prop · GE03117 · 1990-12-31 00:00:00 — Däremot uttrycks den i regeringsformens portalparagrafdär det sägs att den svenska folkstyrelsen förverkligas genom ettrepresentativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse(1 kap. 1 § andra stycket). har denkommunala självstyrelsen ställts i fokus genom ett omfattande utredningsarbeteoch genom en intensiv försöksverksamhet bl.a. i form av frikommunförsöket.Arbetet har bedrivits i syfte att stärka villkoren för självstyrelsen. Ettsätt att ytterligare markera vikten av självstyrelse kan Prop.1990/91:117 vara att skriva in principen i kommunallagen. Detta kan lämpligenske på så sätt, att det i lagens inledningsparagraf anges att kommuner ochlandsting sköter de angelägenheter som anges i lagen eller i särskildaförfattningar på den kommunala självstyrelsens grund. Ensådan bestämmelse markerar att det i grunden handlar om en princip för relationenmellan staten och den kommunala nivån och att denna princip gäller för allkommunal verksamhet. Detta är ett viktigt konstaterande inför den framtidautvecklingen av självstyrelsen. Denkommunala självstyrelsen kan dock aldrig vara total. Sålunda ger regeringsformenstöd för att genom lag bestämmer grunderna för kommunernas ochlandstingens organisation och verksamhetsformer och för den kommunalabeskattningen. Vidare är det som genom lag bestämmer derasbefogenheter och åligganden. Graden av självstyrelse avgörs alltså ytterst avformerna för samverkan mellan staten och den kommunala sektorn. Begreppet"landstingskommun" introducerades genom landstingslag. Dethar emellertid aldrig vunnit gehör i det allmänna språkbruket. I dagligt taloch bl.a. i landstingsvärlden också i officiella texter använder man ordet"landsting". Frånlandslingshåll har det framförts önskemål om att man bör anpassalagtexten efter del allmänna språkbruket på så sätt att landsting i ställetför landstingskommun får beteckna det geografiska området och den juridiskapersonen. Enligtregeringens mening är tiden nu inne för att även i författningsspråket användadet ord som är väl förankrat i det allmänna språkbruket och som landstingensjälva vill använda. Viföreslår alltså den nyheten att begreppet landstingskommun ersätts avlandsting. Visserligen uppstår då en bristande samstämmighet medregeringsformens terminologi, men detta kan inte vara en avgörande invändning,eftersom det brister i samstämmighet. Regeringsformens bruk av"primärkommun" har således i princip inte någon motsvarighet i annanförfattningstext. I något lämpligt sammanhang bör man emellertid överväga dekommunala termerna i regeringsformen. Viåterkommer till frågan om termerna för de landstingskommunala organen (avsnitt4.3.1). 4.1.2 Medlemskap ikommuner och landsting Regeringensförslag: I den nya lagen behålls de nuvarande grunderna för medlemskap,nämligen kyrkobokföring (folkbokföring enligt föreslagen ny terminologi),fastighetsinnehav och taxering till kom-r'nunalskatt. Fråganom fastighetsinnehav skall utgöra grund för medlemskap bör dockövervägas särskilt. Kommitténsförslag: Överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna:Många remissinstanser berör frågan om fastighetsinnehav skall behållas somsjälvständig grund för medlemskap. Av dessa är det förhållandevis få som villbehålla denna grund, bl. a. kammarrätterna i och ,kammarkollegiet, juridiska fakultetsnämnden vid , och samt några enstakakommuner. Ettstort antal kommuner anser att fastighetsinnehav som grund för medlemskap börslopas. De anför principiella skäl, men visar också på rent faktiska problem ifråga om kommuner där det finns ett stort antal fritidsfastigheter. Problemenär enligt dessa remissinstanser förknippade med att ägare av fritidsfastigheterinte längre erlägger skatt till den kommun där fastigheten är belägen. Detuppstår därigenom ett snedförhållande mellan permanentboende ochfritidshusägare när det gäller avgiftsuttag. , förordar att frågan utreds vidare. Medlemskapetoch rätlen alt anföra kommunalbesvär EnligtI kap. 3 § KL