prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — 1likhet med rennäringsgruppen anser kommun att en jämnare fördelningav inkomsterna från rennäringen måste till för att få en bred samordning inomsamebyn och för att detta skall kunna ske måste den ojämna ägarstrakturen förändras. Skogsindustriernadelar utredningens bedömning angående behovet av en breddad sysselsättning ochekonomisk verksamhet inom samebyarna. Det är angeläget att samernas fömtsättningarsåväl ekonomiskt som socialt utvecklas och breddas så att renskötseln/renköttproduktioneninte blir det enda ben som säkerställer ekpiiomisk bärkraft ochutvecklingsmöjligheter för den samiska kulturen. För att möjliggöra en sådanutveckling behövs törre frihet för samerna att själva utveckla sin näring genombl. a. rriöder-njsering av rennäringslagen och bortstädnifig av gammaldags förmyhdar-attityder. Rennäringsgruppenföreslår att samebyarna skall söka finna ökade sysselsättningsmöjlighetergenom bl. a. vidgade upplåtelser av jakt och fiske. 1 detta sammanhang finnervi det viktigt konstatera att samernas egen rätt till jakt och fiske tillhusbehov inte kan upplåtas till andra och att rätten till sin storlek ärbegränsad till husbehovet. Naturligtvis finns dock möjligheten också för samernaatt genom vanliga arrenden och affärsuppgörelser disponera jakt- ochfiskerätter såsom bas för en vidgad affärsmässig verksamhet. : Förbundet anser, liksom rennäringsgrappen, att det är riktigt att mariundersöker möjligheterna att inom samebyns ram kunna bedriva annan ekonomiskverksamhet än renskötsel. Det är emellertid viktigt att möjligheterna till kompletteringsverksämhetinte förbehålls en befolkningsgrapp. Den sysselsättningspotential som finnsinom jakt, fiske och turism måste finnas tillgänglig för ortsbefolkningen i sinl\elhet. : Behovet av kompletterande sysselsättning i samebyarnaökar i takt med att rennäringsföretagen blir allt större och färre tillantalet. Härvid är det viktigt att samebyns möjligheter att driva annanekonomisk verksamhet än renskötsel blir föremål för närmare utredning.Rösträttsreglerna, det solidariska ansvaret och medlemskap i sainebyn kommeratt beröras i denna utredning. Detär i hög grad angeläget att yngre renskötare ges företagarutbildning inombiologi och ekonomi enligt den modell som står till buds vid . 1.3.1Frågor om för högt renantal Prop. Skogsstyrelsen:Totalt sett har man inom renskötselom- ""äga orådet ett högre renantal än . Detta har medförten hel del problem exempelvis skador på skogsplanteringar, ökandetrafikolyckor med ren, större antal strövrenar m. m. Enligtskogsstyrelsens uppfattning måste antalet renar baseras på beslut grundade på tillföriitligarenbetesinventeringar och en långsiktig balans mellan rennäring och skogsbrak.Expanderar rennäringen på ett sätt som hotar den långsiktiga balansen måste denmyndighet som utövar tillsynen över rennäringslagen reagera. Lantbraksstyrelsenföreslår utökade sanktionsmöjligheter för tillsynsmyndigheten för att snabbtkunna få ner renantalet när inte frivilliga lösningar föreligger.Skogsstyrelsen tillstyrker de ändringar i rennäringslagen som innebärmöjlighet till vitesföreläggande vid för högt renantal och underlåtenhet attgenomföra renräkning. En ytterligare förutsättning för att de föreslagnareglerna skall få effekt är emellertid möjlighet för tillsynsmyndighet attkunna kontrollera renantalet. Denna möjlighet saknas . Egendomligt noghar utredningen ej lämnat förslag härom. föreslår därför attrennäringslagen kompletteras på denna punkt i samband med regeringsberedningen. Föratt ytterligare komma till rätta med höga renantal tillstyrker skogsstyrelsenutredningens förslag om införande av s.k. renkonto för att ge möjlighet attöver fördela inkomsterna från ett större slaktuttag. Enförutsättning för att fastställa ett högsta renantal för en sameby är en tillförlitligrenbetesinventering. Det är därför viktigt att betesinventeringar snarastgenomförs för hela renskötselområdet. Resultatet av betesinventeringarna