prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Jagdelar socialberedningens uppfattning att uttrycket sluten vård inte böranvändas i en ny psykiatrisk tvångsvårdslagstiftning med hänsyn tillmöjligheterna till missförstånd om innebörden. Jag anser dock inte heller attdet av beredningen föreslagna uttrycket vård dygnet mnt kan användas somersättning för sluten vård. Begreppet sluten vård ger för övrigt intetillfredsställande precisering. Jag bedömer det möjligt att i samband medbeskrivning av tvångsvårdsfömtsättningaraa och i övrigt i den nya lagstiftningenundvika att använda slutenvårdsbegreppet eller någon direkt motsvarighet tilldetta. Den fömtsättning för tvångsvård som gäller vårdbehovet har ilagförslaget beskrivits så att patientens behov av psykiatrisk vård skall varaoundgängligt och så uttalat att det inte kan tillgodoses på annat sätt än genomatt patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för heldygnsvård. Innebördenav detta berörs i kommentaren till 3 §. Isamband med tillkomsten av HSL slopades en särskild definition av begreppet sjukhus som förekom i äldre sjukvårdslagstiftning. Avsikten var emellertid inte att göra någon saklig ändring av betydelsen jämfört med tidigare. Kravet i HSL på att det skall finnas sjukhus för hälso- och sjukvård som kräver intagning på en vårdinrättning innebär ett kvalitets- och resurskrav på huvudmännen för hälso- och sjukvården. Enligt HSL kan i och för sig varje vårdinrättning benämnas sjukhus. Emellertid är sjukhus i praktiken i flertalet fall en vårdinrättning som har en högre grad 234 avallsidighet och specialisering än andra vårdinrättningar, t.ex. de fömt- Prop. 1990/91:58 varande sjukhemmen. Beredningen har med hänsyn härtill valtatt i sitt Bilaga 1 lagförslag använda sig av ordet sjukhus i syfte attmarkera vikten av att sådan allsidighet och specialisering finns att tillgå vidpsykiatrisk tvångsvård. Föregen del anser jag inte att det finns underlag i detta lagstiftningsärende attändra den gmndläggande terminologin i HSL. Enligt mitt förslag skall tvångsvårdenligt den nya lagen få ske på sjukvårdsinrättning som drivs av enlandstingskommun eller en kommun som inte ingår i en landstingskommun. Detallmänt gällande kravet på en god hälso- och sjukvård enligt HSL innebär att psykiatriskinstitutionsvård av det slag som aktualiseras vid allvarliga psykiskastörningar måste bedrivas på en sådan inrättning som faller underhittillsvarande sjukhusbegrepp. Med hänsyn till att det regelmässigt är frågaom att tillgodose kvalificerade vårdbehov följer också att det måste finnasresurser som möjliggör såväl bredd som specialisering i vårdinsatserna. Av skälsom har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.1) bedömer jag attnärmare reglering av de sjukvårdsinrättningar där tvångsvård får bedrivas intelämpligen bör ges. Ordet sjukhus har därför inte kommit till användning ilagtexten. Ordetklinik förekommer inte i HSL. Klinikbegreppet har inte heller använts i den nyalagstiftningen för att definiera någon funktion. En annan sak är attklinikbegreppet lever kvar inom hälso- och sjukvården i administrativthänseende. Det har emellertid inte någon omedelbar koppling till den medicinskaverksamhet på ett sjukhus som enligt 14 § HSL i dess ännu gällande lydelseskall ledas av en läkare med benämningen överläkare. Fråganom utformningen av ledningen av den egentliga vårdverksamheten inom denoffentliga hälso- och sjukvården har behandlats av riksdagenpå gmndval av prop. 1989/90:81 om ledningsansvaret inom den offentliga hälso-och sjukvården. Därvid har beslutats om ändring i 14 § HSL om ledningsansvareti samband med medicinsk verksamhet på eller utanför sjukhus. Ändringen fårtill följd att begreppet överläkare utmönstras ur lagstiftningen. Innebörden avförslaget har redovisats i det föregående (avsnitt 3.2.2). Lagförslaget ompsykiatrisk tvångsvård bygger på det nya begreppet chefsöverläkare.Möjligheterna för en chefsöverläkare att delegera de uppgifter som enligt denavsedda tvångsvårdslagstiftningen skall åvila honom regleras i 39 §. Pågrundval av den nämnda propositionen om ledningsansvaret inom den offentligahälso- och sjukvården har vidare beslutats att det vid de enheter inom hälso-och sjukvården som leds av en chefsöverläkare skall för varje patient finnas enlegitimerad patientansvarig läkare. Innebörden härav berörs i kommentaren till39 §. 