prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Meddelasinte något förordnande enligt 31 kap. 3 § BrB, får rätten enligt 31 kap. 4 §BrB, om en mer ingripande åtgärd av särskilda skäl inte anses påkallad, istället förordna att den som har behov av psykiatrisk vård eller tillsyn skallöverlämnas till öppen psykiatrisk vård. Vidarebör nämnas att det i 36 kap. 13 § BrB finns en regel om i vilken utsträckningrätten får besluta om särskild rättsverkan till följd av ett brott som någonhar begått under inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 30 kap. 6§ BrB. Bestämmelserom den straffrättsliga behandlingen av de psykiskt störda lagöverträdarna finnsäven utanför BrB. Enligt 20 kap. 7 § första stycket 4 RB får sålunda enåklagare underlåta att väcka åtal för ett brott, om brottet uppenbarligen harbegåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 30 kap. 6 §BrB och om psykiatrisk vård eller vård enligt omsorgslag kommer tillstånd utan lagföring. Vidare kan nämnas att det i 22 § första stycket 1bötesverkställighetslagen (1979:189) finns en regel om förbud motbötesförvandling när böter har dömts ut med stöd av 30 kap. 6 § BrB. Bestämmelsernai LSPV gäller i princip även lagöverträdare som med stöd av 31 kap. 3 § BrB har överlämnats till sluten psykiatrisk vård enligt LSPV. 1 lagen finns emellertid vissa särskilda bestämmelser beträffande dessa och andra lagöverträdare som genomgår sluten psykiatrisk vård enligt lagen. Beträffande regleringen av dessa fall s. k. N-, O- och PN-fall får jag hänvisa till den redogörelse som chefen för har lämnat (se bil. 1 avsnitt 3.1.2). Motsvarande reglering finns för psy kiskt utvecklingsstörda enligt de ännu gällande bestämmelserna 445 omsorgslagbeträffande lagöverträdare som har intagits för vård i special- Prop.1990/91: 58 sjukhus. ca400 personer har fått åtalsunderlåtelse med stöd av den särskilda bestämmelseni 20 kap. 7 § första stycket 4 RB, ca300 personer har överlämnats till sluten psykiatrisk vård enligt LSPV, högstett tiotal personer har överlämnats till vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda, högstett 50-tal personer, som begått brott under inflytande av sådan själsligabnormitet som avses i den nu gällande bestämmelsen i 30 kap. 6 § förstastycket BrB, har meddelats skyddstillsyn, 10 20 personer har överlämnats till öppen psykiatrisk vård samt högstett 20-tal personer har förklarats fria från påföljd enligt den nu i 30 kap. 6 § andra stycket BrB intagna föreskriften. Desärskilda bestämmelserna om den straffrättsliga behandlingen av de psykisktstörda lagöverträdarna kompletteras av en reglering av olika frågor ominhämtande av medicinskt beslutsunderlag. Dessa frågor kommer jag att behandlasenare (avsnitt 3). År1971 tillsattes en kommitté, den s. k. , med uppdrag attutreda bl. a. frågan om påföljder för psykiskt avvikande lagöverträdare.Kommittén lade fram betänkandet (SOU 1977:23) Psykiskt stördalagöverträdare. Bexeliuskommitténundersökte praxis vid tillämpningen av bestämmelserna i 31 kap. 3 § och de dågällande föreskrifterna i 33 kap. 2 § BrB, som motsvarade de nuvarandebestämmelseraa i 30 kap 6 § BrB. Kommittén fann bl. a. att jämställdhetsregelnfått en mera vidsträckt tillämpning än som hade varit avsedd. Kommitténsförslag till påföljder för psykiskt störda lagöverträdare innebar bl.a. att detabsoluta förbudet i 33 kap. 2 § BrB mot att döma till fängelse skulle ersättasmed anvisningar till ledning för påföljdsvalet. Enligt kommittén skulle dessförslag medföra att ett ökat antal psykiskt störda lagöverträdare dömdes tillfängelse. Kommittén föreslog bl. a. därför också en ökad flexibilitet mellankriminalvård och psykiatrisk sjukvård. Bexeliuskommitténsbetänkande har remissbehandlats. Betänkandet jämte remissyttrandenaöverlämnades av regeringen till socialberedningen. 