utgörett viktigt underlag för obligatoriskt eller frivilligt samråd mellanrennäringen och skogsbruket. Inventeringsarbete genomförs och redovisas i församråd och planering lämplig kartskala. För att kunna samkörainventeringsresultatet med annan information är det viktigt att den ärlägesbestämd. Resultatet av betesinventeringen och uttolkningen av densamma bördiskuteras med berörda markägare och skogsvårdsstyrelser. Härigenom grundasenligt vår uppfattning en bra bas för ett fortsatt samarbete om markutnytQandet. Domänverket:Det höga renantalet är ett stort problem och orsak till att samutnytQande avmark inte fungerar bra inom vissa geografiska områden, vilket ju är ennaturlig följd. Sannolikt uppgår renstammen till klart över 300000 djur.Befintlig statistik är osäker. Renlängdernas senaste uppgift 1986/87 upptar 293000 renar, vilket skall jämföras med ca 175 000 djur . Underden senaste tioårsperioden har antalet slaktade renar enligt utbetaladepristillägg ökat från ca 30000 till 95000. en ökning med mer än 200%.Detta förhållande styrker antagandet att det verkliga antalet renar är högre ändet redovisade. Eneffektivare reglering av renantalet tillstyrkes alltså, men frågan är om de föreslagna åtgärdernaär tillräckliga. Länsstyrelseni : Betestillgången är helt avgörande för det antalrenar som samebyarna kan hålla. är kunskaperna om betestill- Prop.1990/91:4 gången överlag mycket bristfällig. Med tillfredsställelse konstaterarläns- Bilaga 6 styrelsen därför att rennäringsgruppen prioriterar åtgärdenatt utöka betesinventeringen och föreslår ökade anslag för genomförandet,något som helt stöder. Enligtrennäringslagen bestämmer lantbruksnämnden det högsta renantalet som fårhållas på bete inom byns betesområde vilket för övrigt också skett i Jämtlandslän. Byn får i sin tur bestämma hur många renar en bymedlem högst får inneha.En bys renar skall räknas som underlag för rennäringen. Längden skalluppta bl. a. det räknade eller uppskattade antalet renar. Detfinns i rennäringslagen inte några direkta sanktionsbestämmelser som kananvändas mot en sameby som inte efterkommer ett beslut om högsta renantal.Samebyn kan inte heller vidta några åtgärder mot en renägare som inte följerbyns föreskrifter om renantal. För att söka komma till rätta med vissamissförhållanden i detta avseende finns enbart möjligheten att förordna omsyssloman eller besluta om tvångsslakt. Enligtlänsstyrelsens mening har rennäringslagen brister vad gäller möjligheterna attkomma till rätta med för högt renantal. 1 några av länets samebyar ärrenantalet alldeles för högt, vilket lett till att vinterbetesområdenautsträckts och att en omfattande strövning förekommit under barmarksperioden.Förhållandet har lett till starka motsättningar mellanrenägare och ortsbefolkning/markägare. Markägarna har därvid uppfattatrenägarnas uppgifter om renantalet som oriktiga och vilseledande och ställtupprepade krav på "objektiv" renräkning. Rennäringsgruppenföreslår utökade sanktionsmöjligheter för att komma till rätta med otillåtethögt renantal. Som framgår nedan biträder därvid förslaget attmed hjälp av viteshot framtvinga reducering av övertaliga renstammar.Länsstyrelsen är medveten om att vissa andra faktorer spelar in ibyarnas möjligheter/engagemang för att få ned renantalet (skatteregler, slakt-och avsättningsmöjligheter, m. Länsstyrelsennoterar i sammanhanget att rennäringsgruppen inte behandlat frågan ommöjligheterna att kontrollera att det uppgivna renantalet stämmer överens medverkligheten. anser det nödvändigt att rennäringslagenkompletteras i det avseendet. bör när skäl föreligger ges rätt att besluta om attrenräkning inom en by skall ske under viss närmare angiven kontroll. Det liggerdärvid närmast till hands att utse någon eller några personer väl insatta ipraktiska renskötselfrågor att medverka vid renräkningen och övervaka attallt går riktigt till. Skäl talar för att berörd by får bidra till kostnadernaför åtgärden. Detta kan vara ett incitament för byar att undvika att bliföremål för kontroll. 