prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — Den som ombesörjer mångfaldigandet av en film, ett videogram eller en ljud upptagning behöver visserligen inte vara någon av dem som enligt ansva righetsreglerna (4 kap. 1 och 7 §§) kan göras ansvariga för innehållet, men en uppgift om framställaren kan ändå vara en ledtråd för att spåra den ansvarige. En sådan utformning av regeln skulle också ha den fördelen att det utan svårighet kan avgöras vems identitet som skall anges. Den skiljer sig dock fråndet tryckfrihetsrättsliga mönstret i så måtto att Prop. 1990/91:64 denskyldighet att uppge vem som har tryckt eller eljest mångfaldigat en skrift somföreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket TF innebär en möjlighet att direkt spåraen av dem som kan göras ansvariga för innehållet. Detta föranledde att regelngavs den utformning som fanns förslag. Den utformningen av regelntorde inte endast stämma bättre överens med TF utan också vara merändamålsenlig. nu föreslagna lagtexten har följaktligen bestämmelsen i det berördahänseendet utformats på samma sätt som lagrådsremiss. Den uppgiftsom skall anges på en film eller en ljudupptagning skall alltså avse vem somhar låtit framställa filmen eller ljudupptagningen. Uppgiftenom när en film har framställts skulle inte behöva anges enligt YFU:s förslag.En sådan uppgift är emellertid inte utan betydelse för regleringen av frågornaom övergången till den nya ordningen enligt mitt förslag. Vid spridning av enfilm eller ett videogram som har framställts efter de nya grundlagsregleraasikraftträdande men som saknar uppgifter om ursprunget inträder nämligenyttrandefrihetsrättsligt ansvar för spridaren först om det inte kan utredasvem som bär ansvaret före honom. Gäller spridningen en äldre upptagning äravsikten att spridaren alltid skall bära ett ansvar för innehållet iupptagningen. Den regeln har föreslagits med tanke särskilt på spridningen avextrema våldsskildringar. Den gäller dock alla brott som efter ikraftträdandetkan bestraffas som yttrandefrihetsbrott. Liksom i motsvarande bestämmelse idet tidigare remitterade förslaget ställs därför i förevarande paragraf kravetatt också tidpunkten för framställningen av en film eller ett videogram skallanges. Likasåinnebär förevarande paragraf att en uppgift om var en upptagning harframställts - dvs. framställningsorten inom landet och tillverkningsställetdär - skall anges. Uppgiften tjänar i fråga om filmer och videogram syftet attgöra det lättare att fastställa i vilken verksamhet filmen har framställts. Dettakan vara nödvändigt för att man skall kunna utkräva ansvar för framställningensinnehåll. Den som har låtit framställa upptagningen skall som har berörtsemellertid också anges på upptagningen. Det är alltså för fall där detta intehar iakttagits som en uppgift om var framställningen har skett blir av värde. Beträffandeljudupptagningar tjänar uppgiften om var framställningen har skett samma syftesom när det gäller filmer och videogram. Om en utgivare funnits eller skolatfinnas kan den i andra hand ansvarige behöva spåras. Det kan ske med början hosden som har framställt upptagningen. Motsvarande gäller om förstahandsansvaretlegat på upphovsmannen och den som framträder i upptagningen. Närdet gäller att bedöma var en upptagning är framställd kan man knappast utgåfrån redigeringen av materialet. Den kan tänkas ske under vitt skiftandeförhållanden. Vad som åsyftas i förslaget är i stället platsen förtillverkningen av de för spridning avsedda kopiorna. Med anledning av lagrådetspåpekande har det nu remitterade förslaget kompletterats med en föreskrift omatt också den som utför denna tillverkning skall anges på upptagningen. Avdet nu anförda följer att det straffansvar som skall gälla för underlå- 12l tenhet att ange deföreskrivna uppgifterna har lagts på den som framställer Prop. 1990/91:64exemplar av en film eller en ljudupptagning. Denne kan på samma sätt som YFUangett vara densamme som producenten, men det kan också vara någon