prop · GE0310 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligt min mening är det mest förenligt med pieteten och respekten för den avlidne alt även sådana delar som inle förbränns vid kremeringen tillförs askurnan eller, om detta inte går på grund av delarnas omfång, på något annat betryggande sätt gravsatts inom begravningsplatsen eller förstörs. löser man också del avarbetsgruppen obearbetade problemet hur krema- Prop. 1990/91: 10 toriemyndighetenskall förfara med alla metaller som las om hand. Någotpraktiskt hinder mot att melallrester tillförs askurnan torde inte föreligga. flesta av landets minneslundar strös askan inte ut utan grävs ner i jorden. Riskenför att någon skulle börja leta efter ädelmetaller på våra begravningsplatserbedömer jag som obefintlig. Skulle sådanl mot förmodan förekomma kan gärningenbestraffas som brott mot griflefrid enligt 16 kap. 10 § . Denstraflrättsllga bedömningen av tillgrepp Enmänniskas kropp anses inte vara föremål för äganderätt och kroppen efter densom har avlidit ingår följaktligen inle i kvarlålenskapen. Härav torde närmastfölja att rätten till t.ex. tandguld inte övergår till den avlidnes dödsbo. Närdet gäller lösa föremål är frågan mera tveksam. Enligt arbetsgruppen får deefterlevande anses ha avstått från äganderätten till sådana lösa föremål somföljer stoftet. har emellertid i sitt remissyttrande uttalat altdet inte lär vara någon tvekan om att äganderätten till smycken och annat somden avlidne eller dödsboet vill låta medfölja vid begravningen tillkommerdödsboet och att det i vart fall inte finns utrymme för att tillämpa principenom res derelictae (herrelöst gods). Frågan kompliceras av att det efter kremeringentorde vara omöjligt atl bland melallresterna skilja mellan vad som härrör fråntandguld och vad som härrör från t.ex. ringar. Detär inte bara äganderättsfrågan som är tveksam. Oavsett vem som äger en sak, kanansvar inträda vid besittningsrubbning. Men då inställer sig frågan om vem somskall anses ha besittningen till metalldelarna vid hanteringen av askan.Rättsläget är på denna punkt inte helt klart. Arbetsgruppenhar när det gäller de problem som är förenade med förekomsten av ädelmetaller iaska riktat in sig på att undanröja de hinder som finns för att gällande regleri skall kunna tillämpas. Enligt arbetsgruppen skulle detta kunnaske genom att lagstiftningen tillförs en regel enligt vilken krematoriemyndighetenskall omhänderta sådana metalldelar som inle lämpligen kan tillföras askan. Ensådan regel skulle enligt arbetsgruppen medföra att den som utför arbetetskulle ta hand om föremålen för myndighetens räkning och att han, om han istället själv tar hand om dem, skulle mbba myndighetens besittning ochdärigenom göra sig skyldig till åtminstone egenmäktigt förfarande. Medbesittning avses i juridiskt språkbruk att någon med eller utan rätt faktiskt innehar någonting. Det torde, såsom riksåklagaren har framhållit, vara omöjligt att med rättsregler kvalificera en viss faktisk situation som besittning. Men detta har nog inte heller varit arbetsgruppens avsikt. Det är nämligen tänkbart att rättsregler dock kan ha betydelse för frågan om en person skall anses vara egentlig besittare eller enbart besittningsbiträde. Det synes närmast vara en sådan effekt arbetsgruppen har avsett att uppnå genom sitt förslag. Om jag har förstått arbetsgruppen rätt, skulle kremato- 53 riemyndigheten genom ettobligatoriskt omhändertagande av metallrester bli den egentlige besittaren avdessa. Enligt min mening är det dock tveksamt om en sådan regel skulle förändrarättsläget. synes det ligga närmast till hands att utgå ifrån atten person som i tjänsten tar hand om sådana föremål gör detta för myndighetensräkning och att det således är myndigheten som är egentlig besittare avföremålen. I vart fall torde man med den föreslagna regeln inte komma åt tillägnelsesidanav tillgreppet. Mitt förslag att ädelmetallerom möjligt skall åtfölja askan vid gravsättningen löser naturligtvis lika litesom