prop · GE0363 · 1990-12-31 00:00:00 — Här saknas både en redovisning av rättspraxis påkonkurrenslagstiftningens område, innefattande avgöranden av marknadsdomstolenoch NO, samt en analys av hur paragraferna i standardavtalet överensstämmer medkonkurrenslagens regler och principer. NO finner detta anmärkningsvärt och harsvårt att förstå hur kommittén kunnat underiåta att behandla denna i sammanhangetmycket centrala fråga. Kommitténsresonemang (s. 185-187) angående regler om rättsskydd för återförsäljare synesbygga på tanken att en återförsäljare kan jämställas, med en agent eller enkommissionär i många avseenden. Likheterna till trots föreligger dock enligtNOs mening avgörande skillnader av central betydelse från konkurrenssynpunkt,skillnader som kommittémför övrigt berört (s. 86 87) och därvid kallar för"många olikheter av både teoretiskt och praktiskt intresse". Ifråga om dessa viktiga skillnader vill NO anföra följande: En återförsäljareköper i fast räkning och säljer i eget namn. Denne har därigenom rätt att frittsätta sina priser utan inblandning från tidigare försäljningsled.Återförsäljarens självständiga ställning garanteras av det straffbelagdabruttoprisförbudet i 13 § konkurrenslagen. Bmttoprisförbudet utgör dengrundläggande legala förutsättningen för den omfattande och väsentliga priskonkurrenseninom näringslivet. För handelsagenter och kommissionärer är situationen enannan. Bruttoprisförbudet gäller endast i förhållande till senare säljled ochomfattar således inte prisföreskrifter till agenter eller kommissionärer.Däremot kan generalklausulen mot skadlig konkurrensbegränsning i 2 §konkurrenslagen tillämpas mot prisföreskrifter och andra föreskrifter i ettkommissionsavtal. Sålunda fann i ett fall (MD 1973:1) attdet medförde skadlig verkan att ett bokförlag vid försäljning av ettuppslagsverk upprätthöll fasta detaljhandelspriser genom att låta bokhandelnsälja uppslagsverket endast i kommission till fixerat pris. innehålleri §§ 10, 11 och 16 bestämmelserom dubbelsi digexklusivitet med fullt områdesskydd. I propositionen till konkurrensla gen (prop. 1981/82:165 s. 71) nämns sådana klausuler som en typ av konkurrensbegränsning där det finns anledning att noga följa utveckling en. Med stöd av uttalanden av föregångaren till , näringsfrihetsrådet (NER, beslut 1970:2), har NO i en rad ärenden inom bl.a. bilbranschen och vissa näriiggande branscher brutit upp det system med dubbelsidiga exklusivavtal i förening med förbud för återförsäljarna att sälja utanför distriktet som var vanligt. () fann i ärendet (: 10, NO ./. att ett exklusivavtal som tillämpade mot gatuköksinnehavare och som innebar att gatuköket måste göra alla sina inköp genom hade skadlig verkan. MD har i ett annat ärende funnit en geografisk marknadsdelning med fast områdesindelning i tapethandeln medföra skadlig verkan (MD 1983:2, NO ./. MD framhöll i domsmotiveringen att "marknadsdelning ofta anses ägnad att föranleda '64 Det hade varit på sin plats om kommittén i sin redovis- Prop.1990/91:63 ning av gällande rätt beträffande återförsäljare i bl. a. avsnitt2.9 berört Bilaga 3 konkurrensrättsliga avgöranden vid sidan av de privaträttsliga.Mot denna bakgrund finner NO det från konkurrenssynpunkt direkt olämpligt att,i ett standardavtal som det aktuella, som huvudregel uppställa klausuler som iden praktiska rättstillämpningen i vissa fall befunnits innebärakonkurrensbegränsningar med skadlig verkan enligt konkurrenslagen. I11 § 2 st standardavtalet sägs beträffande återförsäljarens skyldigheter att"Alla förfrågningar, order, kontakter eller försäljningsuppslag av vadslag det vara må avseende försäljning av Produkten utanför Området skallhänskjutas till leverantören". I 16 § förbinder sig leverantören att intesälja eller upplåta till annan att sälja Produkten inom återförsäljarensområde. Dessutom förbinder siglleverantören att till återförsäljaren hänskjutaalla förfrågningar, order, kontakter eller försäljningsuppslag av vad slag detvara må avseende försäljning