1§ Föreskrifterna i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) gäller all psy kiatrisk vård. Kompletterande föreskrifter om psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång {tvångsvård) ges i denna lag. Föreskrifterom psykiatrisk tvångsvård finns också i lagen (1991:000) Prop. 1990/91:58 om rättspsykiatrisk vård. Vadsom sägs i denna lag om en landstingskommun gäller även en kommun som inteingår i en landstingskommun. a. gmndläggande föreskrifter om vilka krav som gäller för allhälso- och sjukvård. Vården skall vara av god kvalitet och tillgodosepatientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Den skall vidare varalättillgänglig och bygga på respekt för patientens självbestämmande ochintegritet. Dessutom skall den främja kontinuitet i kontaktema mellan patientoch personal. Patienten skall ges information om sitt hälsotillstånd och debehandlingsmetoder som står till buds. Iparagrafens JÖrsta stycke erinras om att föreskrifterna i HSL också gäller förall psykiatrisk vård, dvs. både frivillig och tvångsmässig vård. Att äventvångsvården omfattas av bestämmelserna i om de gmndläggande kraven påhälso- och sjukvården blir härigenom markerat i lagtext. Som har framhållitstidigare syftar anknytningen till HSL att ge den lagens principer ökatgenomslag på området för psykiatrisk tvångsvård. Dennu föreslagna lagens föreskrifter avser psykiatrisk vård som är förenad med ettfrihetsberövande och annat tvång. Sådan vård benämns i lagen tvångsvård.Föreskrifterna skall i förhållande till ses somundantagsregler som anger i vilka avseenden och under vilka fömtsättningartillämpningen av HSL:s vårdprinciper får inskränkas. I den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.5) har understrukits att reglerna om tvångsvård intefår tas till intäkt för att vid sådan vård bortse från om krav på vården. Av tvångslagens karaktär av kompletterandeundantagsreglering som medger vissa integritetskränkande vårdåtgärder följerett allmänt krav på restriktivitet när den tillämpas. IHSL finns en föreskrift om att har tillsynen över landstingskommunernashälso- och sjukvård (se 18§). Eftersom sådan vård innefattar psykiatrisktvångsvård har någon motsvarighet till LSPV:s bestämmelse i 38 § om attsocialstyrelsen utövar tillsyn över efterlevnaden av LSPV inte ansettserforderlig i en ny lagstiftning om psykiatrisk tvångsvård. Jag återkommertill ett undantag från detta i specialmotiveringen till 1 § i förslaget tilllag om rättspsykiatrisk vård. Socialstyrelsenskall således liksom utöva statlig tillsyn över psykiatrisk tvångsvård. Tillsynen avser hälso- och sjukvården som verk samhet parallella roll som tillsynsmyndighet över hälso och sjukvårdens personal följer inte av HSL utan av lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (se 2 §). 1 tillsynen över hälso- och sjukvård ligger såväl att kontrollera som att följa och stödja verksamheten. En av styrelsens huvuduppgifter som tillsynsmyndighet är att tillgodose medicinska, sociala och rättsliga säkerhetskrav såväl för enskilda patienter som för verksamheten samt att se till att gällande bestämmelser inom området följs. Det är givetvis av stor vikt att olika former av tvångsåtgärder underkastas kontroll. Styrelsen har vid utövan det av sin tillsyn rätt att företa inspektioner. innebär i praktiken främstett informations- och erfarenhetsutbyte mellan Prop. 1990/91:58 styrelsenoch huvudmännen (jfr prop. 1981/82:97 s. 90 f). I tillsynsuppgif- Bilaga 1ten beträffande tvångsvården bör ingå att hämta in uppgifter från sjukvårdshuvudmännensom rör lagstiftningens tillämpning. Avsikten är att efterregeringens bemyndigande skall kunna meddela verkställighetsföreskrifter