arbetsgmppens förslag hela problemet med den straffrättsliga behandlingenav tillgrepp av ädelmetaller i samband med hanteringen av aska. I den mån denav arbetsgmppen föreslagna regeln om att krematoriemyndigheten skall omhändertametalldelar skulle kunna tänkas bidra till att klargöra rättsläget beträffandebesittningsfrågan gäller dock detsamma för mitt förslag. Denperson som i tjänsten handskas med metalldelama fullgör ju myndighetensskyldighet att se till att delama tillförs askurnan, förstörs eller gravsätts.Om han i stället själv tar hand om metalldelarna medan han fullgör dennaarbetsuppgift, mbbar han myndighetens besittning av dessa och gör sig därvidskyldig till åtminstone egenmäktigt förfarande. Jag anser att demöjligheter som finns, eller i vart fall kommer att finnas, att ingripa straffrättsligtmot tillgrepp av ädelmetaller är tillräckliga. Till det kommer att en särskildstraffbestämmelse i ämnet kan komma att i hög grad peka ut och misstänkliggöraen yrkesgmpp, vilket enligt min mening inte bör komma i fråga. Jag är därförinte beredd att föreslå någon sådan straffbestämmelse. Oavsett vilka regler somgäller kan de inte lösa hela problemet kring eventuella tillgrepp av ädelmetallerur askan. Problemet är inte enbart och kanske inte i första hand av rättsligkaraktär. Det är också en fråga om vilken teknik och vilka praktiska mtiner somtillämpas i krematoriema vid hantering av aska efter avlidna. Flertalet krematorierhar sannolikt alltjämt en behandling när det gäller att rena aska frånmetaller och annan icke förbränd substans. Såsom arbetsgmppen framhåller börmålet vara att det utvecklas ett helt slutet system. Min bedömning:Gravrättens särskilda rättsliga natur bör behållas. Arbetsgruppensbedömning: Överensstämmer med min. Remissinstanserna:Remissinstanserna lämnar arbetsgmppens bedömning utan erinran. Skälen för min bedömning:Enligt gravrättslagen uppkommer gravrätt när ett visst område på en allmänbegravningsplats upplåts för jordande av enavliden persons stoft eller för förvaring av aska. Det som upplåts kallas gravplats. Gravrättenär till sin natur offentligrättslig. Den gmndas på en ensidig upplåtelse somverkställs av en offentlig myndighet, dvs. av den myndighet som förvaltar enallmän begravningsplats. Gravrätten kan sägas ha lånat en del drag av dencivilrättsliga nyttjanderätten. Så är fallet t.ex. i fråga om upplåtelsetid ochförverkande vid vanvård. I princip skall emellertid gravrätten ses som en klartavgränsad rätt som inte är förenad med andra rättsverkningar än dem som följerav begravningslagstiftningen. Enligtmin mening finns det inte någon anledning att i en ny lag på begravningsområdetgöra några ändringar såvitt gäller gravrättens särskilda natur. I det förslagsom jag lägger fram har gravrätten således samma gmndläggande rättsligabetydelse som den har . Flera bestämmelser som gäller gravrättens närmareinnebörd bör emellertid ändras och kompletteras för att bättre svara motförhållandena såsom de har utvecklats som gravrättslagen harvarit i kraft. Jag kommer i det följandeatt ta upp vissa frågor där jag anser att förändringar i förhållande till vadsom gäller bör göras. Bl.a. kommer jag att ta upp frågan om en skyldighetför en avliden gravrättsinnehavares dödsbo att anmäla vem som efter dödsfallethar övertagit gravrätten. Ävenen del andra frågor där jag inte är beredd att föreslå några förändringarkommer jag att ta upp till behandling. Mittförslag: I likhet med vad som gäller enligt gravrättslagen skall gravrätt kunnaupplåtas till och innehas av flera personer. Upplåtelse till enjuridisk person får ske endast om det finns särskilda skäl för det. Arbetsgruppens förslag: Arbetsgmppenföreslår att gravrätt inte skall kunna upplåtas till eller innehas av flerapersoner. I övrigt överensstämmer arbetsgmppens förslag i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Deflesta remissinstansema tillstyrker arbetsgmppens förslag eller lämnar detutan erinran. Några, bl.a. , anser att åtminstone den avlidnes