatta insatser av läkare. Detta blir fortfarande ett ansvar förlandstingens hälso- och sjukvård. Vid de angivna sjukhemmenliksom vid övriga särskilda boendeformer för service och omvårdnad, vidbostäderna med särskild service och vid de kommunala dagverksamhetema skallkommunerna ha den hälso- och sjukvårdspersonal utom läkare som behövs föratt kommunen skall kunna uppfylla sitt hälso- och sjukvårdsansvar. Detsammagäller för det fall att kommunen utnyttjar sin befogenhet att meddelahemsjukvård i ordinärtboende eller efter överenskommelse med övertagit Prop.1990/91:14 skyldigheten att erbjuda hemsjukvård. Bestämmelseni 2 a § hälso- och sjukvårdslagen kommer att gälla för den kommunala hälso- ochsjukvården likaväl som för all annan hälso- och sjukvård offentlig som privat.Den skall alltså bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård. Det innebäratt den skall vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av tryggheti vården och behandlingen, vara lätt tillgänglig, bygga på respekt förpatientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter mellanpatienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vården och behandlingen skall sålångt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patientenskall ges upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder somstår till buds. I vissa fall kan dock sådana upplysningar få lämnas till näraanhörig till patienten i stället för till patienten själv. Föratt kunna uppfylla sitt hälso- och sjukvårdsansvar måste det hos kommunenfinnas hälso- och sjukvårdspersonal med de kvalifikationer som behövs för attuppfylla kraven på en god vård. I den proposition som låg till gmnd för hälso-och sjukvårdslagen (prop. 1981/82:97, s.74) anförde föredragande statsrådetföljande. Enfömtsättning för att landstingskommunen skall kunna fullgöra sittvårdgivaransvar är givetvis att den har tillgång lill den hälso- och sjukvårdspersonalsom behövs. Personalen måste uppfylla de utbildnings- och andra kompetenskravsom finns uppställda. Jag vill här understryka personalens stora betydelse förvårdens kvalitet. Jag vill även understryka att den verksamhet som bedrivs inomhälso- och sjukvården intar en särställning som motiverar att det finns vissabehörighetsregler. Hänsyn måste tas till patienternas berättigade krav på engod och säker vård och jag föreslår därför att bestämmelsen behålls om attlandstingskommunen skall ha den personal anställd som behövs för att kunnameddela en god hälso- och sjukvård. Vadsom sålunda anförts i propositionen 1981/82:97 har relevans även för den hälso-och sjukvård som kommunema skall ha ansvar för. Denna personal skall normaltvara anställd hos kommunen. I vissa fall, t.ex. då kommunen gör bedömningen attdet skulle vara svårt eller olämpligt att anställa personal med sådankompetens, bör kommunen kunna köpa tjänsten från annan vårdgivare, i förstahand . Jag återkommer härtill i specialmotiveringen. Jagutgår från att kommuner och landsting tillsammans med berördapersonalorganisationer kan klarlägga vilka personalgrupper som skall föras övertill kommunerna. Enligt min bedömning bör den personal som arbetar medsådana uppgifter hos landstingen, som föreslås bli kommunala uppgifter,erbjudas anställning hos kommunen. 5.5 Ettsärskilt medicinskt ansvar Mitt förslag: Ensärskild sjuksköterska skall ha ansvaret för vissa medicinska uppgifter inomdet verksamhetsområde som kommunen bestämmer. I vissa fall kan detta ansvarläggas på en person med annan utbildning. Äldredelegationensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet av kommunema tillstyrker äldredelegationens förslag om att det, fördet verksamhetsområde som kommunen bestämmer, skall finnas en sjuksköterskaeller i vissa fall annan yrkesutövare med ett särskilt medicinskt ansvar. Deinstanser i övrigt som speciellt har markerat sitt stöd för förslaget ärstatskontoret, . , , ,SHSTF och Föreningen . Några kommuner, som tillstyrktdelegationens förslag om hälso- och sjukvård, har avstyrkt ellervisat viss tveksamhet till förslaget om en särskild medicinskt ansvarigsjuksköterska. De anser i allmänhet att det är tillräckligt med det medicinskayrkesansvar som