2.1.4Socialberedningens förslag i huvuddrag Socialberedningenhar i sitt betänkande pekat på olika brister i det nuva rande påföljdssystemet för psykiskt störda lagöverträdare. Enligt bered ningens uppfattning är den nuvarande gränsdragningen mellan de lagöver- 446 trädaresom skall särbehandlas på gmnd av psykisk störning och de som Prop.1990/91:58 inte skall ges sådan behandling otillfredsställande. Beredningen ärstarkt Bilaga 2 kritisk mot jämställdhetsbegreppet. Beredningeninstämmer i den kritik som har framförts i den allmänna debatten om attpåföljden för en psykiskt störd lagöverträdare ofta står i dålig proportiontill det begångna brottet. Beredningen pekar på att ett relativt lindrigt brottkan leda till tvångsvård medan den som har begått ett mycketsvårt brott ibland släpps fri efter en kort vårdtid därför att han inte längrebedöms vara i behov av vård. Enligt beredningen kan det ibland framstå som entillfällighet om någon överlämnas till sluten psykiatrisk vård enligt LSPVeller döms till fängelse. Motbakgrund av de brister som beredningen funnit i det nuvarande systemet harberedningen lagt fram förslag till en helt ny reglering för den straffrättsligabehandlingen av psykiskt störda personer. Utgångspunkterna för förslaget kan ikorthet anges vara följande. Lagöverträdaresom är psykiskt störda skall liksom andra lagöverträdare dömas till påföljdersom är mest lämpade att förhindra att de begår nya brott och även i övrigt bästfrämjar deras rehabilitering. Särskilda påföljdsregler för psykiskt stördalagöverträdare bör tillämpas i så liten utsträckning som möjligt och i färresituationer än enligt nuvarande ordning. Lika väl som för andra psykiskt stördamåste emellertid de behov av psykiatrisk vård som lagöverträdare hartillgodoses. Liksom bör det finnas särskilda påföljdsregler förde mest störda lagöverträdarna. Ettsärskilt påföljdssystem för psykiskt störda lagöverträdare får emellertid intevara utformat så att skillnaderna i påföljd mellan dem som faller inom ellerutanför systemet blir alltför stora. Påföljdssystemet måste innehålla någonform av "glidande skala". Det måste på ett bättre sätt än detnuvarande leda till påföljder som står i ett rimligt förhållande till bådebrottets svårhetsgrad och gärningsmannens psykiska tillstånd. Även om påföljdeninnefattar vård måste den stå i en något så när rimlig proportion till brottetför att den inte skall uppfattas som orättvis. Den domstol som bestämmerpåföljden bör ha ett visst inflytande över verkställigheten av påföljden.Samtidigt måste det finnas utrymme för att inom de av domstolen fastställdaramarna ta hänsyn till hur behovet av vård utvecklar sig. Beredningenanser att man på ett klarare sätt än måste skilja mellan vårdoch samhällsskydd. Psykiatrer skall i princip ansvara endast för vården medanrättsväsendet ansvarar för samhällsskyddsaspekterna. Inga i tiden heltobestämda påföljder bör få förekomma. Beredningenhar med bl.a. dessa utgångspunkter föreslagit en ny reglering i BrBbeträffande den straffrättsliga behandlingen av de aktuella personerna. Denföreslagna regleringen innebär i huvudsak följande. Omnågon har begått ett brott när han var allvarligt psykiskt störd eller led aven psykisk utvecklingsstörning som inte är ringa, skall rätten efteromständigheterna få döma till lindrigare straff än som är föreskrivet förbrottet. Skyddstillsyn skall alltid få ådömas, om denna påföljd är lämpligast. Omden som är allvarligt psykiskt störd eller lider av en psykisk utveck lingsstörning som inte är ringa döms till fängelse, skall rätten få besluta att 447 hanunder strafftiden tills vidare skall genomgå en form av särskilt reglerad Prop. 1990/91:58 psykiatrisk tvångsvård, benämnd rättspsykiatrisk vård.Fängelse och rätts- Bilaga 2 psykiatrisk vård utgör sålunda här enpåföljdskombination. Omgärningsmannens verklighetsuppfattning när han begick brottet var så påtagligtförändrad på gmnd av en allvarlig psykisk störaing att det skulle ansesoskäligt att döma honom till fängelse, skall han inte få dömas till sådantstraff. Om gäraingsmannen i ett sådant fall har behov av psykiatrisk vårddygnet mnt, skall han däremot få överlämnas till rättspsykiatrisk vård. Rättenskall i så fall