annan. Enförutsättning för att paragrafen över huvud taget skall vara tillämplig ärgivetvis att de för spridning inom landet avsedda exemplaren också harframställts här i landet. I fråga om filmer och ljudupptagningar från utlandetgäller vad som föreskrivs i 10 kap. Paragrafenlämnar utrymme för en sådan anmälningsplikt som föreskrivs i 17 § lagen omgranskning och kontroll av filmer och videogram. Beträffandegmnderna för paragrafen hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 7.3. Utgivarenskall utses av den som bedriver sändningsverksamheten eller låter framställafilmen. Det kan i de flesta fall knappast antas vålla några svårigheter attavgöra vem som är skyldig att utse utgivaren. I fråga om radio- och TV-programkan det i allmänhet antas stå klart vem som i grundlagens mening bedriververksamheten. Detsamma kan sägas om filmer. Att närmare regler om utseende avutgivare kan ges i vanlig lag framgår av 4 §. Beträffandesändningar av program med ljudradio eller TV via satelliter kan det tänkas attfrågan vem som skall utse utgivaren inte alltid är helt självklar. Emellertidbör den kunna bedömas efter samma grundläggande synsätt som ligger bakom dennuvarande ordningen i fråga om de traditionella markbundna sändningarna, genometern eller genom tråd. Dess ledande princip kan sägas vara att det är den somligger bakom själva programmet som är ansvarig för att en utgivare utses. Ifråga om etersändningarna är det programföretaget eller, såvitt gällernärradion, den sammanslutning som avser att sända som skall utse utgivaren.Detta gäller oavsett att den tekniska distributionen av programmen genomradiosändning ombesörjs av . I fråga om lokala s. k. egensändningarenligt lagen om lokala kabelsändningar utses utgivaren av den som avser att bedrivaegensändningar. Därmed avses den som fått en hel kanal upplåten åt sig enligt 8§ lagen om lokala kabelsändningar och det s. k. lokala kabelsändarföretaget ifall då detta enligt lagens 15 § stäUt tid till förfogande för annan (prop.1984/85:208 s. 12-13). Det sistnämnda fallet kan ses som en av praktiska skälbetingad modifiering av huvudprincipen. Motsvarandesynsätt kan anläggas på satellitförmedlad programverk samhet. Det kan sägas även med tanke på fall då någon genom upplåtelse 122 fårtid hos ett programföretag för att distribuera sitt material. I sådana fall Prop. ärdet tänkbart att ingen av parterna har ett eget tillstånd till radiosändning utanatt i stället sändningstid och -kapacitet hyrs hos en tillståndshavare. Vem som i ett sådant fallär skyldig att utse utgivare skulle i och för sig kunnaavgöras genom grandlagstiftning på motsvarande sätt som i fråga om det fallet att ettlokalt kabelsändarföretag har ställt tid till förfogande för någon annan enligt 15§ lagen om lokala kabelsändningar. innebäraatt upplåtaren ålades att utse utgivaren. Ensådan ordning kan emellertid väcka betänkligheter när det gällersatellitförmedlade sändningar till en vid krets på ett annat sätt än i fråga omlokala egensändningar i trådnät. Det framstår därför som lämpligare att fråganavgörs efter omständigheterna av det inbördes förhållandet mellan parterna iupplåtelseavtalet. Frågan får då betydelse först om skyldigheten att utse enutgivare har försummats. Den avgörs då med ledning av allmänna straffrättsligaprinciper. Enviktig ledtråd för avgörandet kan komma att ges genom att det i vanlig lagföreskrivs skyldighet för den som skall bedriva sändningsverksamheten attanmäla sig för registrering hos en myndighet. En sådan skyldighet, som kanföreskrivas med stöd av 3 kap. 2 §, torde vara erforderlig för att Sverigeskall kunna åta sig de förpliktelser som följer med en anslutning till deneuropeiska konventionen om gränsöverskridande television. Kravenför behörighet att vara utgivare är desamma som för periodiska skrifter. Enligtandra stycket tredje meningen skall uppgift om vem som är utgivare varatillgänglig för allmänheten. Närmare bestämmelser om detta får enligt 4 §meddelas i vanlig lag. Bestämmelsenmotsvarar 5 