hälso- och sjukvårdspersonalen har. Skälen för mitt förslag:Sjukvårdshuvudmannen kan fritt organisera hälso- och sjukvården på det satt hanfinner ändamålsenligt. Vad beträffar ledningen av sjukvårdsverksamheten gälleremellertid vissa särskilda regler i 14 § hälso- och sjukvårdslagen. Enligtparagrafen i den lydelse som gäller fr. o. m. den Ijuli 1991 (SFS 1990:601)skall det, om det behövs med hänsyn till patientsäkerheten, vid en enhet fördiagnostik eller vård och behandling finnas en särskild läkare som svarar förden samlade ledningen av verksamheten. En sådan läkare skall benämnaschefsöverläkare. Chefsöverläkarens ledningsuppgifter avser både deadministrativa och de medicinska uppgifterna vid enheten. I andra frågor än desom avser diagnostik eller vård och behandling skall chefsöverläkaren följa deföreskrifter som sjukvårdshuvudmannen kan meddela. Vid andra enheter än nusagts är huvudmannen fri att bestämma kompetensen hos den som skall ledaverksamheten. Enligt uttalanden i prop. 1989/90:81 avses härmed bl.a.avdelningar för sjukhusfysik och annan teknisk verksamhet, sjukgymnastik ocharbetsterapi, kuratorsverksamhet, logopedverksamhet, hemsjukvård och verksamhetvid sjukhem ävensom vissa enheter inom psykiatrin. Inom sådanaverksamhetsområden skall alltså sjukvårdshuvudmannen kunna utse annan än läkarealt leda verksamheten. Vid ett sjukhem kan det t. ex. komma i fråga att utsesjuksköterska som ledningsansvarig. Fråga är om det för den kommunalasjukvårdens del - som inte skall ha några läkare i sin organisation - ärgodtagbart med hänsyn till patientsäkerheten, alt kommunen fritt får bestämmahur ledningen skall organiseras. Den personal somkommunerna behöver för att bedriva hälso- och sjukvård vid de särskildaboendeformema för service och omvårdnad, bostäderna med särskild service,dagverksamheterna och i hemsjukvården utgörs till stor del av undersköterskoroch biträdespersonal. tasav bestämmelsema om yrkesansvar i lagen (1980:11) om tillsyn över Prop.1990/91:14 hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. i den mån de utförarbetsuppgifter som biträden åt legitimerad yrkesutövare. Vidare kommer det attfinnas legitimerade sjuksköterskor, legitimerade sjukgymnaster och arbetsterapeuter.Legitimerade yrkesutövare tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen. Detsammagäller enligt särskild föreskrift av även arbetste-rapeutema(SOSFS 1987:23). Kommunernakommer således att förfoga över personal som vid utförandet av medicinskaarbetsuppgifter har ett direkt på tillsynslagen gmn-dat yrkesansvar. De kan dåockså ha ett från socialnämnden delegerat, ledningsansvar för undersköterskoroch biträdespersonal. Härför krävs inte något särskilt lagregleratledningsansvar. Kommunemaskall på motsvarande sätt som landstingen kunna indela kommunen i olikaverksamhetsområden. Ett verksamhetsområde kan vara geografiskt, t. ex. en delav kommunen eller en viss vårdinrättning. I verksamhetsområdet förekommer dåsåväl sociala som medicinska uppgifter. Ett verksamhetsområde kan även vara enviss uppgift, t.ex. att svara för all sjukgymnastik vid kommunens olikaboendeformer för service och omvårdnad. eller i förekommande falldistriktsnämnden eller lokalt organ leder verksamheten och beslutar om hurarbetsuppgifterna skall fördelas mellan personalen och vem som i olikasammanhang skall vara ledningsansvarig. Iett väsentligt avseende skiljer sig förhållandena i de kommuner som tillhör ettlandsting från förhållandena i landstingen och de landstingsfria kommunema. kommunala organisationen skall det inte finnas några läkare. Det kommeremellertid även i denna att finnas uppgifter som inte lämpligen kan anförtrosannan än den som besitter viss kvalificerad medicinsk kompetens. Det skulle imånga fall kunna äventyra patientsäkerheten om inte vissa funktioner utövadesav personal med sådan kompetens. Bestämmelseni 14 § hälso- och sjukvårdslagen i dess lydelse fr. o. m. den 1 juli 1991innebär bl.a. att chefsöverläkaren skall se till att det finns sådana mtinerinom det aktuella verksamhetsområdet att de enskilda patienterna kommeri.