prop · GE0317 · 1990-12-31 00:00:00 — Jaganser att del är ett väsentligt intresse för konsumenterna atl de inom rimligtavstånd har tillgång till inköpsslällen för sådana varor .som behövs för dendagliga försörjningen, främst livsmedel, kläder och skor. Kostnaderna förinköp av dessa varor utgör tillsammans med boendekostnaderna de tyngstaposterna i normalhushållens budget. De flesta andra varugrupper har merkaraktären av sällanköpsvaror och säljs i allmänhet genom ett mer specialiseratoch glest buliksnät. Deras betydelse för olika konsumentgrupper är mycket svåratt bedöma inom ramen för elt lillståndssystem. Jag tror därför att enreglering som avser andra varugrupper än livsmedel, kläder och skor skulle bli schablonartadoch riskera att mer värna om strukturen inom vissa branscher än omkonsumenternas intressen. Detta skulle också kunna innebära atl konkurrensenutan tillräckliga skäl hämmas, vilket som jag tidigare anfört inte gagnarkonsumenterna. SPKframhåller betydelsen av övriga dagligvaror och påpekar att försäljningen avdessa varor spelar en inte oväsentlig roll för en butiks försörjning. Attutvidga tillämpningsområdet, vilket SPK i och för sig inle förordar, till attavse "övriga dagligvaror" såsom pappers-, toalett- och rengöringsartiklar,torde föra med sig svåra gränsdragningsproblem och en alltför omfattande ochkrånglig reglering. Genom att låta de nya bestämmelserna bli tillämpliga pålivsmedel kommer i vart fall mellan av dagligvarorna att bliomfattade. Medlivsmedel avses en mängd olika varor. Jag är medveten om atl alla dessa varorinte spelar lika stor roll för konsumenternas grundläggande varuförsörjning. Enordning med detaljerade undantag för vissa varor som saknar egentlig betydelsei sammanhanget anser jag bör undvikas. I stället måste den omständigheten atten viss vara inte spelar någon större roll från varuförsörjningssynpunkt fåbetydelse vid tillståndsgivningen. Däremot är försäljning av sådana livsmedelsom är avsedda för förtäring på stället, t.ex. varm korv, hamburgare, glass ochtraditionella kioskvaror, enligt min mening av sådan karaktär att de lämpligenbör lämnas utanför en reglering. Dåman har att överväga vilka försäljningsformer som bör omfattas, är det viktigtatt se till dessas betydelse från vamförsörjningssynpunkl. Det är nämligen inlealla former av tillfällig försäljning som är av den arten att de kan väntasstöra vamförsörjningen på en ort. En reglering bör därför inte avse tillfällighandel i allmänhet, utan i stället inriktas på sådan försäljning som är avbetydelse i sammanhanget. Fleratyper av den tillfälliga handel som regleras av lagen om tillfällig handel har knappast någon större betydelse från varuförsörjnings synpunkt, t. ex. utomhusförsäljningar från stånd och liknande liksom enklare former av kringföringshandel. Detsamma torde gälla för försälj ning som sker i samband med olika arrangemang, t. ex. marknader och mässor, även om de är av relativt betydande omfattning. Inte heller torghandeln är normalt av beskaffenhet att kunna konkurrera ut fasta 23 Torghandeln pågårrelativt regelbundet på samma plats och fullgör Prop. 1990/91:17 på så sättockså en mer fast servicefunktion. Genom att kommunen själv avgör om den villupplåta område till allmän försäljningsplats har den också möjlighet atl styratorghandeln. Dentyp av försäljning som har någon egentlig betydelse från varuförsörjningssynpunkttorde, såsom utredningen också har funnit, främst vara tillfällig försäljning ilokaler och försäljning från fordon. Del är genom dessa försäljningsformer som etlmer betydande varusortiment kan distribueras till konsumenterna. I praktikentorde det vara fråga om utförsäljningar av kläder och skor i tillfälligt hyrdalokaler och ambulerande försäljning från fordon när det gäller livsmedel. Detär här vanligtvis fråga om vambussar. Jagvill i della sammanhang åter framhålla den nya regleringens syfte, nämligen atlfrämja konsumenternas långsiktiga intresse av tillgången till en godkommersiell service med viktiga