prop · GE03129 · 1990-12-31 00:00:00 — Vidsidan härav är naturligtvis skälen för ett omhändertagande, i likhet med vidgripande, starkare ju grövre brott som det foreligger risk för och ju merpåtaglig risken är. Som jag återkommer till intar brotten upplopp ochohörsamhet mot ordningsmakten en särställning i det här aktuella sammanhangetgenom att de uttryckligen tar sikle på folksamlingars ordningsstörandebeteenden. Även när det gäller att avvärja fortsall sådan brottslighet mäste naturUgtvisbehovs- och proportionalitelsprincipema iakttas. Lagstiftaren har emellertid ide fallen, genom sttffbestämmelsema, markerat den särskilda vikt som han fästervid all motverka dessa former av ordningsslörande beteenden. Särskill om detfinns en påtaglig risk för att situationen skall utvecklas lill ett våldsamtupplopp är det naturligtvis angeläget att polisen vidtar de åtgärder som behövsför att avvärja brottsligheten. Motbakgmnd av dessa mera allmänna resonemang skall jag nu gä närmare in pä de tvätyper av ingripanden som tagit upp i sin framställning,nämligen gripande enligt RB och omhändertagande enligt 13 § polislagen. Närdet gäller gripande har pjekat pä att sttaffbesiämmelsen omohörsamhet mot ordningsmaklen i 16 kap. 3 § BrB har ell sttaffmaximum pä sexmånader. Delta innebär att gripande enligt huvudregeln är uteslutet eftersomdet enligt denna fömtsätts att det för brotlel skall vara föreskrivet fängelsei ett är eller däröver. Styrelsen har därför föreslagil att maximum höjs sä attgripande bhr möjligl. Vidremissbehandlingen har olika invändningar riktats mol delta förslag. Den, urden asp>ekl som här är aktuell, mest bärande invändningen är all en sädanhöjning av sttaffmaximum inte i sig ger polisen de möjligheter att besluta omgripande som styrelsen synes fömtsätta i sin skrivelse. Även om Sttaffmaximumenligt styrelsens förslag är tillräckligt högl för all elt gripande skullekunna komma i fråga, är etl sådanl nämhgen uteslutet om det kan antas att denmisstänkte kommer att dömas endast till böler. Del kan i sammanhangel nämnasatt böter var påföljden i samtliga de 375 fall i vilka personer lagfördes förohörsamhet mol ordningsmakten . Böler är alltså normalsttaffetför brottet och kan inle tas bort från sttaffskalan. Ettsystem enligt vilket polisen, när den primärt ingriper för att upprätthålla denallmänna ordningen, skulle tvingas att försöka ta slällning till vilka av olikadeltagare i en folksamling som inte skulle kunna antas komma fä endasl en bötespåföljdtorde inte kunna tillgodse de berättigade kravsom mäste ställas pä klara och hanterbara regler i situationer av det Prop.1990/91:129 aktuella slaget. Pä gmnd härav finner jag inte skäl att i deltasammanhang närmare överväga frågan om en ändring av sttaffskalan för ohörsamhetmot ordningsmakten kan vara motiverad av andra skäl. Jagvill emellertid framhålla att det vid ordningsstömingar av de slag somrikspolisstyrelsens framställning tar sikte pä ofta finns gmnd för att gripadeltagare i en folksamling som misstänkta för annan typ av brotts-Ughel. Delkan exempelvis gälla misshandel, olaga hot, grova skadegörelser ellertillgreppsbrott eller medverkan till sädana brott. I sammanhanget kan detförtjäna att framhållas att även personer som inte själva direkt har deltagit ide sttaffbara handlingiuna genom exemp>elvis uppmaningar eller uppmunttande tilhopkan ha {ijort sig skyldiga till en sådan straffbar medverkan att del kanföreligga fömtsätmingar för att gripa dem. Vidingripanden mol vissa enskilda deltagare i en folksamling finns det, som styrelsenhar varit inne pä, naturligtvis ocksä risk för all händelseförloppet utvecklassä att bestämmelsen om upplopp (16 kap. 1 § BrB) blir tillämplig. Sttaffmaximumför