är den medlem av en kommun som är kyrkobokförd i kommunen, ägerfast egendom där eller är taxerad till kommunalskatt i kommunen. Medlem av ettlandsting är den som är medlem av en kommun inom . Från och med den 1 juli1991 kommer kyrkobokföringen att ersättas av folkbokföring hosskattemyndigheten (]fr prop. 1986/87:158, SkU 1987/88:2, rskr. Eftersom dennya kommunallagen avses träda i kraft används i dettalagstiftningsärende termen folkbokföring. Medlemskapet har ettprincipiellt samband med rätten att anföra kommunalbesvär. Enligt 7 kap. 1 §KL får nämligen kommunala beslut inom det kommunallagsreglerade områdetöverklagas av den som är kommunmedlem. Begreppet fyller också andrafunktioner. Bl.a. anknyter flera av de kommunalrättsliga grundprinciperna tillmedlemskapet, t.ex. lokaliseringsprincipen och likställighetsprincipen.Medlemsbegreppet avgränsar också vilka som får delta i folkomröstningar inomkommunen eller . Vidare har medlemsbegreppet betydelse för rättenatt påkalla förändringar i den kommunala indelningen. Kopplingen mellanmedlemskap i en kommun och besvärsrätten i kom- Prop. 1990/91: 117munalbesvärsmål bör enligt regeringens mening behållas. Vårt ställningstagandegrundar sig på tanken att en medlem av kommunen har en viss delaktighet i hurde kommunala angelägenheterna sköts. Mer eller mindre berör angelägenheternakommuninvånarna i allmänhet och därmed har de ett berättigat intresse av attkunna utlösa en laglighetskontroll av de beslut som kommunen fattar. Tillhörman inte den kommunala gemenskapen bör man å andra sidan inte heller ha rättatt begära en laglighetsprövning. Faslighelsinnehavsom grund för medlemskap Detursprungliga motivet till atl ägare eller brukare av fast egendom togs upp ikretsen av kommunmedler'nmar var att de borde få utöva sin rösträtt föregendomen redan innan de blev taxerade för fastigheten. Sedan den tillfastighetsinnehav knutna rösträtten.upphört, har detta motiv för att låtainnehav av fast egendom grunda medlemskap förfallit. Trotsdetta har fastighetsinnehav som grund för medlemskap fått kvarstå ikommunallagstiftningen. kom i sitt betänkande (SOU1952:14) Förslag till kommunallag m.m. som låg till grund årskommunallag till den slutsatsen att om innehavare av fastigheter som intetaxerades till kommunalskatt skulle uteslutas från medlemskap, skulle dettadrabba stat och landsting i de kommuner där de innehade fastigheter av olikaslag. Frågan diskuterades även inför tillkomsten av nuvarande kommunallag.Departementschefen ansåg att någon ändring inte borde göras. Visserligen bleven fastighetsägare i regel taxerad till kommunalskatt i kommunen och därmedkommunmedlem. Den som förvärvat en fastighet i en annan kommun än hemortskommunenkunde emellertid ha ett berättigat intresse av att kunna anföra kommunalbesväri den andra kommunen redan innan han blivit taxerad till kommunalskatt förinkomst av fastigheten (prop. 1975/76:187 s. 333). Fråganär om saken har kommit i ett annat läge sedan den ändringen gjordes fr.o.m.1988 års taxering att fysiska personer beskattas för all inkomst ihemortskommunen. Det innebär bl.a. att ägare av fritidsfastigheter inte längreerlägger skatt till den kommun där fastigheten är belägen. De är ändåkommunmedlemmar på grund av fastighetsinnehavet. Mångaremissinstanser har pekat på det problem som finns för kommuner som har enomfattande fritidsbebyggelse. I sådana kommuner kan befolkningen mångdubblasunder sommaren. Ökningen ställer stora krav på infrastrukturen i form av vägar,vatten och avlopp, renhållning m. m. Inte sällan blir kostnaderna så höga attdet är svårt att få dem täckta enbart via avgifter. Det betyder att en del avkostnaderna i stället måste finansieras via kommunalskatten, vilket i sin turmedför en viss subventionering av de fritidsboende som inte är skrivna ikommunen. Regeringenhar stor förståelse för de problem som remissinstanserna har gett uttryck åtnär det gäller fritidskommunerna. Man måste dock enligt vår mening se frågan omfastighetsinnehav som