åtnjutande av den vård och behandling som deras tillstånd fordrar. Densom har formell kompetens för en viss arbetsuppgift kan delegera sinaarbetsuppgifter till den som saknar sådan kompetens men som bedöms ha reellkompetens för arbetsuppgiften. Vilka regler som bör gälla för delegering avarbetsuppgifter framgår av allmänna råd i SOSFS 1980:100 ochSOSFS 1983:7. I dessa allmänna råd anges bl.a. att samråd skall ha skett med närmastearbetsledare innan någon delegerar en arbetsuppgift till annan. Vidare sägs attden för vården ytterst ansvarige fortlöpande måste pröva humvida de anställdaklarar de arbetsuppgifter som delegerats till dem. I chefsöverläkarens ansvarskall också ingå att ingripa för att rätta till sådana delegeringsbeslut somenligt hans mening inte överensstämmer med patientsäkerheten. Äveni den kommunala organisationen måste någon svara för sådana uppgifter som sagts. Att ge direktiv och arbetsanvisningar för när läkare skall kopplas in och att delegering av vårduppgifter är förenliga med pati- 69 enternas säkerhet äruppgifter som inte kan läggas på annan än medicinskt Prop. 1990/91:14 sakkunnigperson med sådan utbildning och erfarenhet att det finns rimliga möjligheteratt fullgöra uppgiften på ett från patientsäkerhetssynpunkl tillfredsställandesätt. Med hänsyn till patientsä-kerheten är det enligt min mening nödvändigtatt skapa garantier för att de nämnda uppgiftema alltid kommer att ligga på enperson med erforderlig kompetens. Enligtförordningen 1982:772 ansvarar för att anmälan görstill om en patient i samband med vård eller behandling inomlandstingets hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbasav allvarlig skada eller sjukdom. Avsikten är att senare föreslå regeringen attdenna förordning ändras så att samma anmälningsskyldighet skall åvilakommunerna vad gäller deras hälso- och sjukvård. Ichefsöverläkarens ansvar enligt 14 § hälso- och sjukvårdslagen ingår attrapportera till om det inom verksamhetsområdet inträffat något somskall föranleda anmälan till . En motsvaranderapporteringsskyldighet behövs även inom den kommunala hälso- och sjukvården.Härför bör enligt min mening också person med viss utbildning och kompetenssvara. Detnu beskrivna särskilda medicinska ansvaret är inte någon motsvarighet till detsamlade ansvar som en chefsöverläkare skall ha enligt 14 § hälso- ochsjukvårdslagen. Hur ledningen av verksamheten skall ordnas är en fråga som detankommer på varje kommun att själv ta ställning till. Oberoende av hurledningsansvaret inom den samlade kommunala hälso-och sjukvårdsverksamheten ochsocialtjänstverksamheten ordnas skall det emellertid finnas minst enbefattningshavare med viss medicinsk kompetens som har det särskildamedicinska ansvar som jag beskrivit i det föregående. Denperson som skall ha detta ansvar skall i första hand vara en sjuksköterska. Ivissa fall kan dock person med kompetens som t. ex. sjukgymnast ellerarbetsterapeut komma i fråga. Somframgår av vad jag sagt kan de landstingsfria kommunerna med stöd avbestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen eller lokalorganslagen organiserasin hälso- och sjukvård och sin socialtjänst under ledning av socialnämndeneller lokalt organ. I sådant fall kan även läkare föras över till sådan hälso-och sjukvårdsverksamhet, som generellt skall ankomma på kommunerna. Då gällerför kommunen de regler om ledningsansvar som framgår av 14 § hälso- ochsjukvårdslagen. I den mån läkare inte ingår i ett verksamhetsområde somomfattar socialtjänst samt hälso- och sjukvård vid en särskild boendeform förservice och omvårdnad, vid en bostad med särskild service, vid en dagverksamheteller inom hemsjukvården, skall den avsedda regleringen av ett särskiltmedicinskt ansvar jämväl gälla för den landstingsfria kommunen. Läkaresställning vid ett kommunalt huvudmannaskap för viss hälso- och sjukvård Eftersomläkare inte skall ingå i den kommunala hälso- och sjukvården skall här någotberöras hur deras ställning blir i förhållande till de människor som fårhälso- och sjukvårdsinsatser från kommunen. Landstingetsläkare kommer inte att ha något ledningsansvar inom den kommunala hälso- ochsjukvården. Den särskilt medicinskt ansvariga sjuksköterskan eller motsvarandei kommunen skall ha ett primärt ansvar