basvaror. Jag föreslår ingen ändring igällande ordning när det gäller sådana tillståndskrav för torg- och gatuhandelsom syftar lill alt kontrollera den tillfälliga handeln från ord-ningssynpunkl.Kommunerna bör alltså även själva ha rätt att avgöra huruvidatorghandel skall få äga rum i kommunen. Likaså bör reglerna i allmännaordningsstadgan om polismyndighetens tillståndsprövning vad avser försäljningpå allmänna platser från stånd och liknande beslå. Dennuvarande ordningen innebär ofta alt näringsidkaren måste söka mer än etttillstånd för atl bedriva tillfällig handel. Om en näringsidkare exempelvisönskar bedriva tillfällig handel på en allmän plats som inte är lorgplats ärhan tvungen all dels ansöka om tillstånd hos polismyndigheten enligl allmänna ordningssladgan,dels ansöka om tillstånd hos enligl lagen om tillfällig handel.Även om de båda lagarna har olika syften framstår det dubbla lillslåndskravetsom onödigt byråkratiskt. En av tankarna bakom en reform av lagstiftningen förden tillfälliga handeln är atl så långt det är möjligt komma ifrån det i vissafall dubbla lillslåndskravet och förenkla tillståndsgivningen. Del är därföräven av denna anledning angeläget alt begränsa de försäljningsformer somtillståndsregleringen bör bli tillämplig på. Detförekommer att näringsidkare med fast driftställe också bedriver tillfällig försäljning från varuhussar e. d.. Liksom när det gäller den tillfäl liga handeln i allmänhet är sådan handel ofta ett bra komplement till den fasta handeln. Denna typ av handel kan dock utgöra ett väl så allvarligt hot mot viss fast handel som annan tillfällig handel. Antag att en livsmedels handlare i centralorten i en glesbygdskommun beslutar sig för att åka runt med en vambuss i de mer glest befolkade områdena i kommunen. Denna konkurrens kan få samma följder för de små livsmedelsbutikerna som en kringresande buss från en annan kommun. Konsumenterna i de glesbefol kade områdena är inte garanterade atl vambussen regelbundet återkom- 24 Jag anser därför inte all det finns tillräckliga skäl atl göra Prop. 1990/91:17 undanlag för näringsidkare med fast driftställe i kommunen.Samtliga näringsidkare bör därför omfattas av de nya bestämmelserna. Mittförslag: Regeringen skall meddela föreskrifter om krav på tillstånd förtillfällig försäljning. Vidare skall regeringen kunna överlåta åt en kommun atlmeddela sådana föreskrifter. Frågor omtillstånd skall prövas av den kommunala nämnd som kommunfullmäktige bestämmer.Tillstånd skall lämnas, om försäljningen inte kan väntas medföra någonstörning av betydelse för varuförsörjningen inom området. Utredningensförslag: Utredningen föreslår alt beslut om lillståndskrav efter regeringensbemyndigande skall fallas av efter framställan från den berördakommunen. 1 övrigt överensstämmer utredningens förslag med mitt (betänkandet s.198). Remissinstanserna:Majoriteten av remissinstanserna har inte haft något atl invända motutredningens förslag. Några, bl.a. ochKöpmannaförbundet, föreslår dock att kommunen själv bör få besluta om införandeav lillståndskrav. Skälen för mitt förslag:Kommunerna har det lokala ansvaret för varuförsörjningen. Detta harkommit till uttryck bl. a. genom atl ett stort antal kommuner har utarbetat s.k. varuförsörjningsplaner. Kommunerna har vidare betydande beslutsfunktioneroch möjligheter när det gäller att styra såväl den fasta handeln som visstillfällighetshandel. Sålunda har kommunerna enligl (1987:10, ändrad : 1049) vittgående befogenheter och möjligheter atli detalj reglera hur byggnader skall användas. Härigenom har kommunema storamöjligheter att styra den fasta handelns villkor. Slutligen ligger det inomkommunernas beslutanderätt att upplåta torgplatser. Avstår kommunerna härifrånkan varuutbudet begränsas. I en bred majoritet avlandets kommuner har s. k. varuförsörjningsplaner antagits. Dessa planerbygger bl.a. på konsumlionsunderlag samt butikernas antal, lokalisering ochomsättning. 