medlemskapsgrund i ett större perspektiv. Föremåletför ett fastighetsägande kan vara fastigheter med en rad olika 25 funktionersom permanentbebodda småhus, fritidshus, hyresfastigheter, industrifastigheter,sjukhus samt teatrar och liknande samlingslokaler. Som ägare uppträderprivatpersoner, juridiska personer, stat, kommun och landsting. Fastigheterna kan bliföremål för en rad kommunala beslut. I många fall kan dessa enbart överklagasgenom kommunalbesvär. Det gäller t.ex. beslut om att anta lokal ordningsstadga,beslut om att expropriera, beslut om förköp, beslut om kommunala föreskrifteroch om avgifter enligt hälsoskyddslagen (1982:1080, ändrad senast 1988:926),beslut om taxa enligt miljöskyddslagen (1969:387, omtryckt 1989:363), vissabeslut enligt (1987:10, omtryckt 1987:246, ändrad senast1990:1376) samt beslut om taxa enligt renhållningslagen (1979:596, ändradsenast 1990:235) och beslut om alt anta eller ändra en renhållningsordning. Skulle man ta bortfastighetsägandet som en grund för medlemskap blir konsekvensen att rätten tillkommunalbesvär på dessa områden försvinner. Dessutom kan det få vissakonsekvenser för tillämpningen av flera kommunalrättsliga grundprinciper, t.ex.likställighetsprincipen och lokaliseringsprincipen, som är svåra attöverblicka . Frågan om man kan slopaett medlemskap enbart grundat på fastighetsinnehav kräver därför ytterligareöverväganden. Regeringen avser atl ta initiativ till en sådan översyn. 4.2 Kommunernas och landstingens befogenheter 4.2.1 Tydligare regler Regeringensförslag: Reglerna om kommunernas och landstingens befogenheter samlas i ettsärskilt kapitel. allmän kompetensregel anges den s.k. lokaliseringsprincipen och förbudet motatt ge understöd åt enskilda. I särskilda regler ges uttryck åtlikställighetsprincipen och förbudet mot beslut med retroaktiv verkan. Vidarefinns särskilda regler om kommunernas och landstingens näringsverksamhet ochförhållande till näringslivet. bestämmelse upplyser om kommunernas och landstingens rätt att för skötselnav sina uppgifter ta ut skatt och meddela föreskrifter i enlighet med vad somsägs i regeringsformen. Den nuvaranderegeln om särskild kompetens för behålls. Kommitténs förslag:Överensstämmer med regeringens med den skillnaden att kommittén föreslår atten särbestämmelse i 1 kap. 4 § andra stycket KL för landstingskall upphävas. Kommittén har också delvis valt en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Nästanalla remissinstanser tillstyrker eller lämnar utan erinran kommitténs förslagom att samla reglerna om de kommunala befogenheterna i ett särskilt kapitel.Flera remissinstanser pekar allmänt på svårigheterna att ilagtext ge uttryck åt de grundprinciper i fråga om Prop. 1990/91: 117kompetensen som har vuxit fram i rättstillämpningen. Någraremissinstanser JO, kammarrätten i , juridiska fakultetsnämndernavid och samt anser attlikställighetsprincipen bör få en mer pregnant utformning i lagtexten. Kammarrätteni , och kommuner samt statsvetenskapliga förbundetefterlyser uttalanden om likställighetsprincipens tillämpning i en starktdecentraliserad organisation. JO,regeringsrätten och juridiska fakultetsnämnden vid universitetmenar att bestämmelsen som uttrycker retroaktivitetsförbudet har fått enutformning som inte stämmer med hittillsvarande rättspraxis. Regeringsrättenanser att även den s. k. objektivitetsprincipen bör tas med som en självständiglagregel. Stockholmsläns landsting och förespråkar att den nuvarandekommunallagens särbestämmelse för behålls. Någralandsting anser att tillämpningsområdet bör utvidgas till att avse samtligalandsting. Enligt1 kap. 4 § första stycket KL får kommuner och landsting själva vårda sinaangelägenheter. Dennagrundläggande bestämmelse om den kommunala kompetensen fick sitt nuvarandesakliga innehåll genom lagändringar (SOU 1947:53, prop. 1948:140) ochsin nuvarande utformning vid kommunallagsreform. Avsikten med en såallmänt formulerad regel är alt de kommunala befogenheterna fortgående skallkunna