med beaktande av brottets svårhetsgrad, övriga omständighetervid brottet och gärningsmannens behov av psykiatrisk vård bestämma en längstatid under vilken vården får pågå. Denna tid får inte överstiga det längstafängelsestraff som kan följa på brottsligheten. Och om gäraingsmannen begåttett brott som har riktats mot eller medfört fara för liv eller hälsa och detför brottet har föreskrivits fängelse i lägst , skall rätten få bestämmaockså en minsta tid för den rättspsykiatriska vården. Omnågon som har dömts till fängelse drabbas av en allvarlig psykisk störningunder fängelsevistelsen och behöver psykiatrisk vård dygnet mnt under mer , skall rätten få besluta att gärningsmannen tills vidare understrafftiden skall genomgå rättspsykiatrisk vård. Och har rätten dömt någon tillfängelse och förordnat att han skall genomgå rättspsykiatrisk vård, skallrätten få besluta att påföljden skall omvandlas till skyddstillsyn ellerupphöra helt, om psykiatrisk vård dygnet mnt inte längre behövs och det ärolämpligt att den dömde förs över till fängelse. Detsamma skall gälla närrätten har överlämnat någon till rättspsykiatrisk vård i de fall då fängelseinte får ådömas och det bestämts en minsta tid för vården, om det är uppenbartatt psykiatrisk vård dygnet mnt inte längre behövs. Beredningensförslag till ändringar i regleraa i RB om åtal i de aktuella fallen innebär bl.a. att åklagaren skall få förklara åtalsfrågan vilande under högst tre månaderi avvaktan på att psykiatrisk vård eller behandling kommer till stånd. Närdet slutligen gäller utfonnningen av den rättspsykiatriska vården föreslårberedningen att det införs en särskild lag om denna. Chefen försocialdepartementet har behandlat beredningens förslag i dettahänseende (bil. I avsnitt 4). Jag får här hänvisa till den framställningen. 2.2 Behovet av en reform Fråganom behandlingen av lagöverträdare med brister eller avvikelser i psykiskthänseende är ett av de svåraste, principiellt viktigaste och mestkontroversiella problemen inom kriminalpolitiken. Problemet består i framförallt att finna en ordning som tillgodoser alla de krav på rättvisa,humanitet, samhällsskydd och andra hänsyn som här gör sig gällande. Enstraflfrättslig särreglering för behandlingen av psykiskt störda perso ner kan sägas fylla två olika syften. Detena har att göra med de gmndläggande principerna för fördelning av Prop.1990/91:58 straffrättsligt ansvar. Vid bedömningen av om och i vilkenutsträckning Bilaga 2 någon bör hållas straffrättsligt ansvarig för sinahandlingar är det i en modem rättsstat en självklar utgångspunkt att hänsynmåste tas till vilka möjligheter och vilken förmåga som denne haft att rättasig efter lagen. Detta innebär i sin tur att frågan om han har handlat då hanled av en psykisk störning måste tillmätas betydelse. Vilken betydelse ettsådant handlande skall ha måste regleras i strafflagstiftningen. Detandra syftet är att reglera valet av lämplig reaktion. Enligt den gmndsyn sompräglar påföljdssystemet i BrB skall gärningsmannens individuella behov hainflytande på påföljdsvalet. Denna tanke är särskilt tydlig i fråga om depsykiskt störda lagöverträdarna. De straffrättsliga reglerna skall, enkeltuttryckt, skapa möjligheter att tillgodose ett psykiatrisk vårdbehov hos densom döms till ansvar. Principenatt vissa personer bör ges en straffrättslig särställning på grund av sinpsykiska status har funnits länge, här och i andra länder. Den närmareutformningen av regleraa varierar dock. Iså gott som alla länder som har rättssystem jämförbara med vårt gäller den s.k. tillräknelighetsläran i någon form. Denna lära utgår från att i vart fallvissa personer som lider av psykisk sjukdom inte skall vara underkastadestraffrättsligt ansvar. Den s. k. otillräkneligheten utesluter straff men inteandra ingripanden som t. ex. psykiatrisk tvångsvård eller någon form avsärskilt omhändertagande. Vid s.k. förminskad tillräknelighet finns i allmänhetreglerom straffnedsättning. Vårtpåföljdssystem byggde uttryckligen på tillräknelighetsläran