tillden nya tvångsvårdslagstiftningen. Andrastycket innehåller en erinran om att det finns särskilda bestämmelser ompsykiatrisk tvångsvård i lagen om rättspsykiatrisk vård. Den lagen avsesomfatta personer som ges psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd eller som äranhållna, häktade eller intagna på en enhet för rättspsykiatrisk undersökningeller som är intagna i eller skall förpassas till en kriminalvårdsanstalt ochges sådan vård. Motiven för att införa en särskild rättspsykiatrisk vårdlag harangetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.6 och 4.2). Huvudbestämmelseraaom den rättsliga behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare kommer även ifortsättningen att vara placerade i . Tredjestycket anger att det som sägs i lagen om en landstingskommun också skall gällade "landstingsfria" kommunema, dvs. , och Gotlandskommuner. Föreskrifter som uttryckligen nämner landstingskommun finns i 4 och15 §§. 2§ Tvångsvård enligt denna lag skall syfta till att den som är i oundgängligtbehov av sådan psykiatrisk vård som ges efter intagning på en sjukvårdsinrättningblir i stånd att frivilligt medverka till erforderlig vård och ta emot det stödsom han behöver. Paragrafen,vars lydelse har ändrats redaktionellt i förhållande till lagråds remissens förslag, anger huvudinriktningen för den psykiatriska vård som skall få ske med tvångsinslag. 1 den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.2) har som en utgångspunkt angetts att psykiatriska insatser som sker utan aktiv medverkan av patienten inte kan förväntas leda till psykiskt tillfrisk nande och att vårdåtgärder med tvång därför principiellt sett måste vara undantagsföreteelser av temporär art; vårdåtgärder som likväl måste vid tas utan patientens medgivande skall därför inriktas på att skapa fömtsätt ningar för en tillfredsställande behandlingskontakt i frivillig form så snart det låter sig göra. Den främsta målsättningen för tvångsvård inom psykia trin blir i enlighet härmed att tillgodose ett oundgängligt behov av sådan vård som ges efter intagning på en psykiatrisk vårdinrättning och att därvid bl.a. genom försök att motivera patienten göra det möjligt för denne att frivilligt medverka till erforderlig behandling och till att ta emot det stöd som behövs för att återvinna den psykiska hälsan. I detta ligger att tvångsvård inte får tendera mot att bli en ren förvaring av patienten. Strävan måste vara att aktivera patientens resurser så att denne blir i stånd att ta självständigt ansvar för sina levnadsförhållanden. Som framgår av 27 § skali tvångsvården upphöra så snart det inte längre finns fömtsätt ningar för sådan vård. Bestämmelsen förutsätter att det fortlöpande över vägs om patienten har blivit så motiverad att han bedöms klara fortsatt behövlig vård i frivilliga former. Förutsättningarför tvångsvård Prop. 1990/91: 58 3§ Tvångsvård får ges endast om Bilaga 1 1. patientenlider av en allvarlig psykisk störning, 2.patienten på gmnd av sittpsykiska tillstånd och sina personliga forhållanden i övrigt har ettoundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sättän genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för heldygnsvård,och 3.patienten motsätter sig sådanvård som sägs i 2 eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknarförmåga att ge uttryck för ett gmndat ställningstagande i frågan. Tvångsvårdfår inte ges, om patientens psykiska störning enligt första stycket 1 utgörenbart en psykisk utvecklingsstöraing som kan ge rätt till särskilda omsorgerenligt lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m.fl. Vidbedömningen av vårdbehovet enligt första stycket 2 skall även beaktas, ompatienten till följd av sin psykiska störning är farlig för annans personligasäkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa. Paragrafenreglerar fömtsättningaraa för psykiatrisk tvångsvård. Tvångsvårdfår ges bara under de i paragrafen angivna fömtsättningarna. Patientens behovav psykiatriskt stöd skall så långt möjligt tillgodoses