av Produkten inom återförsäljarens område.Innebörden i regleringen är att ensamåterförsäljaren skall vara tillförsäkradensamställning inom sitt område såtillvida att leverantören och återförsäljareninom andra områden åtar sig att inte sälja inom området. I gengäld åtar sigåterförsäljaren att hålla sig inom sitt område och inte gå in på andrasdistrikt. Ettavtalsförhållande av aktuellt slag vid anbudstävling synes stå i strid med detstraffbelagda förbudet mot anbudskarteller i 14 § konkurrenslagen. Enligt 14 §I konkurrenslagen får en näringsidkare nämligen inte ingå eller tillämpa enöverenskommelse med en annan näringsidkare av innebörden att någon vidanbudstävling skall avstå från att avge anbud. NO har hosåklagarmyndighet i ett liknande fall hemställt om utredning angåendeöverträdelse av anbudskartellförbudet (NOs dnr 2 198/85). För att undvika attkomma i konflikt med det straffbelagda förbudet i 14 § konkurrenslagen krävsdet att områdesskyddet i standardavtalet icke gäller vid anbudstävling. Ävenom en sådan klarhet skapades föreligger dock alltjämt den förut nämndamöjligheten att ingripa med stöd av generalklausulen i 2 § konkurrenslagen.Nyss redovisade invändningar mot standardavtalets innehåll gäller även i detnu aktuella avseendet. NOvill understryka att det primära i utredningsuppdraget varit att övervägaregler som tillgodoser återförsäljarens behov av rättsskydd i avtalsrelationen,dvs. i förhållande till leverantören. Behovet av rättsskydd är motiverat somovan angivits av att mellanmannen/-återför-säljaren i flertalet fall är densvagare parten i avtalsförhållandet, dvs. ungefärligen samma motiv som liggerbakom konsumentskyddslagstiftning av olika slag. 1 direktiven pekas isammanhanget främst på regler om uppsägningstid och avgångsvederlag. NO delaruppfattningen att återförsäljare kan ha ett beaktansvärt intresse av skyddhärvidlag. Närdet däremot gäller de bestämmelser i avtalet som NO ovan har kritiserat har dessa uppenbarligen tillkommit i andra syften, nämligen intresset av att skydda sig mot konkurrens. Det måste anses ha fallit utanför kommitténs uppdrag och kompetens att rekommendera tillämp ningen av ett standardavtal som i stora delar har ett sådant innehåll. Kommitténhar, som tidigare nämnts, föreslagit att lagförslaget om Prop. 1990/91:63handelsagentur och kommission skulle kunna tillämpas analogt i avtalsför-Bilaga 3 hållanden med ensamåterförsäljning. Kommittén har inte preciseratvilka bestämmelser i lagförslaget som avsetts utan hänvisat till att detta ären fråga för rättstillämpningen. NO kan inte acceptera utredningens resonemangom analogitolkning. Såvitt NO kan se är det egentligen endast i två avseenden uppsägningstid och avgångsvederlag som analogiskt kan bli aktuellla. Deflesta bestämmelserna i lagförslaget saknar helt sin motsvarighet iåterförsäljningsavtalet och kan därför av detta skäl inte tillämpas analogt.Andra bestämmelser i lagförslaget skulle det vara direkt olämpligt eller t.o.m.stridande mot lag att tillämpa analogt. T.ex. skulle en analog tillämpning av41 § i lagförslaget om föreskrivande av lägsta pris från huvudmannens sida, iåterförsäljarförhållandet vara otänkbar eftersom en lägstaprisbindning i sigskulle utgöra ett brott mot det straffbelagda bmttoprisförbudet i 13 §konkurrenslagen. Det sagda visar att kommitténs förslag inte är genomtänkt,vilket också framgår av kommitténs uttalande att "det inte närmare övervägtsom det är möjligt att införa lagbestämmelser om ensamåterförsäljning".Därmed är ju ej heller övervägt om en analogitolkning är lämplig eller ensmöjlig. Skall en analogitolkning alls kunna rekommenderas som metod att lösaproblem i sammanhanget är det enligt NOs mening nödvändigt att i det fortsattaarbetet precisera i vilka avseenden en sådan tolkning kan göras. Slutligenvill NO peka på att standardavtalet utbjuds till försäljning avorganisationer som står bakom det. Ett sådant erbjudande finns t.ex. itidskriften nr 1/1985, utgiven av . NO finner det anmärkningsvärt att