fram till BrB:sikraftträdande . Denna läras terminologi är emellertid numerautmönstrad ur lagstiftningen. Den nuvarande ordningen innebär också att de s.k. straffrihetsförklaringarna har avskaffats. Även den som lider av en svårpsykisk störning kan dömas till straffrättslig påföljd. Däremot gällersärskilda regler om påföljdsvalet, bl. a. beträffande möjligheterna att dömatill fängelse och att överlämna till särskild vård. Detstår enligt min mening klart att den straffrättsliga regleringen även ifortsättningen måste ta hänsyn till den psykiska statusen hos en person som harbegått en straffbelagd gärning. Jag skall här i korthet ange efter vilkagmndlinjer regleringen enligt min mening bör vara utformad. Föratt någon som har begått en straffbelagd gärning skall kunna dömas till ansvarär det enligt gällande rätt ett grundläggande krav att han eller hon handlatmed uppsåt eller av vårdslöshet. Detta krav har särskilda aspekter när detgäller lagöverträdare med psykiska avvikelser. Enligt min mening måste kravetpå att det s. k. subjektiva rekvisitet för ett brott skall vara uppfyllt även ifortsättningen uppfattas på samma sätt beträftande denna kategori sombeträffande andra lagöverträdare. Kan gärningsmannen med hänsyn till denpsykiska avvikelsen inte anses ha handlat med uppsåt eller av vårdslöshet,skall inte heller något brott anses begånget. Och i så fall bör naturligtvisinte heller det straffrättsliga påföljdssystemet kunna tillämpas. Ävenom domstolen finner att brott föreligger måste den vidare enligt min mening vid den straffrättsliga bedömningen kunna ta hänsyn till 449 29 1990/91. gäraingsmannenssätt att fungera psykiskt. Detta bör även i fortsättningen Prop. 1990/91:58komma till uttryck i lagstiftningen. Bristerna i gäraingsmannens psykiska Bilaga 2 status när denne begick brottet kan ibland också vara så allvarligaatt fängelse inte bör få ådömas. När.det sedan gäller frågan om påföljdsval i de aktuella fallen måste reglerna varautformade så att de tillgodoser de krav som kan ställas från humanitär synpunktoch med utgångspunkt från vårdbehovet. Jag vill betona det självklara i attpersoner som behöver psykiatrisk vård skall få sådan vård vare sig de har gjortsig skyldiga till straffbelagda handlingar eller inte. Fråganom det även i fortsättningen skall vara möjligt att överlämna en lagöverträdaretill särskild vård som en brottspåföljd behandlades i det lagstiftningsärendevarigenom nya regler om straffmätning och påföljdsval infördes den 1 januari1989 (prop. 1987/88:120 s. 63 f). Dåvarande chefen för justitiedepartementetpekade i ärendet på att överlämnande till särskild vård förekommit sombrottspåföljd alltsedan BrB:s tillkomst och att BrB:s synsätt får sägas havunnit förankring. Hennes ställningstagande innebar därför att någraförändringar av de påföljder som innebär överlämnande till särskild vård dåinte föreslogs. Hon uttalade emellertid att den mycket sällanförekommande påföljden överlämnande till öppen psykiatrisk vård borde kunnaavskaffas som brottspåföljd och att hon avsåg att återkomma till den frågan idet nu aktuella lagstiftningsärendet. Uttalandena föranledde inga erinringarav (JuU 1987/88:45, rskr. Ställningstagandeti det nämnda ärendet innebär således att en lagöverträdare även ifortsättningen bör kunna överlämnas till psykiatrisk tvångsvård som enbrottspåföljd men att påföljden överlämnande till öppen psykiatrisk vård böravskaffas. Jag anser att det inte heller finns tillräckliga skäl att ha kvarpåföljden överlämnande till vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda. De sist nämnda påföljderna bör alltså enligt min uppfattninginte få någon motsvarighet i den framtida regleringen på området. Jagavser att längre fram återkomma närmare i de nu berörda frågorna. Deprinciper som enligt min mening sålunda bör ligga till gmnd för denstraffrättsliga behandlingen av personer med psykiska avvikelser överensstämmeri sina huvuddrag med den ordning som gäller och som i första hand kommertill uttryck i