1sammanhanget understryker nödvändigheten av att renbetesslitagetägnas fortlöpande uppmärksamhet. Inte minst i kalQällsre-gionen är detangeläget att de långsiktiga effekterna av bete och tramp följs upp.Länsstyrelsen finner det lämpligt att frågan blir föremål för speciell forskning. Länsstyrelseni : Tvångsslakt av strövrenar har genom- 111 förts av i VästerboUenslän . 1990/91:4 jägare har skjutit djur och levererat kropparna till kontrollslakteri. Kostna- Bilaga 6 derna har varit avsevärda. Antalet renar på fel plats har knappast minskat genom tvångsslakten; däremot har motsättningarna ökat mellan rennä ringens folk och andra i trakten. Västerbottenslän saknar betesinventering. "rorna för högsta renantal bygger på uppgifter . Hur många renar det faktiskt finns vet vi inte .--- Föratt rennäringen, skogsbruket och andra intressenter snabbt skall få tillgång tillett bra planeringsunderlag för markanvändningen har lantmäteriverket börjatmed en skogstypskartering i . De hittillsframtagna kartbladen tyder på att den lavbärande marken finns på små ytor och ismala stråk. Länsstyrelsenkan inte understryka starkt nog att staten måste driva betesinventeringen medkraft och slutföra den snabbt, annars kan varken byn eller myndigheternaplanera. Sedan det har tagits fram en tillförlitlig och aktuellbetesinventering går det att ange hur många renar betet tål. Därefter bör detfastställas ett högsta tillåtet antal renar för varje by. hade det varit bra med regler om renkonto. Då skulle renägarei de utsatta byarna ha kunnat minska ner sina hjordar radikalt och få pengarundanlagda till den tidpunkt (som ännu inte har kommit) när vinterbetet åter ärcesiumfritt och det är dags att höja renantalet. Men tyvärr lyssnade riksdageninte på vädjandena från bl. a. denna länsstyrelse om ett snabbt införande av renkontoregler. Länsstyrelsenhåller med rennäringsgruppen om att ett renkonto bör införas. Länsstyrelseni : En grundläggande föratsättning för framgångsrik renskötselär god betestillgång och en anpassning av renantalet härtill.Väderleksförhållanden och klimatvariationer över längre perioderinnebär att man alltid måste planera betningen på ett sådant sätt att alternativabetesområden alltid finns tillgängliga. Det måste således finnas en vältilltagen betesreserv. Pågående betesinventeringar syftar till att avvägalämpligt renantal i förhållande till betestillgångarna. gällande högstarenantal, som fastställdes rned byordningar-na för samebyarna genomlänsstyrelsens beslut , kan med fog ifrågasättas. Länsstyrelsenvill understryka behovet av utökade resurser för att fullföljabetesinventeringarna. Vi har upplevt det som en stor brist att personal saknassom har den kunskap som erfordras för ändamålet. Vidare torde tekniken behövautvecklas att registrera och behandla de insamlade uppgifterna. Modem ADB germöjligheter som är helt överlägsna traditionella förfaranden i dettaavseende. Det bör yara lantbruksstyrelsens uppgift att ta de initiativ sombehövs i detta avseeiide. Konflikter mellanrennäringen och andra markanvändare beror åtmins tone till viss del på att spelreglerna kan vara oklara. Pe förslag som redovisat torde få tolkas sorn ett försök att skänka en större klarhet härvidlag. I debatten har från rennäringshåll ofta framförts krav på ett bättre skydd för rennäringen. förslagtar sikte härpå. Det är emellertid viktigt att åstadkomma fungeran- Prop.1990/91:4 de regelsystem också för det fallet att rennäringen tar sig uttryck iför stort Bilaga 6 markutnytQande, vilket kan ske genom för högt renantal.Detta är en rättssäkerhetsfråga för de övriga intressen som berörs avrennäringen. Problemtill följd av för högt renantal drabbar på lång sikt samebyn själv genomöverbetning. Reviderade regler och exempel på beslut som samebyn kan fatta omföreskrifter borde utarbetas centralt till vägledning i dessa situationer. Isammanhanget måste även påpekas att samebyarnas vinterbetesområden börgränsbestämmas. Frånvaron av fastställda gränser har itilltagande