detta sker innanremissinstanserna givits tillfälle att lämna synpunkter. Det hade också varitlämpligt att kommittén med hänsyn till direktivens krav attkonkurrensbegränsningsaspekter skulle beaktas under utredningsarbetets gånginhämtat NOs syn på frågorna. Stockholmsuniversitets juridiska fakultetsnämnd: Viden behandling inriktad på de merkantila mellanmannen träder som tidigare antytts innerförhållandet mellan huvudman och mellanman i förgmnden. Här avses förhållanden som i stor utsträckning är oberoende av bindningsfrågorna, och som bör bedömas ur likartade synvinklar för personer som företräder andra med förmedlingsarbete, oavsett om parts bindningen är den mellanmansrättsliga eller någon annan. Kommitténs starka koncentration på sådant som mellanmansförhållandets uppkomst, parternas skyldigheter och inte minst mellanmannens rättigheter vid för hållandets upphörande gör det motiverat att fråga varför ensamåterför säljaren uteslutits från regleringen. Det förhållandet att han bär egen risk för varorna och deras avsättning hindrar inte att han kan stå i samma beroende till sin huvudman som agenten och ha samma skyddsbehov som denne. Synpunkten att det för tillfället finns ett användbart standardavtal utarbetat är inte övertygande. Kommitténs lösning gör att man åter hänvi sas till en osäker analogi. Sverigesadvokatsamfund: Prop. Ettytterligare skäl att avvakta med ett slutligt lagförslag är att någon Bilaga 3utredning inte föreligger vad avser behovet av och fömtsättningarna för etträttsskydd för ensamåterförsäljare. Ensamåterförsäljare företer ofta betydandelikheter med agenter. Blandade förhållanden, där mellanmannen ibland uppträdersom ensamåterförsäljare och ibland som agent, är vanligt förekommande. Enligtsamfundets uppfattning föreligger därför ett behov av rättsskydd för mångaensamåterförsäljare och utredningsarbetet bör därför fortsätta även i dennadel. Även om några regler slutligen inte skulle införas, kan ett sådant arbetelämna värdefulla riktlinjer för en analog tillämpning av reglerna omhandelsagentur. Detta utredningsarbete kan därför inte ersättas av den mall förensamåterförsäljningsavtal, vilken utarbetats av vissa i kommittén företräddaorganisationer och till vilka hänvisning sker i kommitténs betänkande. Samfundetdelar inte kommitténs uppfattning att en avtalsmall som upprättats av vissa ikommittén företrädda organisationer kan anses fylla ensamåterförsäljarnas behovav rättsskydd. Fördet första ifrågasätter samfundet om avtalsmallen kommer att vinna denspridning som kommittén förväntar. mallar av liknande natur har haften begränsad framgång. En rad återförsäljarförhållanden passar inte in underden nu nämnda . Den kommer sannolikt endast att vinna begränsadanvändning i internationella förhållanden. Fördet andra uppvisar ensamåterförsäljarförhållandena stora variationer, och detsynes oklart om en analog tillämpning med nuvarade motivuttalanden kan kommatill stånd på i och för sig skyddsvärda ensamåterförsäljare där förhållandenaändå företer betydande olikheter i förhållande till avtalsmallen. Fördet tredje lär en analog tillämpning över huvud taget inte kunna ske i stridmot uttryckliga bestämmelser i enskilda avtal. Tidigarehar förutsättningar funnits för en analog tillämpning av kommissionslagensregler avseende bl.a. uppsägning och investeringsersättning. 1 nu föreliggandeförslag utmönstras reglerna om investeringsersättning. Dessutom ärmotivuttalandena om en analog tillämpning alltför knapphändiga för att tjänatill ledning för domstolarna. Risk finns att lagförslaget snarare minskar änökar ensamåterförsäljarens skydd, vilket inte kan ha varit avsikten. Somovan framhållits ryms under benämningen ensamåterförsäljare en rad olika typerav mellanman med varierande behov av rättsskydd. Enligt samfundets uppfattningbehövs här ytterligare utredning om i vilka fall ett behov av rättsskydd föreliggeroch hur detta behov i så fall skall tillgodoses. En sådan utredning kommer även om den slutligen inte leder till något