kap. 3 § andra stycket TF. Paragrafentillåter att det i vanlig lag föreskrivs om hur utgivare skall utses m.m.Avfattningen medger att den som driver trådsändningsverksamhet åläggs att gesig till känna och låta anteckna sig i ett offentligt register. I andrameningen klargörs att utgivare av radio- och TV-program kan utses både förvarje program och för hela eller delar av sändningsverksamheten. Vilken ordningsom skall gälla bestäms i vanlig lag. Paragrafensaknar motsvarighet i YFU:s förslag. Den svarar närmast mot Enligt lagstiftningen omansvarighet för närradio och för lokala kabel- Prop. 1990/91:64 sändningarankommer det på den som bedriver sändningsverksamheten att utseställföreträdare för utgivaren. Lagrådet förordade i sitt yttrande attfrågan om vem som skall utse ställföreträdare överlämnas till reglering ivanlig lag. Eftersom ansvaret för yttrandefrihetsbrott avses återfalla påutgivaren om det inte kan utkrävas av ställföreträdaren (6 kap. 2 § andra stycket),har dock i 5 § angetts att ställföreträdaren utses av utgivaren s. 238, prop. 1948:230 s. 160). Förstastycket motsvarar första ledet av 5 kap. 12 § TF. Andra ansvarsbestämmelser avdet slag som återfinns i övriga delar av den paragrafen får enligt andrastycket meddelas i lag, eftersom de sanktionerar regler i sådan lag. Ifråga om de allmänna gmndema för denna paragraf hänvisas till den allmännamotiveringen, avsnitt 6.3. Bestämmelseninnebär att en utgivare inte alltid behöver utses för ljudupptagningar, menatt det tryckfrihetsrättsliga mönstret ändå följs genom att den ansvarige angespå förhand i lagen. Denna konstmktion motiverades lagrådsremiss(prop. 1986/87:151 s. 79-81). Kapitletmotsvarar 7 kap. TF. Iparagrafen anges, genom en hänvisning till motsvarande bestämmelser i 7 kap.TF, vad som skall anses som yttrandefrihetsbrott. Termen yttrandefrihetsbrottsvarar mot tryckfrihetsbrott. Även för yttrandefrihetsbrotten gäller ett kravpå dubbel täckning (jämför avsnitt 6.4). Ifråga om brottet olaga våldsskildring har brottskatalogen i 7 kap. 4 § TFkompletterats med de moment som är straffbara endast såvitt gäller röriigabilder, dvs. extrema våldsskildringar i fall de förekommer i TV-program eller ifilmer, videogram e. d. Paragrafeninnehåller en hänvisning till 7 kap. 2 § TF. vissabrott genom annonser o.d. eller i chiffrerade meddelanden faller 124 utanföryttrandefrihetsbrotten och att samma undantag från ensamansva- Prop.1990/91:64 ret i detta avseende som för tryckta skrifter skall gälla förframställningar i radioprogram, filmer m. m. Bestämmelsenmotsvarar 7 kap. 3 § TF. Förstastycket svarar mot 7 kap. 6 § första stycket TF. Andrastycket innehåller en hänvisning till den nya grandlagens kapitel om skadestånd(jämför första meningen i 7 kap. 6 § andra stycket TF). Tredjestycket ger domstol möjlighet att besluta att en fällande dom förärekränkningsbrott skall sändas i radio eller TV. Eftersom det ofta skulle varaalltför betungande för sändarföretaget att återge hela domen kan domstolenbegränsa åläggandet till att gälla ett sammandrag av domen. Det kan inte anseslämpligt att sändarföretaget självt skall göra ett sådant sammandrag. Det ärdärför rätten som skall göra detta. Bestämmelsen har en motsvarighet i 7 kap. 6§ andra stycket TF. Detsom sålunda föreskrivs i 7 kap. 6 § andra stycket TF kan ses som éninskränkning i utgivarens rätt att ensam bestämma över innehållet i enperiodisk skrift utan att det har kommit till något särskilt uttryck i lagtexten.På samma sätt kan skyldigheten att offentliggöra en fällande dom i radio ellerTV uppfattas som en begränsning i utgivarens bestämmanderätt. Den kan ocksåbetraktas som en begränsning av den självständighet som enligt 3 kap. 4 § skalltillkomma programföretag. Det har dock ansetts obehövligt att i lagtextensärskilt markera detta förhållande. Inte heller TF har någon sådan markering. Bestämmelsensvarar mot 1 kap. 4 § andra stycket TF. Bestämmelsensvarar mot 7 kap. 7 § TF. I fråga om sanktioner mot brottet olagavåldsskildring öppnar den dock genom andra meningen i första stycket vissasärskilda möjligheter. I sådana fall har företagsbot ansetts kunna vara en effektivsanktion (jämför prop. 1989/90:70 s. 46). Enligtandra stycket andra meningen skall ett beslut om konfiskering medföra att alla föremål som kan användas "uteslutande för mångfaldi gande" görs obrakbara för att framställa ytterligare exemplar. I 7 kap. 7§ andra stycket TF finns en exemplifiering på de föremål som där avses: "formar, stenar, stereotyper, plåtar och andra dylika uteslutande förtryck ningen av skriften använda materialier". 