önskemål måste beaktas,även om det innebär att en gravrätt går över till flera personer. Av de tveksamma ellernegativa remissinstansema pekar bl.a. kyrkliga samfallighet på attdet kan skapa onödiga stridigheter mellan de efterlevande, om de intetillsammans skall kunna inneha en gravrätt. Några remissinstanseranser att dödsbon liksom skall kunna vara gravrättsinnehavare.Kammarkollegiet menar att gravrätt skall kunna upplåtas lill allmännaarvsfonden. Skälenför mitt förslag Prop. Upplåtelsetill en eller Jlera personer Sominnehavare av en gravrätt anses enligt gravrättslagen den till vilken gravrättenhar upplåtits. I de flesta fall sker upplåtelse av gravrätt till bara enperson. Det förekommer emellertid att en och samma gravrätt upplåts till fleravarandra närstående personer, t.ex. makar eller syskon. En inte helt ovanligsituation är vidare att en gravrätt efter ett dödsfall övergår till denavlidnes efterlevande make och arvingar. De kommer då att inneha gravrättengemensamt. Attflera personer jämsides innehar en gravrätt har som arbetsgmppen påpekar imånga fall visat sig medföra betydande problem såväl för gravrättsinnehavarnasom för de kyrkogårdsförvaltande myndigheterna. För att gravrätten skall kunnautövas, krävs i princip enighet mellan samtliga rättsinnehavare. Om enighetinte kan uppnås, kan gravrätten från den enskildes utgångspunkt bli i detnärmaste innehållslös i praktiken. För förvaltningarna medför en ordning medflera innehavare till samma gravrätt ofta en omfattande och svårhanterbaradministration. Inte så sällan får förvaltningama bedriva arbetskrävandeefterforskningar för att få kontakt med rättsinnehavarna. Förhållandena kan blisärskilt komplicerade om en eller flera av dem avlider och andra träder istället utan att förvaltningen får kännedom om det. Somarbetsgmppen framhåller är det en angelägen uppgift att det skapas goda fömtsättningarför kyrkogårdsförvaltningama att driva sin verksamhet på ett effektivt ochbilligt sätt. Arbetsgmppen föreslår som ett led i denna strävan att gravrätteri framtiden bara skall få upplåtas till och innehas av en enda person. Jagmenar emellertid alt en sådan lösning skulle vara ett alltför stort ingrepp ienskildas rättigheter. För den avlidnes efterlevande torde det många gångervara naturligt att tillsammans utöva de rättigheter som tillkommer engravrättsinnehavare, t.ex. att bestämma om anordningar på graven och om gravensutsmyckning. Respekten för den avlidne kräver enligt min mening också attdennes önskemål i möjligaste mån beaktas, även om det innebär att en gravrätlövergår till flera personer. Därtill kommer att en ordning med bara eninnehavare av en gravrätt i onödan kan skapa stridigheter mellan deefterlevande. Jagär därför inte beredd att följa arbetsgmppens förslag på denna punkt, utananser att gravrätter även bör kunna upplåtas till och innehas avflera personer. Intresset av att förenkla kyrkogårdsmyndigheternasadministration bor tillgodoses på andra sätt. Jag återkommer senare till dennafråga. Upplåtelsetill en juridisk person Medinnehavet av en gravrätt följer sådana rättigheter och skyldigheter som ytterst är hänförliga till att den som innehar gravrätten också har en personlig anknytning till dem som är gravsätta inom gravplatsen. En gravrätt är inte en förmögenhetstillgång i egentlig bemärkelse och den får 56 inte bli föremål försådana förfoganden som försäljning, pantsättning etc. Här träder i ställetandra värden i förgmnden som pietet, tradition och personliga känslor. Det kandärför med fog ifrågasättas om juridiska personer skall tillåtas stå somgravrättsinnehavare. Något uttryckligt förbudmot upplåtelse av gravrätt till juridisk person finns inte i gravrättslagen. Avlagens förarbeten torde emellertid kunna utläsas att sådana upplåtelser inteligger i linje med lagstiftarens avsikt (prop. 1963:141 s. 23 f). Jag anser att det iprincip inte bör få förekomma att bolag, föreningar, stiftelser och andrajuridiska personer godtas som gravrättsinnehavare. Något generellt