lagförslag att vara värdefull vidbedömningen av möjligheten till analog tillämpning av reglerna omhandelsagentur. påpekar förekommer det ofta två sorters avtal mellan generalagenter (huvudmän)och återförsäljare inom bilbranschen, nämli- '67 genåterförsäljaravtal och kommissionsavtal. Parternas mellanhavanden Prop.1990/91:63 regleras huvudsakligen i det förstnämnda avtalet, medan detsistnämnda Bilaga 3 utgör en komplettering till återförsäljaravtalet. Detförstnämnda avtalet betecknas regelmässigt inom bilbranschen föråterförsäljaravtal och inte ensamåterförsäljningsavtal som kommittén tycks utgåfrån. Vissa återförsäljaravtal innehåller dock en bestämmelse varigenomåterförsäljaren uttryckligen ges ensamrätt till försäljningen avgeneralagentens produkter inom ett visst område. Andra återförsäljaravtalsaknar sådan uttrycklig bestämmelse om ensamrätt. I dessa avtal sägs endast attåterförsäljaren äger rätt att sälja generalagentens produkter inom etttilldelat marknadsföringsområde. 1samband med vissa tvister mellan återförsäljare ochgeneralagenter på gmnd av uppsägningar av återförsäljaravtal har från berördageneralagenters sida hävdats att sistnämnda avtal inte är att anse somensamförsäljningsavtal. Generalagenterna har ansett sig oförhindrade att utseytterligare återförsäljare inom försäljningsdistriktet trots bestående avtalmed den "gamle" återförsäljaren. Från återförsäljarnas sida har idessa fall hävdats att även om återförsäljaravtalet inte innehåller en uttryckligbestämmelse om ensamförsäljningsrätt så måste avtalet i sin helhet ändå tolkasså att en sådan rätt föreligger. Dennu angivna frågeställningen har såvitt vi känner till inte blivit föremål förrättslig prövning. Med hänsyn till rådande osäkerhet i detta avseende anser viatt den nu föreslagna lagen bör innehålla en bestämmelse som fastslår attagenten och kommissionären har ensamförsäljningsrätt till huvudmannensprodukter såvida inte agentavtalet (kommissionsavtalet) uttryckligen angermotsatsen. Kommitténanger på sid. 138 att det är vanligt att agenturavtalen innehåller klausulersom uttryckligen förbjuder agenter att handla med konkurrerande produkter. Medanledning härav får vi påpeka att vid en radtillfallen ingripit mot sådana konkurrenshäm-mande klausuler iåterförsäljaravtal inom bilbranschen. Beträffandeensamåterförsäljare har kommittén mot bakgrund av att för derättsförhållanden som innebär ensamåterförsäljning berörda partsorganisationernyligen utarbetat en avtalsmall, vilken utformats i nära anslutning tillbestämmelserna i lagförslaget funnit att behov av lagregler för närvarandeinte föreligger. ,som deltagit i utarbetandet av avtalsmallen, vill här framhålla vikten av attfrågan blir föremål för fortsatt uppmärksamhet. Om avtalsmallen inte kommertill så stor användning som man har anledning att hoppas, bör frågan omsärskilda lagregler för ensamåterförsäljare ånyo övervägas, Förbundethar tillsammans med och arbetatfram en avtalsmall för ensamåterförsäljning. 168 organisationerna har det varit en gemensam strävanatt bevara avtalsfrihe- tenoch undvika en tvingande lagstiftning, som med nödvändighet skulle Prop.1990/91:63 bli alltför stelbent. Kommitténhar funnit, att innehållet i avtalsmallen är väl avvägt. Flera -skäl talarstarkt för att kommittén borde ha stannat vid detta och inte inlåtit sig påuttalanden om den föreslagna lagens analoga tillämpning påensamåterförsäljarförhållanden. Att, som kommittén gjort, ange att det intenärmare övervägts om det är möjligt att införa lagbestämmelser omåterförsäljning men göra uttalanden till klar fördel för en analogtillämpning av lagförslaget om handelsagentur och kommission på ensamåterförsäljarförhållandensynes inte förenligt och undergräver dessutom tilltron till den bakomliggandeanalysen av möjligheterna till analogier. Förbundet måste starkt ifrågasättadet lämpliga och riktiga i uttalanden om att lagregler som är avsedda för entyp av rättsförhållanden också skall tillämpas analogt i andraavtalsrelationer, som i många