omfattning lett till konkurrens om vinterbetesområden där flerabyar har betesrätt. Länsstyrelsenvill understryka att en effektiv lösning av problemen med för hårt markutnytQande(för renbete, jakt och fiske) hänger direkt samman med hur man löserrennäringens berättigade krav om skydd. Härjedalenskommun betonar att det är angeläget med åtgärder i syfte att komma till rättamed för höga renantal och problem med strövrenar. Opartiskabetesinventeringar, markanvändnings- och utvecklingsplanering,företagsregister för rennäringen, stöd för tillskottsutfodring, anpassadeskatteregler och utökade sanktionsmöjligheter mot samebyn är åtgärder som börverka för en bättre balans i relationerna mellan rennäringen och andraintressen. Vilhelminakommun anser i likhet med rennäringsgruppen att renbetesinventeringarna måstefullföljas och att sedan nya och mer konkret grundade högsta renantal bestäms. : Renbetesrätten är kollektiv för medlemmarna i sameby.Lantbruksnämnd får bestämma det högsta antal renar som får hållas på bete inombyns betesområde. Med hänsyn till vad som bestämts om högsta renantal kansameby bestämma hur många renar medlem högst får inneha. Det är endast iJämtlands län som lantbruksnämnden bestämt högsta renantalet medan i flertaletövriga områden finns gamla byordningar som anger högsta antal. Förstort renantal är en grundorsak till de stora motsättningar som råder mellanrennäringen och markägarna. Flerasamebyar håller klart högre renantal än tillåtet. Enligt många markägare är detverkliga renantalet dubbelt så stort, kanske mer. Detta leder i sin tur tillatt rennäringen utnytQar allt större områden för vinterbete och att renströvningensommartid ökar. Det visar också det principiellt felaktiga i att samebyn självräknar renarna. LRFanser att frågan om högsta tillåtna renantal måste tas upp till snar omprövningdels utifrån vad markerna tål för betestryck, dels utifrån risken för skador påandra näringars verksamhet. Utredarna konstaterar också att ett i förhållande tillbetesresurserna för högt renantal kan för en sameby få en mängd negativakonsekvenser. Det kan leda till överbetning av markerna och problem med attstyra renarnas betning samt uppkomsten av strövren som kan förorsaka skador påväxande grödor. Skogsägarnas riksförbund:För att komma till rätta med den för stora renstammen är det av största vikt att myndigheterna får tillgång till effekti va sanktionsmöjligheter gentemot samebyar och enskilda renägare. 8 1990/91. Förbundettillstyrker därför rennäringsgruppens förslag om att rennä- Prop. 1990/91:4ringslagen kompletteras med vitesbestämmelser, vid sidan av nu gällande Bilaga 6 möjligheter till tvångsslakt. Lydelsenav 15 § måste dock ändras så att "skall föreskriva vite"om det inte finns särskilda skäl emot ett sådant förfarande. 171 § har uppenbarligen av misstag skrivits "renägare" i stället för "markägare".Markägare som lider skada av otillåten renskötsel måste givetvis ha möjlighetatt via kunna få vitesföreläggande för samebyn att bortförarenarna. Det måste dessutom finnas lagliga möjligheter att infånga ellertvångsslakta renar. Utövervad rennäringsgruppen föreslår är det förbundets bestämda krav att demyndigheter som administrerar rennäringen ges tillgång till effektiva instrumentför att kontrollera det faktiska renantalet. Sådana möjligheter saknas i dagoch det är anmärkningsvärt att rennäringsgruppen inte kommit med några förslagbeträffande skärpta regler för när och av vem som renräkning kan utföras. Skogsindustrierna:Det är ställt utom allt tvivel att samerna har betydligt fler renar än förutoch, på många håll, betydligt fler renar än tillåtet. Det är det storarenantalet som är den huvudsakliga anledningen till de samlevnadsproblemmellan skogsbruk och rennäring som kan förekomma. Effektiva styrmedel ochformer för reglering och kontroll av renantalet är en fråga av synnerligen storbetydelse. Vi delar utredningens åsikt att en första viktig åtgärd härvid äratt fullfölja renbetesinventeringarna och sedan bestämma