1 planerna anges målen med dessa och hur dessa mål skall uppnås.Genom att ge kommunerna en möjlighet att ingripa med åtgärder i de falltillfällig handel kan väntas utgöra etl hot mot varuförsörjningen kompletterasdessa planer med ett effektivt instrument. Dessa omständigheter talarför att låta kommunerna själva, efter bemyndigande från regeringen, få avgöraom ett krav på tillstånd skall införas i kommunen. En sådan reglering skulleockså ligga bäst i linje med det kommunala ansvaret på varuförsörjningsområdetoch den kommunala kompetensen enligt samt allmännaordningsstadgan. Enordning som lägger ansvaret på kommunerna ligger också i linje med densträvan som finns alt så långt som möjligt decentralisera och delegera beslutfattandetill lokal nivå. Utgångspunkten måste vara att de som är verksamma ute ikommunerna bäst känner lill den lokala situationen och därför också är bästskickade att bedöma de nu aktuella frågorna. Detfinns enligt min mening inte någon anledning att befara att kommunerna skulleanvända denna befogenhet till att besluta om olämpliga inskränkningar ikonkurrensen. Jag fömtsätter att kommunerna vid bedömningen av omtillståndskrav skall införas noga beaktar värdet för kommuninvånarna av en frikonkurrens i handeln. Jag anser alltså attövervägande skäl talar för att låta kommunerna själva få besluta i frågan humvidatillståndskrav skall införas i kommunen. Av konstitutionella skäl måstekommunernas rätt att meddela föreskrifter härom ske med stöd av regeringsbemyndigande(8 kap. 11 § regeringsformen). Statens inflytande över beslut om att införatillståndskrav bör begränsas till besvärsförfarandet. Tillståndsgivningen böranförtros ål kommunen. Om del finns en konsumentnämnd i kommunen kan det varalämpligt att låta den ansvara för tillståndsgivningen. Det bör dock ankomma påkommunen själv att avgöra vilken nämnd som skall ansvara för dessa frågor. Tillstånd bör lämnas ialla de fall där det med tillståndskravet motiverade skyddsintresset intehotas. Jag vill i detta sammanhang framhålla vikten av att den tillståndsgivandekommunala nämnden har ett tillfredsställande beslutsunderlag när den skallpröva ett ärende. Till stor del överensstämmer denna prövning med den somkommunfullmäktige skall göra då den överväger införande av tillståndskrav.Skillnaden är att fullmäktige har att göra en abstrakt prognos, medan denaktuella kommunala nämnden skall göra en konkret bedömning av en viss bestämdtillfällig försäljning. Mitt förslag:Marknadskungörelsen upphävs. I stället skall marknader och mässor regleras påsamma sätt som offentliga tillställningar i allmänna ordningsstadgan. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (betänkandet s. 227 10. Remissinstanserna: Allaremissinstanser utom en har tillstyrkt utredningens förslag eller inte haft någolatt erinra mot det. Skälen för mitt förslag: Enligtmarknadskungörelsen är det som beslutar om tillstånd atl hållamarknad. bestämmer också för vaije marknad under vilkadagar den får hållas. Enligt utredningen harskilda länsstyrelser definierat begreppet marknad olika. Del har fört med sig atlliknande arrangemang har kommit att bedömas enligt olika regler beroende på vari landet tillstånd har sökts. Sålunda har sådana arrangemang i vissa fallbedömts som marknader på vilkamarknadskungörelsen är tillämplig, medan andra har bedömts som Prop.1990/91: 17 offentliga tillställningar på vilka allmänna ordningssladgan hartillämpats. Tillståndsprövningen görs i båda fallen från ordningssynpunkt. Dennuvarande ordningen är enligt min mening otillfredsställande. Regelsystemet börgöras klarare och enklare så atl man över hela landet får en så enhetligrättstillämpning som möjligt. Detta bör ske genom att marknader och därmedlikartade arrangemang regleras exklusivt i en enda författning. Ilikhet med utredningen och i princip samtliga remissinstanser anser jag allmarknader bör betraktas som offentliga tillställningar och regleras i allmännaordningsstadgan. Att själva marknadema - och inte bara som marknadsnöjen (9§ allmänna ordningsstadgan) blir att anse som offentliga tillställningar,överensstämmer också med ordningsstadgeutredningens förslag (SOU 1985:24 s.345), som i denna del inle har mött någon kritik vid remissbehandlingen av detbetänkandet. 