1 fråga om filmer och ljudupptag ningar motsvaras detta av t.ex. matriser och s.k. masterband. omfattas inte t.ex.inspelningsapparater, eftersom dessa kan användas Prop. 1990/91:64 även iandra sammanhang. nya gmndlagen anges att förstöring får ske av föremål som kan användassärskilt för mångfaldigande i stället för som i TF "uteslutande".Detta beror på att t. ex. band kan spelas av och användas på nytt och inte påsamma sätt som tryckplåtar o. d. är fixerade till innehållet. Avlagtexten framgår att färdiga exemplar av den film eller ljudupptagning somkonfiskationsbeslutet gäller och som är avsedda för spridning skall förstöras.Såvitt gäller de föremål som är till särskilt för att mångfaldigaframställningen är det däremot tillräckligt att de behandlas så att de inte kananvändas för att framställa ytterligare exemplar av upptagningen. Det öppnar enmöjlighet att använda föremålen, om det brottsliga avsnittet elimineras, t.ex.vid kopiering från ett masterband. En film eller en ljudupptagning sommångfaldigas och sprids efter en sådan åtgärd är att anse som en nyframställning. Kapitletmotsvarar 8 kap. TF. De två första paragraferna gäller ansvarigheten föryttrandefrihetsbrott i radioprogram och filmer. Bestämmelserna i 3 5 §§ avserljudupptagningar. Sjätte och sjunde paragraferna är gemensamma. Förstastycket innehåller regler om vem som i första hand ansvarar föryttrandefrihetsbrott i radio- och TV-program och filmer. Det är enligt förstastycket utgivaren (eller dennes ställföreträdare, om han beträffande ettradioprogram har inträtt i utgivarens ställe). I fråga om direktsända radio ochTV-program kan enligt andra stycket det i lag föreskrivas en ordning sommotsvarar 4 § andra stycket radioansvarighetslagen. Denna innebär att de somframträder i programmet själva får bära ansvaret för yttrandefrihetsbrott somde gör sig skyldiga till under föratsättning att detta har gjorts klart för demi förväg. Paragrafeninnehåller regler om det ansvar i andra hand som åvilar den sombedriver verksamhet i fråga om radio- och TV-program och filmer. Förstastycket överensstämmer i sak med YFU:s förslag (8 kap. 3 § YGL). Regeln i punkt3 innebär en avvikelse från mönstret i 8 kap. TF. Den får anses motiverad medhänsyn till att de medier som avses här kan begagnas under formei som gör detsvårare att spåra utgivaren än i fråga om periodiska tryckta skrifter. 1andra och tredje styckena finns bestämmelser om ställföreträdares ansvar och om spridaransvar. Ansvarigheten övergår inte på den som 126 sprideren film om endast en uppgift enligt 3 kap. 13 § om vem som har Prop.1990/91:64 framställt kopian fattas. I det fallet kan straff i stället ådömasspridaren enligt 3 kap. 13 § tredje stycket. Fjärdestycket har tillagts med anledning av att lagrådet yttrandeförordade en utvidgning av spridarens ansvar till att avse även fall där enutomlands framställd film utlämnas för spridning här av någon som själv harhemvist utomlands (20 kap. 3 § andra stycket i lagrådets lagtextförslag, prop.1986/87:151 s. 314). Beträffandede allmänna gmnderna för denna paragraf hänvisas till den allmännamotiveringen, avsnitt 7.3. Omen utgivare för en ljudupptagning utses för skens skull eller om uppgift omhans namn inte hålls tillgänglig bör samma regler gälla som i motsvarande falli fråga om övriga uttrycksformer. Detsamma gäller om en utgivare har utsettsmen han inte längre var behörig när framställningen offentliggjordes eller