BrB. Socialberedningens förslag på området innebär som jag serdet på flera punkter väsentliga avsteg från den nuvarande ordningen. Enligtmin mening är förslaget svårt att inordna i ett från principiell synpunktkonsekvent system där vederbörlig hänsyn tas till humanitetens krav. Förslagetmedför dessutom, som jag ser det, att systemet blir komplicerat ochsvåröverskådligt. Under remissbehandlingen har förslaget också väckt starkkritik, i synnerhet bland de instanser som direkt berörs av det. Jaghar därför funnit att beredningens förslag i de aktuella frågorna inte bör genomföras. De kritiska synpunkter som beredningen anfört mot den nuvarande regleringen och dess tillämpning liksom de utgångspunkter som beredningen har angett för sina överväganden kan jag emellertid i flera 450 avseendenställa mig bakom. Också jag anser sålunda att det är påkallat att Prop.1990/91:58 nu vidta ändringar i den straffrättsliga regleringen på området. Deänd- Bilaga 2 ringar jag anser bör genomföras är emellertid i förhållandetill beredningens förslag av mer begränsad karaktär. Jagvill här till en början peka på att den av chefen för socialdepartementettidigare föreslagna lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård, som innebäratt LSPV avskaffas, medför att den aktuella straffrättsliga regleringenbehöver ses över och anpassas till den nya lagstiftningen. Även införandet av1985 års omsorgslag påkallar förändringar i nämnda reglering. Närdet gäller bristema i den nuvarande regleringen har kritik iolika sammanhang anförts mot avgränsningen av den personkrets som kan bliföremål för straffrättslig särbehandling. Låt mig erinra om att dennaavgränsning var en huvudfråga vid lagändringar och iBexeliuskommitténs arbete. Även beredningen har självfallet behandlat frågan. Kritikenmot den nuvarande ordningen har rört gränsdragningen i huvudsak i tvåhänseenden. Dels har det gjorts gällande att gränsen är oklar och lämnar ettförstört utrymme för godtyckliga bedömningar. Därvid har framför allttolkningen av jämställdhetsbegreppet stått i fokus. Dels har det hävdats attalltför många lagöverträdare blivit föremål för särbehandling eller med andraord att fler av dem som överlämnas till psykiatrisk tvångsvård i stället bördömas till påföljd inom kriminalvården. De två problemen hänger nära samman. Detär självfallet viktigt att avgränsningen av den personkrets som skallsärbehandlas blir så klar och entydig som möjligt. Jämställdhetsbegreppet harunder kritiserats och ansetts vara en av de faktorer som mest bidragittill att den nuvarande avgränsningen blivit oklar. somberedningen har föreslagit att det skall mönstras ut ur lagstiftningen. Jagdelar den uppfattningen och anser det vara möjligt att i fortsättningen avståfrån att i lagstiftningen begagna detta begrepp. Jag återkommer närmare tillfrågan i det följande (avsnitt 2.3). Närdet sedan gäller gränsdragningen mellan dem som skall ges psykiatrisktvångsvård som en brottspåföljd och dem som skall dömas till kriminalvårdspåföljdvill jag peka på att antalet lagöverträdare som överlämnas till slutenpsykiatrisk vård enligt LSPV numera är betydligt lägre än det var fram till mittenav . Som jämförelse kan nämnas att 400 450 lagöverträdare överlämnades till sådan vård medan under 1980-taletmotsvarande antal har varit ca 300. Den utveckling som sålunda skett i praxisoch som troligen delvis kan förklaras av arbete och förslaghar som jag ser det lett till en situation i vilken det knappast kan hävdas attantalet lagöverträdare som överlämnas till psykiatrisk tvångsvård allmänt settskulle vara alltför högt. Jag vill därvid betona att kriminalvården inte bör hadet primära ansvaret för personer som har ett uttalat behov av psykiatriskvård. Enannan fråga som har tilldragit sig stor uppmärksamhet är vilken hänsyn som bör kunna tas till intresset att förhindra återfall i brott,i synnerhet allvarliga våldsbrott, av dem som bedöms ha psykiska avvikel- 451 ser och som med nuvarandesystem överlämnas till sluten psykiatrisk vård