i samförstånd med honomenligt bestämmelserna i . Sjukvårdshuvudmannens skyldighet att erbjuda engod hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom vederbörande huvudmansområde är fastlagd i HSL. För möjligheterna att genomföra psykiatrisk vård påfrivillig väg kan det vara av stor betydelse med verksamt stöd från kommunenssida inom ram. Först när nödvändig psykiatrisk vård måstebedömas som ogenomförbar i frivilliga former, på gmnd av patientens inställningtill vården och hans psykiska tillstånd, kan således vård med stöd av lagen ompsykiatrisk tvångsvård bli aktuell. Om tvångsvård tillgrips, skall denna ienlighet med vad som anges i 2 § inriktas på att göra det möjligt för patientenatt frivilligt medverka till erforderlig vård och att ta emot det stöd hanbehöver. Tvångsvårdfår ges endast om de fömtsättningar som anges i punkterna 1 3 i första stycketär uppfyllda . Detta gäller såväl i samband med intagningen som undertiden därefter. Det kan i det enskilda fallet uppstå viss svårighetatt i den praktiska tillämpningen avgöra om en vårdförutsättning brister. Dettaproblem har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.6). Ijörsta stycket punkt 1 anges som en av förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård att patienten lider av en allvarlig psykisk störning. I lagförsla get används såsom samlingsbegrepp allvarlig psykisk störaing i stället för de i LSPV använda begreppen psykisk sjukdom och därmed jämställd psykisk abnormitet. Bakgmnden till och syftet med förändringen har redo visats i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.1.1). Av vad som där har sagts framgår att förändringen ingår som ett led i strävan att begränsa tvångsanvändning. I den allmänna motiveringen har också lämnats en vägledande redogörelse för olika psykiska tillstånd som avses kunna utgöra gmnd för tvångsvård. Framhållas bör att det inte är fråga om någon uttömmande uppräkning. En bedömning av om en störning är allvarlig 238 skall ske utifrån bådestörningens art och dess grad. Med art avses typen av störning och med gradomfattningen av det ingrepp i personligheten som Prop. 1990/91: 58 störaingen förorsakar. Detförtjänar att påpekas att en person inte får underkastas psykiatrisk vård medtvång av enbart sociala skäl. För tvångsvård krävs att patienten befinner sig iett allvarligt psykiskt störningstillstånd. Somatiska sjukdomar kannaturligtvis inte heller utgöra gmnd för tvångsvård, även om patienten har ettomedelbart behov av sjukhusvård. Underremissbehandlingen har någon instans hävdat att ordet störning i vissa fallinte står i överensstämmelse med ordet sjukdom i lagen (1962:381) om allmänförsäkring. Enligt min mening finns det emellertid inte någon risk för atttillämpningen hos socialförsäkringsorganen skulle bli sådan, att en patient somges psykiatrisk tvångsvård på en sjukvårdsinrättning skulle kunna gå miste omrätt till sjukpenning eller annan förmån från den allmänna försäkringen enbartav det skälet att termen sjukdom inte används vid beskrivningen avvårdfömtsättningarna eller i övrigt i den psykiatriskatvångsvårdslagstiftningen. jörsta stycket punkt 2 anges villkoret beträffande patientens vårdbehov för atttvångsvård skall få ges. Vårdbehovet skall vara sådant att det framstår somoundgängligt. Behovet skall vara oundgängligt i det aktuella skedet och det ärinte tillräckligt att det ter sig oundgängligt endast på någon sikt. Vidareskall vårdbehovet föreligga på gmnd av den allvarliga psykiska störningen. Somhar framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.1.2) skall framför alltrisken för patientens liv eller hälsa vara avgörande när frågan om tvångsvårdprövas. Vid bedömning av patientens vårdbehov måste alltså prövas i vad månrisk föreligger för hans liv eller hälsa, om vård inte kommer till stånd genomintagning på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård. Vårdbehovetskall också bedömas mot bakgmnd av patientens övriga personliga förhållanden.Vårdbehovets oundgänglighet skall således prövas inte