hansuppdrag hade upphört. Ansvaret bör alltså falla på den som har utsettutgivaren. Att låta upphovsmannen eller den utövande konstnären bära ansvaretskulle inte vara rimligt, eftersom de kan ha medverkat till utgåvan i förlitanpå att ansvaret skulle falla på utgivaren. Inte heller bör i de angivna fallenansvaret läggas på den som sprider ljudupptagningen, eftersom denne bör kunnata fasta på uppgiften att en utgivare har utsetts. Fördet fall utgivarens namn inte har tillkännagetts enligt 4 kap. 2 § andrastycket kunde övervägas att låta ansvaret falla på spridaren. Emellertid kan idenna situation upphovsmannen och den som framträder i upptagningen ha gått medpå att låta sina namn framgå av upptagningen. Då kan spridaren förledas tro attansvaret faller på dem, trots att det enligt vad som anförts inte rimligenbör göra det. Följaktligen bör den vara ansvarig som har utsett en utgivareäven då utgivarens namn inte har angivits. Det finns inte anledning att befaraatt det i praktiken vanligen skulle möta några hinder att under en rättegång nåfram till ett klariäggan-de av frågan om vem som bär ansvaret i en situation avdet slag som har berörts. Andra stycket har utformats i enlighet med detanförda. Iparagrafen finns föreskrifter om förstahandsansvaret i fråga om ljudupp tagningar som varken har eller skall ha utgivare. Ansvaret vilar enligt första stycket på upphovsmannen till det som framförs och på den som framträder i upptagningen. En fömtsättning för att de skall vara ansvariga är att de är att betrakta som gärningsmän i allmänt straffrättslig mening. Den som enligt straffrättsliga principer skulle vara att bedöma som anstif tare eller medhjälpare är alltså inte ansvarig enligt detta lagmm. Genom att ange ensamansvaret på detta sätt utesluter gmndlagen t. ex. en ackom- 127 panjerandeorkester från ansvarigheten, när det brottsliga består i en Prop.1990/91:64 sångtextför vilken författaren och sångaren blir ansvariga. förutsättningär att uppgift om upphovsmannen och t.ex. den utövande konstnären lämnas i överensstämmelsemed 2 kap. 2 § andra stycket. Paragrafenslydelse har avfattats med ledning av vad lagrådet har anfört (kommentaren till 25 kap.5 § i lagrådets förslag till lagtext, se prop. 1986/87:151s. Paragrafeninnehåller vidare i andra stycket regler om andrahandsansva-ret för sådanaljudupptagningar som avses i första stycket. Om den eller de som i första handskulle bära ansvaret, dvs. upphovsmannen och den utövande konstnären, inte kangöras ansvariga enligt första stycket eller om de hade avlidit innanframställningen lämnades ut för spridning, skall ansvaret i stället falla påden som har låtit framställa upptagningen, dvs. den som driver den verksamhet ivilken utgivningen sker. Andrahandsan-svaret inträder också på samma sätt som ifråga om framställningar för vilka en utgivare skolat ansvara, omförstahandsansvaret inte kan utkrävas därför att den ansvarige inte är bosatt iSverige och inte heller kan påträffas här under rättegången. Paragrafenanger den tredje nivån i ansvarskedjan för ljudupptagningar, dvs. det ansvarsom vilar på spridaren. Regleringen motsvarar 8 kap. 4 och 9 §§ TF. Enligtreglerna om ansvarighet för ljudupptagningar faller dock ansvaret aldrig påframställaren, om denne är en annan än den som bedriver verksamheten förspridning av upptagningen till allmänheten. Ansvaret faller följaktligen alltiddirekt på spridaren, om en ljudupptagning utan vare sig känd utgivare elleransvarig upphovsman eller utövande konstnär sprids till allmänheten ochansvaret inte kan utkrävas av den som har låtit framställa upptagningen. Detansvar som enligt 8 kap. 3 § TF kan utkrävas av en tryckare har alltså intenågon motsvarighet här. Detta kan inte anses vara någon olägenhet. Det som fråneffektivitetssynpunkt är viktigt i detta sammanhang torde vara att man kanvända sig mot den som sprider upptagningar som har ett straffbart innehåll. Bestämmelsensvarar mot 8 kap. 11 § TF. Bestämmelsensvarar mot 8 kap. 12 § TF. Om tillsyn, åtal och