för att mtiner finns för när kontaktskall tas med läkare i de fall enskildas hälsotillstånd fordrar det. Vanligtvisär det distriktsläkaren som har det övergripande hälso- och sjukvårdsansvaretför patienterna. Det kan emellertid även vara fråga om en annan läkare, t. ex.långvårdsläkare. Rentorganisatoriskt får läkare emellertid ställning som konsultläkarei förhållande till kommunen. Hans ansvar gentemot den enskilde patientenförändras däremot inte. Han kommer alltjämt att ha det övergripande ansvaretför enskildas vård och behandling. Han skall utifrån sitt medicinskayrkesansvar vidta de åtgärder som patientens tillstånd fordrar. Han bestämmermed patientens medgivande vilka vård- och behandlingsinsatser som skall göras.Patientens möjligheter att få läkarvård förändras alltså inte av denföreslagna reformen. Detankommer därefter på kommunens hälso- och sjukvårdspersonal att utifrån sittmedicinska yrkesansvar följa de anvisningar om patientens vård och behandling,som läkaren meddelat. Skillnadenmot nuvarande ordning är dock att läkaren inte kan disponera över de resursersom finns tillgängliga i kommunen för enskildas vård och behandling. Detansvaret kommer att ligga på kommunen som skall se till att den enskilde fården vård och behandling som läkaren förordnat om. Det är framför allt densärskilt medicinskt ansvariga sjuksköterskan som skall se till detta. Attkommunen får ett ansvar för hälso- och sjukvårdsinsatser innebär inte någonbegränsning av ansvar för de läkarinsatser som den enskildebehöver. Är den enskilde i behov av sådan vård och behandling som liggerutanför kommunens ansvarsområde ligger således ansvaret på . Min bedömning:Primärkommunema har inom det område, där kommunen har ett hälso- ochsjukvårdsansvar, att svara för att den enskilde får vissa hjälpmedel.Hjälpmedelscentralernas verksamhet bör emellertid även i fortsättningen hållassamman. Äldredelegationensförslag: Delegationen lämnar inte något förslag till förändring avhjälpmedelsverksamheten, utan fömtsätter att frågan behandlas i den fortsattaberedningen av hjälpmedelsutredningens och äldredelegationens förslag. Remissinstanserna: Av de13 landsting som yttrar sig i frågan menar tre Prop. 1990/91:14 att hjälpmedelför det dagliga livets aktiviteter bör överföras till primärkommunerna. Någotlandsting menar att kommunerna bör tillhandahålla hjälpmedel och attlandstingen kan sälja tjänster till kommunema. Resterande landsting menar attderas allmänt kritiska syn på delegationens förslag beträffande kommunernashälso- och sjukvårdsansvar även gäller i hjälpmedelsfrågan. Merpartenav kommunerna framhåller vikten av att kommunerna har god tillgång tilltekniska hjälpmedel och att kommunerna bör ges ett visst ansvar förhjälpmedelsförsörjningen. Flera kommuner framhåller att det inte är lämpligtatt varje kommun inrättar en hjälpmedelscentral, utan att landstingen ävenfortsättningsvis bör ansvara för dessa. menar att det finns betydande problem ihjälpmedelsförsörjningen och att gränsdragningen mellan huvudmännen ibland gårut över den enskilde. Förbundet menar att man i det fortsatta beredningsarbetetbör beakta konsekvensema av en mellan kommuner och landsting samägdhjälpmedelsenhet på regional nivå. Landstingsförbundetfömtsätter att landstingens stora kompetens och utbyggda organisation utnyttjasäven , så att eventuella nackdelar av en huvudmannaskapsförändringpå detta område minimeras. HCKoch DHR motsätter sig ett ändrat huvudmannaskap för hjälpmedelsverksamheten.Ett kommunalt övertagande riskerar enligt dessa instanser att försämrakvaliteten på hjälpinsatserna, då det lokala underlaget för verksamheten blirför litet. Skälenför min bedömning: En god tillgång till tekniska hjälpmedel är engrundförutsättning för att människor med funktionshinder skall kunna leva ett såsjälvständigt liv som möjligt. Hjälpmedlen är ofta nödvändiga för att dagligaaktiviteter skall kunna utföras och för att vård, behandling och rehabiliteringskall kunna ges. Merän två tredjedelar av hjälpmedelsanvändarna är ålderspensionärer. Genom utbyggnadenav sjukvården i hemmet och den sociala får allt fler människor medfunktionshinder möjlighet att bo i eget boende.