endast med utgångspunkti det psykiska störaingstillståndet utan också med hänsyn till patientenslevnadsförhållanden och hans relationer till omgivningen. T. ex. kan ettintensivt drogmissbmk utgöra skäl för att patienten lever under sådanaförhållanden att han har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård. En samladbedömning av patientens psykiska tillstånd och situation i övrigt måste göras. Kanden allvarligt psykiskt störde patienten få tillräckligt stöd i sin egen ellerannan miljö utan intagning på en sjukvårdsinrättning får tvångsvård inte ges. Lagrådethar framhållit att det är ofrånkomligt att man vid bedömningen av ompsykiatrisk tvångsvård skall tillgripas måste beakta de resurser som står tillbuds inom den öppna vården och och blir beroende av en godsamverkan mellan denna vård och . Renaresursfrågor bör naturligtvis inte få bli avgörande för ställningsta ganden till tvångsvård i enskilda fall. Det är angeläget att det sker en uttömmande prövning av vilka vårdinsatser som bäst skulle kunna svara mot patientens behov. måste under rådande förhållanden inses att tillgängliga vårdresurser inte alltid erbjuder de alternativa vårdmöjlig heter som i och för sig kan vara önskvärda. Det måste emellertid fömtsät tas att utbyggnaden av de öppna vårdformerna fortsätter och samverkan 239 medsocialtjänsten förbättras, varvid också skillnaderna i dessa hänseen- Prop.1990/91:58 den mellan olika landsting utjämnas. Bestämmelsen i punkten 2 ärutfor- Bilaga 1 mad så att den, med sin restriktiva innebörd, bör kunna gesen tillfredsställande tillämpning också i ett utvecklingsskede inom vården. Enbedömning kan också behöva göras av om patienten inte kan få behövlig vård medstöd av annan tvångslagstiftning. 1 den allmänna motiveringen (avsnitt 3.1.2)har berörts frågan om gränsdragningen gentemot tvångsvård på det socialaområdet och gentemot tvångsisolering enligt smittskyddslagen. Patientenseget behov av vård skall i princip vara avgörande vid prövning av frågan omtvångsvård. Vid bedömningen av vårdbehovet skall dock också vägas in risken föratt patienten är farlig för någon annans personliga säkerhet eller hälsa. Jagåterkommer till denna fråga i det följande. Attvårdbehovet skall vara så kvalificerat att det kräver intagning på ensjukvårdsinrättning innebär att det är fråga om sluten vård enligt terminologini 5 § HSL. Skälet till att begreppen sluten vård och sjukhus inte har använts ilagförslaget har angetts inledningsvis under rubriken i lagen.Avgränsningen mellan sluten och öppen vård har i olika sammanhang vållat vissaproblem, t.ex. när det gäller sjukförsäkringens ersättningsregler. Vissariktlinjer för klassificering av olika vårdformer har utarbetats avsocialstyrelsen i anslutning bl.a. till uttalanden som gjorts 1969 om ändringar av sjukvårdsförmånerna inomsjukförsäkringen m.m. (prop. Med hänsyn till bl.a.vård-organisatoriska synpunkter och av kostnadsansvarshänsyn har därvid angettsatt t.ex. dagsjukhusvård, nattsjukhusvård och femdagarsvård skall betraktas somsluten vård. Olikasådana vårdformer som sist nämnts har ett betydande användningsområde inompsykiatrisk vårdverksamhet. Detta gör det nödvändigt att precisera den eller devårdformer som vårdbehovet skall avse. I enlighet härmed och då tvångsvårdenskall vara begränsad till de mest vårdkrävande fallen har i lagförslagetangetts med den formulering som lagrådet förordat att intagningen påsjukvårdsinrättning skall gälla heldygnsvård. Därigenom utesluts olika s. k.halvöppna vårdformer. Kravetpå fortlöpande vård kan dock inte göras helt undantagslöst. Det kan sålundainte under alla omständigheter innebära att patienten faktiskt måste vistas påvårdinrättningen helt utan avbrott. Främst är att beakta att ettpermissionsinstitut av den utformning som har förordats i det föregående(avsnitt 3.5.4) fömtsätter att vissa avbrott kan göras i vistelsen. anmärkt torde det emellertid stå klart att den valda beskrivningen"intagen på en sjukvårdsinrättning för heldygnsvård" avser envårdform som består även om