avseenden är av helt annan natur. Hämtöverkommer i detta fall att behovet av "reglering" av återförsäljarförhållandenmåste anses väl tillgodosett genom en avtalsmall som accepterats avorganisationer som representerar både leverantörers och återförsäljaresintressen. Kommittén borde i detta läge ha nöjt sig med ett sådantkonstaterande och avstått från att hämtöver göra uttalanden om analogier frånden föreslagna lagstiftningen. Kommitténhar också enligt sina direktiv haft att överväga särskilda regler förensamåterförsäljare. I den delen har kommittén, sedan organisationerna på densvenska marknaden kommit överens om ett gemensamt formulär, som i väsentligahänseenden anknyter till de regler som kommittén föreslår för handelsagenter,stannat för att inte föreslå någon lagstiftning. Förbundet, som egentligenhyser uppfattningen att lagregler behövs också för ensamåterförsäljare, ärinförstått med kommitténs ställningstagande i detta hänseende och vill därförf n. inte påfordra lagstiftning också för ensamåterförsäljare. Förbundet villdock poängtera angelägenheten av att den fortsatta utvecklingen på det områdetföljs och att frågan om lagstiftning också för denna kategori mellanman ånyoupptages till prövning, om det visar sig behövligt. Det är gott och väl attett gemensamt formulär kunnat åstadkommas, vilket krävt ett omfattande ochtidvis ganska besvärligt arbete, i vilket Förbundet deltagit, men det är inteförefintligheten av ett formulär som är avgörande utan bmket därav. Om detskulle visa sig att formuläret får vidsträckt användning, varmed åsyftas ocksåinternationellt bmk, torde särskilda lagregler inte vara behövliga, men ommotsatsen skulle inträffa, blir det ånyo angeläget med lagregler. 3 Handelsresande Prop. Bilaga 3 Arbetsdomstolen: Enhandelsagent i kommissionslagens mening kan inte vara anställd i huvudmannenstjänst. Detta är uttryckligen angivet i lagtexten. Såvitt framgår av motiventill det föreliggande lagförslaget avser kommittén inte att föreslå någonprincipiell förändring på denna punkt. Av den föreslagna lagtexten framgåremellertid ej att den som är anställd hos huvudmannen faller utanför lagenstillämpningsområde. En regel härom torde vara erforderlig. Det bör anmärkasatt det inte är tillräckligt att hänvisa till begreppet näringsidkare. Det ärnämligen principiellt inte uteslutet att en person som skulle kunna vara attanse som näringsidkare i lagförslagets mening likväl vid en bedömning avomständigheterna blir att betrakta som arbetstagare. Arbetsdomstolenkan se fördelarna med att från en ny lag på det föreliggande området uteslutade anställda handelsresandena. Därmed är emellertid inte sagt att det ärlämpligt att nu slopa de lagregler som gäller för denna grupp.Reglema avser ett inte obetydligt antal anställda. Kommittén kan inte anses haklarlagt att reglerna kan upphävas utan att olägenheter uppstår. Särskilt deindispositiva reglerna om efterprovision torde alltjämt vara av avsevärdbetydelse för de provisionsanställda handelsresandena. Enligt domstolensmening bör övervägas att i en eller annan form tills vidare behålla denlagreglering som gäller för anställda handelsresande. Stockholmsuniversitets juridiska fakuitetsnämnd: Atticke särbehandla handelsresande verkar däremot välbetänkt. Det förhållandetatt den ene reser medan den andre kanske telefonerar verkar inte att vara någotmeningsfullt kriterium för att urskilja en särskild kategori. Detta betyderdock att de nuvarande anställda handelsresandena faller mellan två stolar. Detborde nog övervägas om inte åtminstone en del av de tvingande reglerna särskilt om avgångsvederlag borde införas i den arbetsrättsligalagstiftningen. Åtminstone borde det nog gälla för provisionsavlönade. Ilikhet med kommitténs majoritet anser samfundet det vidare lämpligt attbegreppet handelsresande utmönstras ur kommissionslagen, varvid självständigahandelsresande jämställs med agenter medan rättsförhållandena för övrigahandelsresande regleras inom ramen för de regler som gäller på