1praktiken har mässor regelmässigt kommit att anses som offentligatillställningar. Enligt min mening bör även della komma till klart uttryck. Allmännaordningsstadgan bör alltså ändras på så sätt att som offentlig tillställningbetraktas livolinöjen, marknad och mässa i stället för som tivoli- ochmarknadsnöjen. Enligtallmänna ordningsstadgan är samtliga offentliga tillställningar som anordnasutomhus tillståndspliktiga, medan offentliga tillställningar som arrangerasinomhus som huvudregel endast är anmälningsplikliga. Därför bor utomhusmarknadervara tillståndspliktiga enligt 12 § allmänna ordningsstadgan, medan inomhusmarknaderlämpligen bör vara anmälningspliktiga enligt 13 § samma stadga. De nya bestämmelsernas förhållande till Förnärvarande finns ett direktiv (75/369) inom EG som rör näringsrättsligreglering av tillfällig försäljningsverksamhet. Direktivet är tillämpligt på olikaformer av tillfällig handel, t. ex. gatuhandel, torghandel, kringföringsförsäljningm. m. Direktivet hänvisar inledningsvis lill artiklar som angeratt all särbehandling som gmndar sig på nationalitet inte är tillåten när detgäller etablering och utförande av tjänster. Utredningenhar funnit att direktivet inte innebär något hinder mot att ett enskiltmedlemsland har en nationell lagstiftning om tillfällig handel, underförutsättning att den inte medför särbehandling av andra medlemsländersmedborgare. Enligt mitt förslag till nya bestämmelser om tillståndskrav förviss tillfällig försäljning görs ingen skillnad mellan svenska och utländskamedborgare. Den nya regleringen strider alltså inle mot på området. Mittförslag till nya bestämmelser på den tillfälliga handelns område innebär enbetydande avreglering. Samhällets kostnader för tillståndsgivning och kontrollkommer därför sammantaget alt minska. Vissa kostnads-förskjutningar kan dockäga mm på enstaka punkter. Mittförslag: De nya beslämmelserna om tillfällighelsförsäljaresinformationsskyldighet och den framtida regleringen angående tillstånd förviss tillfällighetsförsäljning ges i en gemensam lag som ersätter lagen omtillfällig handel. Utredningensförslag: Bestämmelser om tillfällighetsförsäljares informationsskyldighet tasin i en särskild lag. Regleringen angående tillstånd för visstillfällighetsförsäljning ges också i en särskild lag (betänkandet, s. 191 ffoch 223). Remissinstanserna:En bred majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag ellerhar inget att erinra mot det. i anser att de nyareglerna om informationsskyldighet bör tas in i den nya tillståndslagen. Lagrådet:De nya bestämmelserna om tillfällighetsförsäljares informationsskyldighet ochden framtida regleringen angående tillstånd för viss tillfällighetsförsäljningges i en gemensam lag. Skälen för mittförslag: I lagrådsremissen föreslog jag en lagteknisk lösning i enlighet medutredningens förslag. Lagrådet anser emellertid att det är oegenlligl all delaupp bestämmelserna om informationsskyldighet och tillståndsreglema på tvåskilda lagar. Att reglema om tillstånd skall ha en mer begränsad räckvidd änreglerna om informationsskyldighet är enligt lagrådet inte ett bärande skäl fören uppdelning på två skilda lagar. Enligt lagrådet finns det också anledningatt ange tillämpningsområdet för de båda regelverken på samma sätt. Jag godtarlagrådets ståndpunkt och föreslår alltså att reglema om informationsskyldighetoch tillstånd ges i en gemensam lag som ersätter den nuvarande lagen omtillfällig handel. På lagrådets inrådan föreslår jag att den nya lagen ges mbriken"Lag om tillfällig försäljning". Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1.lag om tillfällig försäljning, 2.lag om upphävande av kungörelsen(1941:206) med vissa bestämmelser angående marknader, 3. lagomändring i allmänna ordningsstadgan (1956:617). Förslaget under 3 har upprättats efter samråd med justitieministem. 