enligt LSPV. Detta är ettkomplicerat problem där svårigheteraa att företa välgmndade riskbedömningar göravvägningen mellan intressena av samhällsskydd och anspråken på rättssäkerhetför lagöverträdaren särskilt svår. JO pekat påbrister i det nuvarande systemet (JO:s ämbetsberättelse 1984/85 s. 218 ff.).Vidare har i en skrivelse till regeringen i oktober 1986begärt att regleringen på området ses över i syfte att förstärkasamhällsskyddet. Även jag anser att detfinns svagheter i regleringen på denna viktiga punkt. Enligt min mening bör mandärför skapa en ordning som ger bättre fömtsättningar än den nuvarande att göranyanserade avvägningar av det nämnda slaget. En förändring av regleringen påområdet bör därför komma till stånd i detta syfte. Sammanfattningsvis anserjag att det från olika utgångspunkter är angeläget att nu genomföra ändringari regleringen av den straffrättsliga behandlingen av lagöverträdare medpsykiska avvikelser. Ändringarna kan emellertid som jag ser det åstadkommasinom ramen för gällande system. Jag går över till de konkreta förslagen. 1990/91:58 Bilaga 2 2.3 Avgränsningen av personkretsen Mittförslag: Den straffrättsliga särregleringen för lagöverträdare med psykiskaavvikelser anpassas till nutida terminologi inom psykiatrin. Begreppen"sinnessjukdom" och "sinnesslöhet" liksom det s.k.jämställdhetsbegreppet ersätts med "allvarlig psykisk störning",vilket innebär en viss minskning av den gmpp som omfattas av särregleringen.Kravet på orsakssamband - s. k. kausalsamband mellan brottet och den psykiskastörningen behålls i regleringen för vissa situationer men avskaffas för andra. Förslageti promemoria: Överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Tillskillnad från mitt förslag är emellertid termen "psykisk störning" ipromemorieförslaget inte avsedd att omfatta "psykisk utvecklingsstörning". Hearingen: Förslagetatt avskaffa jämställdhetsbegreppet mottogs positivt av alla som uttalade sigpå denna punkt. Företrädare för framhöll att begreppetallvarlig psykisk störning bör definieras så att det sker en inskränkning avjämställdhetsfallen. LO:s företrädare ansåg att en lagöverträdare bör dömasefter vanliga regler om den psykiska störningen inte är så allvarlig att denneförlorat verklighetsanknytningen. Skälen för mitt förslag Psykiskstörning m. m. Enligtmin mening är det inte påkallat med några större förändringar när det gällerden krets av lagöverträdare för vilka särskilda straffrättsliga reglerbör gälla med hänsyn till deras psykiska tillstånd. Det är emellertid Prop.1990/91:58 angeläget att terminologin anpassas till moderat medicinskt språkbmkoch Bilaga 2 att en samordning i såväl terminologiskt som sakligt hänseendesker med den administrativa vårdlagstiftningen. Jagvill här peka på att begreppet "psykisk sjukdom" i LSPV är vidare änbegreppet "sinnessjukdom" i BrB och att en "psykiskabnormitet" enligt LSPV kan föreligga även om den inte utgör en"själslig abnormitet av så djupgående natur, att den måste anses jämställdmed sinnessjukdom" enligt BrB (jämställdhetsbegreppet). Vidare är det iBrB använda begreppet "sinnesslöhet" utmönstrat ur densärskilda vårdlagstiftningen på området. I 1967 och omsorgslagartalas i stället om "psykisk utvecklingsstöraing" som är ett betydligtmer omfattande begrepp än sinnesslöhet, vilket betecknar en kvalificerad formav psykisk utvecklingsstörning. Denbristande överensstämmelsen mellan den straffrättsliga regleringen och denadministrativa vårdlagstiftningen när det gäller de nu aktuellapersonkategorierna bör enligt min mening undanröjas. Chefenför har behandlat frågan om den medicinskaterminologin inom den psykiatriska tvångsvården. Förslaget till lag ompsykiatrisk tvångsvård innebär att uttr)'cket "psykisk störning"används som gmndläggande sjukdomsbegrepp men att detta begrepp kvalificerasgenom ordet "allvarlig" när det gäller det medicinska kriteriet förpsykiatrisk tvångsvård. I fråga om den närmare innebörden av begreppen får jaghänvisa till vad chefen för här har anfört (bil.