anpassas efter samhällsutvecklingens krav och atl de närmare gränsernaför kommunernas och landstingens verksamhet skall läggas fast genomrättstillämpningen. Irättspraxis har utbildats vissa grundprinciper som i de flesta fall begränsarden kommunala kompetensen. förbudetmot att ge understöd åt enskilda, förbudetmot att driva spekulativa företag, förbudetmot beslut med retroaktiv verkan och Euutmärkande drag för dessa principer är att de, på grund av sin beskaf fenhet och de mycket skiftande förhållanden för vilka de är avsedda att gälla, inte medger någon långtgående exakthet i tillämpningen. I rättsprax is har de därför behandlats som allmänna målsättningsprinciper. I det följande tar vi upp frågan om dessa principer skall lagfästas. Självkost nadsprincipen behandlas i avsnitt 4.8.3. En särskild fråga när det gäller den allmänna kompetensen är vilka 27 befogenheter kommunernaoch landstingen har med avseende på närings- Prop. 1990/91:117 livet. Viåterkommer till denna fråga i nästa avsnitt (4.2.2). Vidsidan av kommunallagens reglering får kommunerna och landstingen sin kompetensmed stöd av olika speciallagar. Även till denna fråga återkommer vi (avsnitt4.2.3). kommunallag bör utformas så, att den ger en bättre överblick över vadkommuner och landsting får syssla med än vad som framgår av nuvarande lag.Viktiga principer för verksamhet bör kunna utläsas ur lagen. Ettsätt att åstadkomma en bättre överblick är att lagfästa de kommunalrättsligagrundprinciper som gäller i fråga om den kommunala kompetensen.Regeringsrätten har i sitt remissyttrande anfört att erfarenheterna frånprövningen av kommunalbesvärsmål visar att nuvarande mycket knapphändigaallmänna regler i kommunallagen inte gett vare sig de kommunala organen ellerde enskilda rättssökande erforderlig vägledning för att avgöra om ett visstkommunalt förfarande är kompetensenligt eller inte. Detta har i många fall letttill onödiga och tidsödande kommunalbesvärsprocesser. Ettsärskilt befogenhetskapitel fyller enligt vår mening på ett bra sätt syftet attgöra den kommunala kompetensen tydligare. Visserligen finns vissa problem medatt i lagtext kortfattat men ändå uttömmande uttrycka de kommunalrättsligagrundprinciper som utvecklats i rättspraxis . Det kan vara svårtatt ta till vara alla de nyanser som rättspraxis visar upp. Riskerna bör dockinte överdrivas. Det väsentliga är att karaktären av målsättningsprinciperinte ändras så att den flexibilitet som utmärker nuvarande reglering kanfortgå. Dennuvarande kompetensregeln i 1 kap. 4 § första stycket KL anses ge uttryck åtatt en åtgärd för att vara kompetensenlig skall ta till vara ettallmänt intresse som är knutet till kommunen respektive . Dessaförutsättningar allmänintresset och anknytningsmomentet bör nu komma tilluttryck i lagtexten. På så sätt kan man förtydliga den yttre ramen för vadkommunerna och landstingen får syssla med. bestämmelse med ett sådant innehåll ligger förbudet mot alt ge undersföd åtenskilda, eftersom det i princip inte kan vara ett allmänt intresse att sådantunderstöd lämnas. Ensådan bestämmelse ger också besked om att lokaliseringsprincipen gäller.Innebörden är att angelägenheterna skall ha anknytning till det egnakommunområdet eller de egna medlemmarna. Avuttrycket "sina angelägenheter" i nuvarande kompetensregel följer att kommuner och landsting inte själva får ha hand om sådana angelägen heter som ankommer enbart på staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan att handha. Denna begränsning bör beskrivas uttryckligen. Likställighetsprincipenär mera fristående från den allmänna kompetensregeln än de båda tidigarebehandlade principerna. Den kan sägas begränsa kommunernas och landstingenshandlingsfrihet inom ramen för deras kompetens. Likställighetsprincipen,som i praxis främst har kommit att tillämpas i fråga om taxe- ochbidragsbeslut, innebär att det inte är tillåtet för kommuner och landsting attsärbehandla vissa kommunmedlemmar eller grupper av kommunmedlemmar annat än påobjektiv