detta brott är tilhäckligt högt for atl gripande skall kunna användas ifråga-om den som är misstänkt. Griper polisen exemjjelvis nägon eller några ifolksamlingen som misstänkta för brolt, kan det finnas fömtsättningar for att ;gripaäven övriga deltagare, om del framgår att folksamlingen avser atl förhindra gripandenamed förenat våld och deltagarna inte skingrar sig på polisens befallning. Desom lyder skingrings-befallningen kan dock självfallel inte gripas. Del börvidare framhållas alt straffskalan för andra deltagare än anstiftare ochanförare även innefattar böter. I motsats till vid ohörsamhet motordningsmakten kan dock ett rent böiessttaff inte antas bli normalpåloljden vidansvar för upplopp. skingrar sig i en sådan siluation som jag nu har berört, tordepolisen normalt kunna gripa anstiftare och anförare. Vadsom nu sagls om del fallet att en folksamling försöker atl hindra ett gripandegäller även om en folksamling pä molsvarande sätt visar uppsåt att hindra andraälgärder som polisen vidtar for att upprätthålla den allmänna ordningen och pxjiisenmeddelar en skingringsbefallning. Detbör framhållas alt en skingringsbefallning inte behöver ges i ord utan kanmeddelas pä nägot annal sätt, exempelvis genom tecken eller ätbörder. För atten deltagare i folksamlingen skall kunna dömas till ansvar krävs dock att han förstättatt en skingringsbefaUning lämnats och att det inte, ttots försök, varitfaktiskt omöjligt för honom att efterkomma befallningen. Det ligger dock isakens natur att det kan vara svårt för polisen att pä plals bedömaom enskilda deltagare i folksamlingen med fog kan göra sädana invändningar motansvar gällande. Även om detta senare visar sig vara fallet, kan självfallelmisstanken om brott ha varit tillräckligt stark för atl ett beslul om gripandeskall te sig befogat. Dettorde i detta sammanhang också förtjäna atl påpekas att ansvar för upplopp intefömtsätter att deltagaren i folksamlingen sympatiserat med det uppsåt somfolksamlingen demonstterat. I princip är det tillräckligt atl han förstätt vaddetta är och inte åtiytl skingringsbefallningen. Tillfälligtomhändertagande enligt polislagen Prop. Rikspohsstyrelsensförslag till tillägg lill 13 § polislagen är av en delvis annan karaktär änförslaget om höjt sttaffmaximum för ohörsamhet mot ordnuigsmakien. Enligtstyrelsens uppfattning skall beslämmelsen redan enligt sin nuvarande lydelsetolkas sä att ingripanden av det slag som tillägget tar sikle pä är tilläma.Tillägget är avsett att vara ett förtydligande. Bakgmnden till förslagel synesnärmasl vara den tilltagande tveksamhet som enligt vad styrelsen redovisarskulle förmärkas bland polisp)ersonal om hur upp-loppsliknande situationer i fortsätmingenskall hanteras. Detär självfallet angelägel att bestämmelser som reglerar möjligheter till frihetsberövandenhar en sävitt möjligl klar och otvetydig avfattning. När det gällerbestämmelsen i 13 § polislagen kan den, helt oberoende av den problematik somrikspolisstyrelsen nu har tagit upp, förtjäna att övervägas närmare. Jag har ocksäredan lidigare (prop. 1990/91:86 s. 19) aviserat att det är min avsikt att iett senare sammanhang aktualisera den frågan. Motden bakgmnden anser jag att mina överväganden nu i princip bör inskränkas bedömning av i vad mån nägra omedelbara ändringar av bestämmelsen ärpåkallade för att polisen skall ha tilhäckliga möjligheler att ingripa vid svärareordningsstömingar av det slag som skrivelse tar sikte pä.Jag anser inte atl del i detta sammanhang finns skäl att behandla de särskildabegränsningar som enligt lagen (1956:618) om allmänna sammankomster gäller föringripanden mot bl.a. demonstrationer. Denfråga som enligt skrivelse synes ha föranlett störstosäkerhet bland