nya ochkorrekt grundade högsta renantal. Tillräckliga medel måste säkerställas fördenna verksamhet. : Högsta tillåtna renantal bör bestämmas med utgångspunkt itillgängliga betesresurser. Renbetesinventeringar måste därför få högprioritet i lantbruksstyrelsens arbete med rennäringsfrågor. Införandetav ett renkonto inom ramen för en reformerad beskattning i övrigt gersamebyarna förutsättningar till att hålla en jämnare renstam över åren. 1.3.2Frågor om medlemmarnas jakt- och fiskerätt Länsstyrelseni : Det är riktigt som rennäringsgrappen säger att jakt- ochfiskerätten i princip är obegränsad för medlemmar i samebyn. Det är alltså inteså att rätterna är begränsade till att täcka husbehov eller att jakträtten inteskulle gälla enskild mark. Men rätterna gäller vid sidan av markägarens fiske-och jakträtt. Rennäringenscivilrättsligt grundade fiske- och jakträtt innebär en begränsning imarkägarens äganderätt. Det är en grannlaga och svår uppgift för länsstyrelsenoch lantbruksnämnden att få till stånd såväl en säker och rättvis jakt som ensamordning av fiskevård och upplåtelser i de vatten som är delade mellanrennäringen och andra fiskerättshavare. Som framhålls avrennäringsgruppen är det viktigt att samebyns enskil da medlemmar blir bundna av de överenskommelser som samebyn träffar med myndigheter och organisationer inom jakt- och fiskevården. Länsstyrelseni : Förslaget till ändring i 35 § rennärings- Prop.1990/91:4 lagen tillstyrks. Förslaget ger bystämma möjlighet att fatta beslutom vissa Bilaga 6 inskränkningar i medlemmarnas jakt- och fiskerätt i defall det bedöms angeläget för jakt- och fiskevården. Vilhelminakommun: När det gäller styrningen av samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätthar kommun inget att erinra mot förslaget att samebyn för hela bynsräkning kan träffa överenskommelse med t. ex. fiskevårdsorganisationer om attsamebyns medlemmar t. ex. avstår från nätfiske. kommun stöderförslaget till ändring i 35 § rennäringslagen att samebyn kan begränsa ellerstyra de enskilda samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt. : I utredningen uttalas att jakt- och fiskerätten är i principobegränsad för individuell medlem i samebyn. Uttalandet förefaller obetänktenär frågan är tvistig både vad gäller intensitet och omfång. 1.5 Sanktionsmöjligheter mot sameby och mot enskild medlem Domänverket:Rennäringsgruppen påminner om att samhället har dåliga och i vissa fall ingamöjligheter alls att ingripa mot en sameby som bryter mot föreskrifterna irennäringslagen. tillstyrker rennäringsgruppens förslag tilländringar i rennäringslagen innebärande möjlighet till vitesföreläggande vidbrott mot denna, t. ex. innehav av för högt renantal och underiåtenhet attgenomföra renräkning. Länsstyrelseni : Som gruppen påpekat är de tvångsåtgärder som för närvarandestår till buds inte särskilt praktiskt användbara. Inte minst när det gälleratt komma till rätta med strövrensförekomsten har tvångsslakt visat sig vara entrubbig och inte särskilt effektiv metod med många praktiska problem. Inteminst tvångsslakten i har visat pådetta. Underde har antalet strövrenar varit mycket stort i vissa delar avHärjedalen. Irritationen hos befolkningen har varit betydande. Länsstyrelsenhar maj september fått ta emot åtskilliga klagomål överden omfattande och tilltagande strövningen. har tills vidaresträvat efter att lösa problemen förhandlingsvägen och själv gjort insatser föratt åstadkomma detta, bl. a. genom att sätta till en förhandlingsgrupp meduppgift att söka nå överenskommelse rörande byarnas intresseområden ivinterbeteslandet. Länsstyrelsensbedömning är att nuvarande sanktioner inte är tillräckliga för attupprätthålla erforderiig respekt för bestämmelser och beslut. Länsstyrelseninstämmer i rennäringsgruppens förslag att införa ett system medvitesföreläggande knutet till de situationer som räknas upp i rapporten (15 § m.fl.). Direkta ekonomiska sanktioner bör vara ett verkningsfullt instrument ochinte minst ha en preventiv effekt. Även om vitesmöjligheterinförs för att komma till rätta med strövrenar- na bör möjligheten att tillgripa tvångsslakt finnas kvar. stöder därvid vad lantbraksverketsrepresentanter i grappen anfört på den Prop. 1990/91:4 punkten. Rentpraktiskt medför strövrensvite säkerligen många besvärliga bevis-ochkontrollproblem. 