5 Specialmotivering Prop. 5.1 Förslaget till lag om tillfällig försäljning 1§ Denna lag gäller när en näringsidkare yrkesmässigt säljer varor till konsumenter.Den skall dock inte tillämpas vid försäljning som bedrivs stadigvarande frånett fast tillverknings- eller försäljningsställe eller i omedelbar anslutningtill näringsidkarens fasta tillverknings- eller försäljningsställe. Jfr§ 1 i lagrådsremissens lagförslag 1. De försäljningsformer som las upp där harpå förslag av lagrådet angetts kortfattat så som framgår av förevarandeparagraf, vilken anger ett tillämpningsområde som är gemensamt för lagens bådahuvudpunkter om informationsskyldighet och föreskrifter om tillståndskrav.Paragrafen skiljer sig endast redaktionellt från lagrådels förslag. Reglemaom informationsskyldighet gäller i princip fullt ut inom lagens tillämpningsområde.Möjlighetema att meddela föreskrifterom tillståndskrav enligt lagen är dockmer begränsade än vad tillämpningsområdet anger. När det gäller reglema omtillståndskrav kan paragrafen sägas ställa upp ett yttre tillämpningsområde medinnebörden att försäljningsformer som inte faller inom tillämpningsområdetöverhuvudtaget inte kan komma i fråga för tillståndskrav. Lagenär tillämplig på all s.k. tillfällighetshandel, oavsett om den bedrivs ilokaler eller liknande utrymmen som utnyttjas vid enstaka tillfällen eller förkortare tid, från försäljningsstånd, fordon eller andra anordningar som harställts upp utomhus eller genom kringföring. Till skillnad från lagen om tillfällighandel är den nya lagen alltså tillämplig även i fråga om torghandel,marknadshandel samt handel som sker på mässa och liknande. Lagengäller inte vid ulomhusförsäljning som en näringsidkare för egen räkning ordnarpå eller i omedelbar anslutning till sitt fasta tillverknings-ellerförsäljningsställe. Genom ordet "stadigvarande" undviks missförståndetatt återkommande tillfälliga försäljningar från ett och samma "fasta"ställe exempelvis torgförsäljning som under en längre lid bedrivs på sammatorgplats skulle vara undantagna från lagens tilllämpnings-område. Lagenär tillämplig på yrkesmässig försäljning från näringsidkare till konsumenter. Begreppet näringsidkare har här samma vidsträckta bety delse som i annan konsumenträttslig lagstiftning, t. ex. marknadsförings lagen (prop. 1970:57 s. 90). Med näringsidkare förstås var och en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, både fysiska och juri diska personer. Därvid krävs inte att verksamheten drivs i privaträttslig form eller i vinstsyfte. För att näringsidkaren skall anses yrkesmässigt bedriva viss verksamhet krävs att verksamheten har en viss omfattning och varaktighet. Verksamheten behöver dock inte vara vederbörandes huvud sysselsättning. Om en person på sin fritid regelbundet sysslar med försälj ningsverksamhet är han ändå att anse som näringsidkare. Om en ideell förening väljer att främja sitt syfte genom att driva näringsverksamhet är 29 denockså all anse som näringsidkare och omfattas således av lagen. Prop.1990/91: 17 Lagrådet har i sitt yttrande närmare belyst vissa frågor i sambandmed näringsidkarbegreppet. Närdel i lagen talas om försäljning av näringsidkare måste, som lagrådet framhållit,ulan särskilt förtydligande också det fallet all själva försäljningen handhasav någon annan än näringsidkaren själv omfattas. Den förtydligande bestämmelsenhärom i lagrådsremissen (2 § i förslag I) har därförpå förslag av lagrådet fått utgå. 2 §Vid försäljning som omfattas av denna lag skall genom en väl synlig skylt eller på någol annat verksamt sätt lämnas upplysning om näringsid karens namn, postadress och telefonnummer. Omdet pris som konsumenten sammanlagt skall betala överstiger , skallinformationen dessutom lämnas skriftligen lill konsumenten. Dennaparagraf gäller inte vid sådan försäljning som omfattas av hemförsäljningslagen(1981:1361). Fråganom informationsskyldighet har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.2.1 och 3.2.2). Paragrafenhar