grund (se bl. RÅ 1975 Ab 313 och RÅ 1979 Ab 404). Del kan uttryckassom att rationella skäl eller sakliga överväganden krävs som grund för attkommunmedlemmar behandlas olika eller att kommunen respektive påsaklig grund varit behörig att handla så. Närlikställighetsprincipen skall uttryckas i lagtext är det väsentligt att deloeftergivliga kravet på objektivitet och rättvisa kominer till klart uttryck.Vi föreslår därför en bestämi'nelse om att kommuner och landsting skallbehandla medlemmarna lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. Vikommenterar likställighetsprincipen närmare i specialmotiveringen, bl.a. fråganom principens tillämpning i kommuner med en starkt decentraliseradnämndorganisation. Likställighetsprincipenhar flera beröringspunkter med den s.k. objektivitetsprincipen (se bl.a. RÅ1974 ref 17). Den principen finns redan inskriven i 1 kap. 9 § regeringsformenmed följande lydelse: "Domstolarsaml andra förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom denoffentliga förvaltningen skall i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagensamt iakttaga saklighet och opartiskhet". Enligtvår mening bör man inte ge uttryck åt objektivitetsprincipen i kommunallagen,bl.a. med hänsyn till att den inte är speciell för kommuner och landsting.Dessutom finns det ändå en möjlighet alt få principens räckvidd prövad underåberopande av att fullmäktige har överskridit sina befogenheter. Enligträttspraxis får kommuner och landsting i princip inte fatta beslut medtillbakaverkande kraft, som är till nackdel för koinmunmedlemmar-na. Det stårdock klart att domstolarna i vissa fall har godtagit avsteg från principen (sebl. RÅ 1985 2:19 och RÅ 1987 ref 41). Kommitténhar föreslagit en regel som uttrycker att det skall krävas "synnerliga skäl" för att avsteg skall få göras. Som någraremissinstanser har påpekat, är det tveksamt om detta verkligen återspeglar regeringsrät tens praxis på området. Enligt regeringens mening kan det dock av rättssä kerhetsskäl finnas anledning att starkt begränsa möjligheterna till retroak tiva beslut. Det finns därför skäl för en sådan utomordentligt stark be gränsning som ligger i uttrycket "synnerliga skäl", även om dettaskulle innebära en viss skärpning av rättsläget. Räu an ta ut skatt och attmeddela föreskrifter Prop. Kommunernaoch landstingen har som ett led i den kommunala självstyrelsen en egenbeskattningsrätt. Regler om detta finns i regeringsformen. Där ges kommunernaoch landstingen också möjlighetet att meddela föreskrifter. Kommunernasoch landstingens beskattnings- och normgivningsmakt utgör ett så centraltinslag i den kommunala kompetensen att befogenhetskapitlet bör innehålla enupplysning om dessa maktbefogenheter. Vi föreslår därför en föreskrift avdenna innebörd som bör placeras i anslutning till den grundläggandekompetensregleringen. II kap. 4 § andra stycket KL finns en särbestämmelse för länslandsting. Den anger att får handha angelägenheter som avser en delav och som ankommer på kommunerna, om det är påkallat med hänsyntill ett betydande behov av samverkan mellan kommunerna. Bakgrundentill bestämmelsen, som ursprungligen kom , var att det fanns behovav ett klart rättsligt underlag för i fråga om planerade åtgärderför den kollektiva trafiken, planeringen för vattenförsörjning ochavloppssystem och planerat stöd åt vissa kommuners verksamhet påbostadsförsörjningsområdet. Enligtregeringens mening är det inte uteslutet att bestämmelsen kan habetydelse på olika områden där det krävs regionala insatser, inte minst medhänsyn till den allmänna utvecklingen i storstadsregionerna. Bestämmelsen kandärför ha en funktion att fylla även framgent. Vi har dock inte funnit någrabärande skäl för att utsträcka tillämpningsområdet. Syftetmed vårt förslag atl särbestämmelsen för behålls ochatt den får en plats i det nya befogenhetskapitlet är inte att vidgalandstingets kompetens. Vi förutsätter således att vidtareventuella åtgärder i samverkan med berörda kommuner. Regeringensförslag: I befogenhetskapitlet tas in nya regler som ger uttryck åt kommunernasoch landstingens kompetens i näringslivsfrågor. Föratt kommuner och landsting själva skall få driva näringsverksamhet krävs drivs utan vinstsyfte och går ut på att tillhandahålla kommunmedlemmarnaallmännyttiga anläggningar eller tjänster. Möjlighetenatt vidta allmänt näringslivsfrämjande åtgärder framgår också av lagen.Individuellt inriktat stöd till enskilda näringsidkare får bara lämnas om detfinns synnerliga skäl för det. Kommitténsförslag: Överensstämmer med regeringens med den skillnaden att kommitténföreslår att individuellt inriktat stöd skall få lämnas för att motverka störrearbetslöshet eller om del finns andra särskilda skäl för det. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag eller lämnar det utanerinran. En del är dock kritiska till hur lagtexten beskriver kommunernas ochlandstingens möjligheter atl engagera sig i näringsverksamhet. Hit hör JO,regeringsrätten, kammarrätten i , juridiska fakultetsnämnden vidStockholms universitet, , , , , ,, och kommuner, , , , och . Dessa remissinstanser anser att kompetensregeln börvara mera negativt utformad. Kirunakommun, läns landsting och anser atl kompetensenpå näringslivsområdet bör vidgas. Östersundskommun anser att det bör framgå av lagen, att det är tillåtet att säljatjänster till både offentliga och privata organ, om detta leder till altkommunen utnyttjar sin organisation effektivare. Göteborgskommun anser att "utan vinstsyfte" bör utgå ur lagtexten. Det börvara möjligt för den kommunala företagsamheten alt konsolidera verksamheten.Liknande synpunkter anförs av , , och kommunersaml av . Någraremissinstanser är kritiska mot den regel som beskriver kommunernas ochlandstingens möjligheter att ge individuellt inriktat stöd lill enskildanäringsidkare. Sådant stöd bör inte få förekomma anser bl.a. ochVellinge kommuner samt och . Även , , , , ochTäby kommuner är kritiska. JOoch anser att förslaget ger utrymme åt en för vid tolkning avmöjligheterna att ge stöd till enskilda näringsidkare. Någraanser att landstingen inte bör ha någon kompetens på näringslivsområdet. Hithör , , , , Skel- lefteå, och Tranåskommuner. 1990/91:117 samt kommunaljuridiska förening. Denkommunala kompetensen på näringslivsområdel bör regleras i befogenhetskapitlel Ihuvudsak styrs kommunernas och landstingens möjligheter att engagera sig pånäringslivsområdet av den allmänna kompetensregeln i 1 kap. 4 § första stycketKL. Men vid sidan av denna bestämmelse har det i rättspraxis utvecklats vissaspeciella principer som styr tillåtligheten av ett kommunalt näringspolitisktengagemang. Av särskilt intresse är principen om förbudet mot att drivaspekulativa företag. Särskildaregler om kommunernas och landstingens förhållande till näringslivet bör tasin i befogenhetskapitlet. Remissinstanserna har med några få undantagtillstyrkt att sådana regler tillskapas. Fråganom den kommunala kompetensen på näringslivsområdet har utretts avstat-kommunberedningen (C 1983:02). Övervägandena har presenterats ibetänkandet (Ds C 1986:16) näringslivspolitik, vilket i sin tur harvarit utgångspunkten för kommitténs överväganden i ämnet. Sombåde stat-kommunberedningen och kommittén har slagit fast har staten detövergripande ansvaret för näringslivspoliliken. Det måste således väsentligenvara en statlig uppgift att medverka till en från samhällets synpunkt lämpliglokalisering av näringslivet. Ikonsekvens med delta övergripande statliga ansvar bör man enligt regeringensmening inte frångå principen om att direkt eller indirekt ekonomiskt stöd tillenskilda företag i syfte att påverka företagens lokalisering och utvecklinginte ingår i kommunernas och landstingens befogenheter. Del finns flera skältill detta. Samhälleligtstöd till företag brukar bli mest aktuellt i regioner där man finner deekonomiskt svagare kommunerna, som är mindre attraktiva för näringslivet ochsom kännetecknas av vikande befolkningsunderlag med en ogynnsamåldersfördelning.