förbud motatt upplåta gravrätt till en juridisk person bör emellertid inte ställas upp ien ny lag. En sådan upplåtelse bör kunna tillåtas om det finns särskilda skälför det. Upplåtelser till stiftelser, ideella föreningar eller institutionersom har en sådan inriktning att medlem-mama eller motsvarande sinsemellan fåren personlig anknytning som i det närmaste motsvarar familje- ellersläktskapsband bör t.ex. kunna tillåtas. Den personligaanknytningen, som enligt min mening bör kunna utgöra skäl för att tillåtaupplåtelser till juridiska personer, finns normalt också mellan en avlidenperson och delägama i hans dödsbo. I motsats till arbetsgmppen anser jag därföratt något absolut hinder mot att upplåta gravrätt till ett dödsbointe bör finnas. Eftersom dödsbon bara består ochmöjlighet alltid finns för de enskilda dödsbodelägama att bligravrättsinnehavare, bör det dock höra till rena undantagsfallen att dödsbonaccepteras som gravrättsinnehavare. Jag anser i likhet medkammarkollegiet att gravrätt också i vissa fall bör kunna upplåtas tillallmänna arvsfonden. Vad jag har erfarit ser arvsfonden regelmässigt tillatt avlidna vars arv tillfaller fonden får en gravplats och att det betalas förskötseln av gravplatsen. Även om den personliga anknytningen saknas mellanarvsfonden och den avlidna, menar jag att arvsfonden, om den ordnar gravplatsoch gravskötsel, också bör kunna förvärva gravrätten till gravplatsen. Mittförslag: Liksom enligt gravrättslagen skall gravrätt kunna upplåtas för enviss tid, minst 15 och högst , eller för alltid. Vid tidsbegränsadeupplåtelser skall upplåtaren vara skyldig att innan den för upplåtelsenbestämda tiden går ut underrätta gravrättsinnehavaren om fömtsättningama fören ny gravrättsupplåtelse. Arbetsgruppens förslag:Överensstämmer med mitt utom att arbetsgmppen föreslår att möjligheten attupplåta gravrätt för alltid avskaffas. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanserna tillstyrker eller lämnar arbetsgmppens förslag utanerinran. Ett par remissinstanser anser att möjligheten att upplåta gravrätt föralUid bör finnas kvar av religionsfrihetsskäl, eftersom både den judiska ochden islamiska religionen kräver att Några framför att även många kristna trosbekän- Prop.1990/91:10 nare önskar att bli gravsätta för evärderiig tid. Upplåtelseav gravrätl för alltid Enligt7 § första stycket gravrättslagen får en gravrätt upplåtas , minst15 och högst , eller för alltid. En upplåtelse för alltid kan dock aldrigavse än den under vilken gravplatsen utgör del av en allmänbegravningsplats. Om upplåtelsetiden inle har bestämts, skall upplåtelsenanses ha skett . Detär således enligt gravrättslagen möjligt för kyrkogårdsmyndigheterna attupplåta gravrätt för alltid. I praktiken sker dock sådana upplåtelser mycketsällan. Skälen till denna restriktivitet är framför allt att kyrkogårdsmyndigheternaför sin planering av verksamheten har behov av att med vissa tidsintervallerstämma av om det finns något intresse av att gravrätten behålls och samtidigtfå möjlighet att klara ut vem som då är rättsinnehavare. Planeringsbehovet görsig särskilt starkt gällande när tillgången på välbelägen gravplatsmark ärbegränsad. Somarbetsgruppen framhåller kan det mot denna bakgmnd ifrågasättas om det iframtiden bör finnas någon möjlighet att upplåta gravrätt för alUid. Emellertidkräver bl.a. den judiska och den islamiska religionen att gravar inteåteranvänds, utan att begravning sker "för evig tid". Även blandkristna troende finns det många som har den uppfattningen att de döda skallåteruppstå på den yttersta dagen och till dess skall vila i frid i sina gravar. Detskulle visserligen kunna hävdas att önskemål om att få bli begravd "förevig tid" kan tillgodoses genom att begravningen sker på en enskildbegravningsplats. Med den stora invandring vi har i av människor somtillhör olika religioner och trossamfund är det emellertid enligt min meninginte realistiskt att tro att det kommer att finnas enskildabegravningsplatser i den omfattningen