arbetsrättensområde. Samfundet menar emellertidatt det rättsskydd som etablerats för provi sionsanställda handelsresande inte bör försvinna i och med att bestämmel serna utmönstras ur lagen. Samfundet menar att där vid någon av de lösningar som föreslagits i reservation på sidan 190 kan väljas. TCOansluter sig till den av med instämmande av '"8 -framförda reservationen mot kommitténs förslag. Kommittémajoritetensförslag att de anställda handelsresandenas villkor ej skall lagregleras kaninte accepteras av oss. förmenande är vår erfarenhet att det är mycket vanligt att anställdahandelsresande, i vart fall delvis, avlönas med provision. En inom vårtförbund genomförd enkät visade att cirka hälften av representanterna varavlönade med provision i någon form. Inom exempelvis teko- ochmöbelbranscherna är det en regel att de anställda resandena tillövervägande delen uppbär provisionslön. Kommitténspåstående, att provisionsanställda handelsresande skulle utgöra enförhållandevis liten grupp, överensstämmer ej med verkliga förhållanden. Pågoda grunder kan man uppskatta antalet anställda handelsresande till cirka 15000 personer, således ett numerär som vida överstiger totala antalethandelsagenter i landet. Att gmppen successivt ökat i antal kan bl. a. bero påden gradvisa utvidgningen av arbetstagarbegrepppet (se AD 1981 nr 58, AD 1979nr 155). Framförallt kan man finna många i små och medelstora företag där detofta saknas kollektivavtal. förslag genomförs i denna del får det till följd att ett avsevärtantal anställda handelsresande, i så väsentliga arbetsrättsliga frågor som lönoch kostnadsersättningar, varken kan stödja sig på lag eller avtal. om provisionslön i egentlig bemärkelse förekommer i någonstörre omfattning utöver handelsresande och klart avgränsande yrkesgruppersåsom mäklare och advokater. Kommitténs förslag om borttagande av rätten tillefterprovision 68 § andra stycket samt 86 a § andra stycket samt 86 a § tredjestycket Komml. kan vi ej acceptera eftersom dessa bestämmelser varit mycketvärdefulla för vår yrkeskår. Förslagetinnebär att anställda handelsresande varken kommer att ha rätt till efterprovisioneller avgångsvederlag enligt i och för sig väl utformade regler. Förbundetser stora farhågor i denna försämring. De motiv för ett skydd i form avefterprovision gör sig lika starkt gällande för anställda handelsresande somför agenter. Förtjänst uppstår först efter en mer eller mindre långupparbetning av kundunderlag. 1 likhet med vad som gäller för agenter riskerarhandelsresanden att huvudmannen själv tar över försäljningen eller anlitarandra säljkanaler (t.ex. säljbolag). En uppsägning av den anledningen, dvs.arbetsbrist, utgör i allmänhet saklig gmnd för uppsägning. För kortvarigaanställningar, t.ex. vid det allt vanligare provanställ ningsförfarandet, kan resultatet bli att handelsresanden inte får något '7' betaltalls för sitt arbete. Särskilt mot bakgmnden av att uppsägningslön Prop.1990/91:63 för provisionsanställda i brist på annat beräknas på genomsnittligtidigare Bilaga 3 försäljning (se t. ex. Avtal SAF-PTK om allmänna villkorm. § 11 mom. 2:3). Enallvarlig följd för anställda handelsresande får även borttagandet av dentvingande regeln om rätt till kostnadsersättning. Nuvarande regel är av vitalbetydelse för denna gmpp. Ytterligareen försämring är förslaget om borttagandet av, den visserligen dispositiva,rätten till provision (87 § Komml. Förslaget innebär attden huvudregel som gäller för agenter (68 § Komml.) kommer att blinormgivande även för handelsresande. En oacceptabel urholkning enligt våruppfattning. Kommitténsuttalande i motiven om att det får prövas från fall till fall om bestämmelsernai lagförslaget om rätt till provision, om provisionens storlek och beräkning,om utbetalningen därav och om provisionsnota (1318 §§) skall tillämpas analogtpå provisionsanställda handelsresande ger långt ifrån ett tillfredsställandeskydd. Ett absolut minimikrav är att nämnda paragrafer i vart fall får endirekt analogisk tillämpning.