permission ges från sjukvårdsinrättningen enligtbestämmelserna härom. Det innebär att patienten är att anse som intagen ävenunder permission och att chefsöverläkaren är skyldig att se till att sådankontakt hålls med patienten att frågan om upphörande av tvångsvården kanövervägas fortlöpande. \ jörstastycket punkt 3 anges den tredje förutsättningen för tvångsvård, nämligen att patienten motsätter sig behövlig vård på en sjukvårdsinrätt- 240 ningeller att han till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknar Prop.1990/91:58 förmåga att ge uttryck för ett gmndat ställningstagande i frågan. Somhar framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.1.3) ersätterformuleringen i tredje punkten det i LSPV använda uttrycket oberoende av egetsamtycke. Enligt den nya bestämmelsen skall större hänsyn tas till patientensinställning än enligt LSPV. Det blir i princip inte möjligt att tvångsvårda enpatient som samtycker till den vård som är nödvändig. Detta gäller även ombeslutsfattaren på grund av tidigare erfarenheter av patienten eller dennestillstånd kan fömtse att tvångsvård kan behöva tillgripas på ett senarestadium. Föratt lagen i det särskilda fallet skall bli tillämplig skall patienten enligthuvudregeln motsätta sig nödvändig vård. Patienten kan ge uttryck för sininställning på olika sätt, t. ex. verbalt. Han kan också uttrycka sin inställninggenom att handla eller uppträda på något visst sätt. Ger patienten uttryck föratt han motsätter sig vården eller är tveksam till den är det lämpligt attpersonalen förklarar situationen och försöker motivera patienten attfrivilligt gå med på den erbjudna vården. Om patienten är villig att gå igenomannan vård och behandling än vid intagning för fortlöpande vård, börnaturligtvis prövas om inte detta räcker. Det ligger ett särskilt värde i attpatienten får ta ett eget ansvar. Ett tvångsomhändertagande kan nämligen ledatill att patienten försjunker i passivitet och isolering och låter andra taöver ansvaret. Det kan i sin tur försvåra möjligheterna till varaktigrehabilitering. Gerpatienten skilda besked om sin inställning kan det självfallet stundom varasvårt att tolka patientens verkliga vilja. För en riktig bedömning avpatientens vilja och av de övriga fömtsättningaraa i samband med intagning påen sjukvårdsinrättning kan fömtses att en viss tidrymd kan krävas under vilkenpatienten bör kunna hindras att lämna inrättningen. En föreskrift om rätt tillkvarhållning under högst har därför tagits in i 6 §. Under denna tidges den ansvarige läkaren tillsammans med övrig personal möjlighet att övervägaom tvångsvård skall tillgripas. Vidare har en föreskrift om övergång frånfrivillig vård till tvångsvård (s. k. konvertering) tagits in i 11 §. Med stödav denna bestämmelse blir det möjligt att för en frivilligt intagen patientbesluta om tvångsvård under vissa fömtsättningar vid fara för någons liv ellerhälsa. Möjligheten till konvertering kan underlätta handläggningen av en delbesvärliga intagningsfrågor där till följd av patientens vacklande inställningtill vården tvekan råder om patienten verkligen är villig att godta nödvändigvård och en faresituation kan tänkas föreligga. Denvård som patienten skall ta ställning till är den oundgängligen behövliga psykiatriska vård som ges i förening med intagning på en sjuk vårdsinrättning. Accepterar patienten i och för sig intagning på inrättning en men motsätter sig den psykiatriska vård som ges där kan det bli aktuellt att besluta om tvångsvård med stöd av lagen om fömtsättningarna även i övrigt är uppfyllda. En behandlingsplan skall upprättas så snart patienten har tagits in för tvångsvård (16 §). Denna plan skall i möjlig mån upprättas i samråd med patienten. I detta sammanhang finns således i regel ett samlat underlag med förslag beträffande vården att ta ställning till. 16 1990/91. Detär patientens egen inställning till den vård som är nödvändig som Prop.1990/91: 58 skall tillmätas självständig betydelse vid bedömning av omfömtsättningen Bilaga 1 i punkt 3 är uppfylld.