särskilda tvångsmedel Kapitletmotsvarar 9 och 10 kap. TF. 128 TF om tillsyn och åtal skall tillämpas också på de uttrycksformer somförs in under den nya grundlagen. Dentid inom vilken åtal skall vara väckt i mål om ansvar för program som säntsgenom etern eller genom tråd är liksom . Närdet gäller filmer och ljudupptagningar är preskriptionstiden i enlighet medYFU:s förslag . Det är som enligt 9 kap. 3 § TF gäller förtryckta skrifter som inte är periodiska. Efter den tiden skall det alltså ståklart att en viss upptagning kan spridas utan risk för åtal eller andraingripanden. Medtanke främst på olaga våldsskildring och barnpornografibrott är dock en visssärreglering påkallad för filmer och videogram. Med en så förhållandevis korttid för åtalspreskription som kan det inte uteslutas att filmer medsådant innehåll som nämnts offentliggörs under former som väcker fögauppmärksamhet och att spridning i större skala vidtar först när straff intelängre kan ådömas. För att hindra en sådan utveckling har öppnats en möjlighetatt genom vanlig lag föreskriva att utlämnande för spridning vid tillämpning avdenna paragraf inte skall anses ha skett förrän filmen har lämnats till registreringhos en myndighet. En bestämmelse om skyldighet att lämna pliktexemplar avvideogram och vissa uppgifter om videogrammet omgående när videogrammet hargjorts tillgängligt för allmänheten finns i lagen (1978:487) om pliktexemplarav skrifter och ljud- och bildupptagningar. Såsom framhölls i motiven tillbestämmelsen (prop. 1989/90:70) skulle registreringen av pliktexemplaren bl.a.tjäna till att ge kontroll över vad som spritts i riket. Om preskriptionstideninte börjar löpa förrän denna leveransplikt fullgjorts är det sörjt för att detfinns reella möjligheter att ingripa mot otillåtna skildringar innan ansvarethar preskriberats. Genomhänvisningen till allmän lag beträffande tiden för väckande av talan i fråga omolaga våldsskildring och barnpornografibrott uppnås vidare att brottsbalkensregler om preskription av förverkandetalan blir tillämpliga. Konfiskation kan ienlighet härmed beslutas på talan som delgetts från brottet även omåtal inte kan väckas därför att någon ansvarig inte längre finns i livet (36kap. 14 § ). Demedel som grundlagen alltså ställer till förfogande för att motverkaspekulativa våldsskildringar och barnpornografi i film bör härigenom kunna blieffektiva. av bör rimligen de filmer som inte kan tolererasha hunnit uppmärksammas och föranleda ingripanden, i vart fall genomkonfiskation. I den mån spridningen av kopior fortsätter efter ett beslut omkonfiskation är det straffbart enligt 3 kap. 13 § fjärde stycket. Det bör ocksåhållas i minnet att den som driver utgivningsverksamheten inte kan undgåansvaret för innehållet i filmen genom att utse en bulvan som utgivare (6 kap.2 §). Avsikten är att utvecklingen på området emellertid även i fortsättningenskall följas uppmärksamt. På det sätt paragrafen avfattats kan en eventuellföriängning av preskriptionstiden göras utan grundlagsändring. 9 1990/91. Reglemai denna paragraf om konfiskation berör endast ljudupptagningar och upptagningarav rörliga bilder. De gäller således inte program, vare sig de sänds med ellerutan hjälp av tråd. Upptagningar hos sändarföretag kan inte bli föremål förtvångsmedelsanvändning enligt denna bestämmelse, om de inte är avsedda förspridning på annat sätt än genom sändning. Paragrafen motsvarar 9 kap. 5 § TF. Paragrafenhänvisar i stort sett till 10 kap. TF. I andra och tredje styckena görs dockvissa nödvändiga modifikationer i förhållande till reglerna om trycktaskrifter. 1 andra stycket nämns inte beslag av band, eftersom den termenanvänds beträffande tryckta skrifter i 10 kap. 6 § TF och där givetvis avsernågot annat än vad som i fråga om ljudupptagningar eller upptagningar avrörliga bilder skulle kunna åsyftas med uttrycket. Även termen nummer, somanvänds i TF, är mindre lämplig att använda här eftersom dess huvudsakligabetydelseområde torde ha avseende endast på tryckta skrifter.