att alla som så önskar skall kunnabegravas inom en sådan. Det måste även i fortsättningen bli så att avlidna somtillhört andra religioner än den kristna kommer att gravsättas inom allmännabegravningsplatser. lag hindra möjligheten att upplåta gravrätter för alltid skulle kunna uppfattassom ett ingrepp i religionsfriheten. Jag anser därför att möjligheten attupplåta gravrätt för alltid bör finnas kvar även . Någon anledningfinns inte heller enligt min mening att göra några ändringar avseende detidsfrister som gäller för tidsbegränsade upplåtelser. Underrättelseom förutsättningarna för förnyad upplåtelse Nären tidsbegränsad upplåtelse av gravrätt löper ut har gravrättsinneha varen enligt 7 § andra stycket gravrättslagen rätt att få upplåtelsen för nyad. En förutsättning för detta är att gravplatsen är väl vårdad och att den 58 förnyade upplåtelsen intemedför synnerligt men för begravningsplatsens ändamålsenliga ordnande ochskötsel. En ytterligare förutsättning är att gravrättsinnehavaren före upplålelsetidensutgång har anmält intresse av atl få upplåtelsen förnyad. Enligt minuppfattning bör dessa regler behållas i en ny lag. Bestämmelserna om förnyadupplåtelse av gravrätt bör enligt min mening ges en generös tillämpning. Iprincip bör en gravrätt få förnyas så länge det finns någon efterievande som ärvillig att ta på sig de förpliktelser som är förenade med innehavet avgravrätten. Som ett led ikyrkogårdsmyndigheternas service gentemot allmänheten bör myndigheterna kunnaåta sig att uppmärksamma gravrättsinnehavarna på det förhållandet attupplåtelsetiden löper ut. Enligl vad jag har erfarit tillämpas denna ordningredan i dag inom många förvaltningar. 1 en ny lag bör det därför tas in enbestämmelse om att kyrkogårdsmyndigheterna i god lid före upplåtelsetidensutgång skall underrätta gravrättsinnehavarna om förutsättningarna för enförnyad upplåtelse. eller gravregistret innehåller aktuella uppgifter om vem som är rättinnehavare till varje gravrätl en fråga som jag återkommer till torde dennu föreslagna ordningen inte innebära något egentligt merarbete förmyndigheterna. 2.4.4Övergång av gravrätt vid gravrättsinnehavarens död Mittförslag: Om det inte finns ett förordnande om övergång av gravrätten vidrättsinnehavarens död, bestämmer efterlevande maken och arvingarna vem ellervilka av dem som gravrälten går över till. Vidrättsinnehavarens död skall dödsboet till upplåtaren anmäla vem gravrälten hargått över till. Om någon anmälan inte sker eller om det inte finns någon somgravrätten har gått över till, beslutar upplåtaren om det fortsatta gravrättsinnehavet. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt med undantag för att arbetsgruppenföreslår att en gravrätl vid rättsinnehavarens död endast skall kunna övertasav en enda person. Remissinstanserna:Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak arbetsgruppens förslag eller lämnardet utan erinran. Skälen för mitt förslag Enligt5 § gravrättslagen och den därtill anslutande bestämmelsen i 3 § begravningskungörelsenåligger del innehavaren av en allmän begravningsplats att upprätta en gravboksom för varje gravplats skall innehålla bl.a. uppgift om namn, yrke ochadress beträffande den eller de personer till Prop. 1990/91:10 vilkengravplatsen har upplåtits. När så kan ske bör motsvarande uppgifter tas in ifråga om senare gravrättsinnehavare. hålls aktuella är av stor betydelse när det gäller administrationenav begravningsverksamheten. bör därför innehålla uppgifter som istörsta möjliga utsträckning är korrekta. finns del emellertid ingenskyldighet att anmäla förändringar i fråga om rätten till en gravplats. Tillföljd härav finns i gravböckerna i många fall föråldrade och felaktigauppgifter om vem som är gravrättsinnehavare. Detta kan medföra betydandeproblem för upplåtaren. Detfinns nämligen flera situationer då upplåtaren måste eller bör få kontakt medgravrättsinnehavaren. Problemen blir särskilt påtagliga i de fall närgravrätten vid gravrättsinnehavarens död har