1 vissa trakter kan exempelvis renar från mer än en byuppehålla sig, vilket komplicerar den vitesföreläggande och -utdömandemyndighetens arbete. Över huvud taget inrymmer ett system med strövrensviteväsentliga problem från rättssäkerhetssynpunkt. Om rennäringsgruppens förslaggenomförs är det ytterst angeläget att det är väl genomarbetat. Medhänsyn till lantbraksnämndens uppgift att lämna råd, administrera, handläggafrågor om stöd till rennäringen m. m. ligger det närmast till hands att låtalänsstyrelsen pröva frågor om vitesföreläggande. Länsstyrelsensaknar närmare kännedom om de inbördes förhållandena i länets samebyar och hardärför inte tillräckligt underlag för att bedöma behovet av utökadesanktionsmöjligheter mot enskild medlem. Det är i vart fall bekant att på sinahåll förekommer vissa splittringstendenser och samarbetssvårigheter. Måhändaskulle vitesbestämmelser enligt grappens förslag kunna bidra till att komma tillrätta med sådana företeelser. Som påpekats borde vitesbestämmelser i bystadgori varje fall rent preventivt kunna fylla en viktig funktion. Länsstyrelseni instämmer i att annat än tvångsåtgärder bör tillgripas iförsta hand när renskötseln inte fungerar enligt lag. Samhället bör byggastoppstängsel där det behövs, reparera och bygga ut flyttningsleder och gehjälp till stödutfodring när vinter- eller flyttningsbete inte räcker till. Menliksom det finns i andra verksamheter bör det finnas tvångsåtgärder för att fårenägare att driva sin näring inom lagens gränser. Ettströvrensvite har föreslagits av bl. a. denna länsstyrelse. Vite bör kunnaföreläggas om ett betydande antal renar finns på otillåten mark och det inte ärursäktligt att renarna finns där. Föreläggandet bör konstraeras så att man lättkan kontrollera i vad mån föreläggandet åtlyds. T. ex. "att senast den ...visa att X antal renar antingen har slaktats eller förts till punktB". Ett föreläggande bör gälla utan hinder av att det överklagas. Vitesföreläggandebör kunna begäras antingen av lantbraksnämnden eller av en markägare som ansersig lida skada eller olägenhet av någon betydelse av renarna. Vitet börföreläggas av och dömas ut av en domstol. Normaltbör samebyn vara adressat, men det bör också vara möjligt att förelägga enenskild renägare att ta bort djur. Länsstyrelsenanser att tvångsslakt bör undvikas så långt som är möjligt. 1 yttersta nödfall bör slakt dock kunna äga ram. Särskilda föreskrifter om tvångsslakt bör ges av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer.--- Ocksålänsstyrelsen ser det som en brist att byns majoritet inte har medel att få enenskild medlem att respektera lagens och byns regler. Vite och skadestånd börövervägas. Ettbybeslut om sanktion mot en medlem skall naturligtvis kunna över klagas av denne. iNorrbottens län tillstyrker förslagen om ändringar i Prop. 1990/91:4rennäringslagen med nya föreskrifter om viten. betonas att Bilaga6 nuvarande regler i rennäringslagen om tvångsslakt bör bibehållas. Åtminstoneunder en övergångstid bör dessa sanktionsmöjligheter vara tillämpliga somalternativ till varandra. : LRF får konstatera att då efterlevnaden av rennäringslagenuppenbarligen inte kan uppnås med nuvarande sanktionsregler så måste lämpligaförändringar och kompletteringar ske. Vad som i första hand krävs är attrennäringslagen tillförs sanktionsregler som överensstämmer med vad somnormalt ingår i lagar som gäller inom andra näringsområden. Enligtskogsvårdslagen kan som exempel tillsynsmyndighet vid beslut om föreläggandeeller förbud utsätta vite, vid brott mot vissa lagregler eller föreskrifter kanböter utdömas och vid avverkning som innebär brott mot skogsvårdslagen kan helavirkeslikviden förklaras förverkad.