i förhållande till 3 § i lagrådsremissens lagförslag 1 omformulerats, iallt väsentligt enligt lagrådets förslag. Det är självfallet så, att det ärnäringsidkarens förhållanden som informationen skall avse. Enligtparagrafen skall informationen lämnas genom en särskih uppsatt skylt eller pånågot annat verksamt sätt, Etl sådanl sätt kan t, ex, vara att ha textenförtryckt på etl fordon. Om informationen skall lämnas skriftligen tillkonsumenten kan detta enklast göras genom att uppgifterna finns på kvittoneller förtryckta kort. Föratt näringsidkaren skall vara tvungen att lämna även skriftlig informationtill konsumenten skall del sammanlagda pris som konsumenten skall betalaöverstiga . Någon hänsyn skall alltså inte tas lill värdet av deenskilda varorna, 1 sakens natur ligger att handlingen skall överlämnas lillkonsumenten i samband med köpet. Detbör observeras att kravet på information genom skyll eller liknande alltidgäller. Att informationen lämnas skriftligen när så krävs gör alltså inteinformation enligt första stycket obehövlig. Informationsskyldighetenenligt paragrafen gäller i princip för all tillfällighetshandel i enlighet medlagens tillämpningsområde. Det enda undantaget framgår av tredje slycket. Isyfte att undvika dubbelreglering sägs där att paragrafen inte gäller vid sådanförsäljning som omfattas av hemförsäljningslagen. Denna tillämpas vid s.k.hemförsäljning om det pris konsumenten skall betala överstiger 300 kronor.Paragrafen kommer alltså att vara tillämplig vid sådan hemförsäljning därpriset understiger det nämnda beloppet. 3 § Om det behövs medhänsyn till vamförsörjningen i ett område, får regeringen i en förordningföreskriva att försäljning i området av kläder, 30 skoreller sådana livsmedel som inle är avsedda för förtäring på stället får Prop.1990/91:17 ske bara efter särskilt tillstånd av den kommun där området ligger.Sådana föreskrifter skall begränsas på sätt som framgår av 5 §, Regeringenfår överiåta åt kommunerna alt meddela föreskrifter som avses i första stycket, allmänna motiveringen har frågan om tillståndskrav behandlats i avsnitt3,3,1, omfattningen av regleringen i avsnitt 3,3,2 och frågan om beslutandeorgan i avsnitt 3,3,3, Paragrafenhar med en redaktionell avvikelse utformats enligt lagrådets förslag (jfr 3 § ilagrådsremissens lagförslag 2), Möjligheternaatt införa tillståndskrav för vissa geografiska områden är starkt begränsadbeträffande såväl varuslag som försäljningsformer och får inte förestavas avandra skäl än konsumenternas långsikliga intresse av tillgång till en godkommersiell service. Detbör inte vara möjligt att införa elt tillståndskrav för atl varuförsörjningenhotas av vilken anledning som helst. Hotet måste komma från någon sådantillfällig försäljning som avses i lagen. Dessutom får tillståndskrav införasendast med avseende på den eller de hotade varugmpperna, nämligen livsmedel,kläder eller skor. Om försörjningen av en varugrupp skulle hotas bör det intevara möjligt att införa tillståndskrav för försäljning av andra varor somavses i lagen, Etltillståndskrav skall kunna införas om den tillfälliga försäljningen kan väntasstöra varuförsörjningen. Någon störning behöver alltså inte ha uppkommit föratt ett tillståndskrav skall få införas. Enrad olika faktorer måste beaktas då man överväger elt tillståndskrav. Självfalletmåste det aktuella områdets butiksbestånd beaktas, liksom dessa butikersmöjligheter att klara av en konkurrens från sådan försäljning som avses ilagen. Vinstmarginalerna för butikerna i området bör undersökas. Säljs ettbrett varuutbud från butikerna, kan det lyda på att de skulle kunna klara av enkonkurrens. Om det däremot bara säljs elt fåtal varusorter i butiken, är denkanske mycket känslig för konkurrens från handel med just sådana varor. Men delär framför allt viktigt atl undersöka konsumenteras behov av butiken ellerbutikerna. Är butikerna de enda inom ett stort område eller finns fler inomrimligt avstånd? Hur är kollektivtrafik och färdtjänst organiserad?