gått över till efterlevande makeoch arvingar gemensamt. Det kan alltså ibland finnas flera nya innehavare av engravrätt utan att den berörda kyrkogårdsförvaltningen har fått kännedom omdel. Ett tidsödande och ofta resultatlöst arbete måste då läggas ner på attfinna någon eller några som, kanske efter flera generationsväxlingar, kan göraanspråk på gravrätten. Föratt komma tillrätta med dessa problem är jag inte, som jag tidigare nämnt,beredd att föreslå att det i en ny lag tas in bestämmelser om att det baraskall få finnas en innehavare till varje gravrätt. Problemet för kyrkogårdsmyndigheternaatt komma i kontakt med de verkliga gravrättsinnehavarna torde inte heller iförsta hand bero på alt det finns flera gravrättsinnehavare, utan på attförändringar av gravrättsinnehavet inte kommer till myndigheternas kännedom. Jagmenar därför att problemet i allt väsentligt borde kunna lösas om det i en nylag införs en ordning som leder till att förändringar i gravrättsinnehavetanmäls till kyrkogårdsmyndigheterna i större omfattning än som sker . Skyldighetför ett dödsbo att anmäla ny gravrättsinnehavare Somjag nämnt torde ölägenheterna med den nuvarande ordningen vara mestpåtagliga i de situationer där en gravrättsinnehavare avlider. Isådana fall bör gälla alt gravrätten i första hand går över till den eller demsom gravrättsinnehavaren förordnat i samband med upplåtelsen eller senare.Finns inget förordnande bör gravrätten gå över till den eller dem av denavlidnes efterlevande make och arvingar som dessa bestämmer. Detta överensstämmeri huvudsak med vad som gäller . Föratt det skall bli känt för kyrkogårdsmyndigheten vem som är ny innehavare tillgravrätten, bör det i en ny lag införas en skyldighet att anmäla detta.Anmälningsskyldigheten bör ligga på den avlidne rättsinnehavarens dödsbo, ävenom gravrälten enligt särskilt förordnande har gått över till någon annan än enarvinge. Vid övervägande av inomvilken tid som anmälan skall göras, måste beaktas all dödsbodelägarna kan behöva ett väl tilltaget rådrum att be stämma hur gravrätten eller gravrätterna skall fördelas. tidsfristen inte vara sålång att det hinner inträffa sådana förändringar att de berörda förvaltningamakan få svårt att nå dödsboet. Enligt min mening kan enlämplig tid vara från dödsfallet. Har dödsboet inte inom den tidenanmält till vem eller vilka gravrätten har gått över eller att det inte finnsnågon till vilken den har gått över, bör kyrkogårdsmyndigheten föreläggadödsboet att anmäla ny rättsinnehavare och, om föreläggandet inte följs, självbestämma om det fortsatta gravrättsinnehavet. Myndigheten bör också kunnabestämma ny gravrättsinnehavare i de fall dödsboet anmäler att det inte finnsnågon som gravrätten har övergått till. Mittförslag: Gravrätt får utövas endast av den som i gravboken eller gravregistretär antecknad som innehavare av gravrätten. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Remissinstanserna lämnar arbetsgmppens förslag utan erinran. Skälen för mitt förslag:Det av mig i det föregående avsnittet föreslagna systemet bör kunna fungerafullt ut när det gäller gravrätten till den gravplats där den avlidnegravrättsinnehavaren själv gravsätts. 1 det fallet är det naturligt att denberörda förvaltningen uppmärksammar förhållandet och kan kontrollera attanmälan kommer in i rätt tid. Anmälningsskyldigheten böremellertid gälla också andra gravrätter som den avlidne kan ha haft och andelari sådana. Man kan emellertid inte utgå från alt den avlidnes efterlevandealltid känner lill att det finns flera gravrälter eller att den avlidneinnehaft en andel i en gravrätt. Dödsboet kan då inte fullgöra sinanmälningsskyldighet och de berörda förvaltningarna får inte vetskap om attgravrättsinnehavaren har avlidit. Som komplement till deföreslagna bestämmelserna om skyldighet att vid dödsfall anmäla nygravrättsinnehavare bör därför införas en regel om att endast den som ärantecknad som gravrättsinnehavare i gravboken eller gravregistret har rätt attutöva gravrälten.