polispersonalen är i vilken uisttäckning beslämmelsen ipolislagen förutsätter en prövning av förulsätlningarna för ett omhändertagandeför varje enskild deltagare i en folksamling som stör den allmänna ordningen. frågan bör det inledningsvis slås fast atl nuvarande lagsliftning bygger påprincipen att fömtsätmingama för ett omhändertagande i princip mäste prövas förvarje enskilt fall och att nägon annan ordning enligt min mening inte kanaccepteras. Förslagel i skrivelse torde inle heller fåförstås sä all styrelsen skulle ha någon annan uppfattning i det hänseendet.Styrelsen fömtsätter således uttryckligen att omhändertagande endast skallkunna komma i fräga bettäffande personer som tar del i en folksamlingsordningsstörande aktiviteter. Andra som befinner sig på platsen skall intekunna omhändertas. Ocksä en sådan ordning kräver uppenbarligen en prövning avvarje enskilt fall. Vadstyrelsens förslag tar sikte pä är i stället de gmndläggande fömtsättningamaför ett ingripande. Hur dessa är utformade kan givetvis vara av avgörandebetydelse för de praktiska möjlighetema att i exempjelvis upplopps-liknandesituationer göra den prövning av de enskilda fallen som lagen kräver. Som en illusttationtill detta kan det ovan förda resonemanget om möjlighetema till gripande vidupplopp anföras. Genom att redan ett deltagande i en folksamling under vissa fömtsättningarkan medföra ansvar för upplopp förenklas givetvis prövningen av vilka som i ensådan situation kan gripasi förhällande till om ytterligare och mer svårtillämpbara krilerier Prop.1990/91:129 skulle gälla vid sidan härav. Ianslutning härtill bör nämnas att det ovan förda resonemanget om gripande vidupplopp givetvis kan aklualiseras ocksä om en folksamling söker hindra att nägoneller någi-a av deltagama omhändertas med stöd av jx)lislagen. Ett sädantomhändertagande kan bl.a. komma i fråga om någon gör sig skyldig till brott somiinte i sig är tillräckligt allvarliga för ett gripande, t.ex. ofredande,skadegörelse eller förargelseväckande beteende. Innanjag går in närmare pä de formella fömtsätmingama för omhändertagande i olikasituationer vill jag framhålla att kravet pä individuell prövning kan medförapraktiska problem, även om kriteriema är förhållandevis enkla. I en orolig och hotfullsiluation kan del exemp)elvis vara en befogad åtgärd frän polisens sida attstänga av en folksamling eller en del av den. Även om det i ett sädant fallföreligger fömtsättningar för att omhänderta eller gripa dellagama ifolksamlingen, kan det självfallel inte uteslutas att det pä platsen ävenbefinner sig oskyldiga åskådare eller förbipasserande. Prövningen av fömtsätmingamaför ett ingripande mot varje enskild kan naturligtvis ta i anspriik.Det är då angeläget att prövningen sker sä snabbt och att avstängningenupprätthålls på elt sädant sätt att inte redan avstängningen i sig själv bliratt tettakta som ett frihetsberövande. Denformella uppläggningen av 13 § polislagen innebär att ett ingripande enligthuvudregeln fömtsätter att nägon genom sitt uppträdande stör den allmännaordningen eller ulgör en omedelbar fara för denna. I elt sådant fall fårpolisen ingripa, om det är nödvändigt för all ordningen skall kunna upprätthållas.Hämtöver fär emellertid polisen också ingripa, om del behövs för att en sttaffbelagdgäming skall kunna avvärjas. I sådant fall fömtsätts inte att den somingripandet sker moi stört den allmänna ordningen eller utgjon en fara för den. Huvudregelnom ingripande pä gmnd av en pågående eller överhängande ordningsstöminginnehåller alltså inte något uttryckligt krav pä all den som ingripandet görsmot gjort sig skyldig till något brott eller att det finns fara för att hanskall begä nägot brotl. Särskilt när det gäller omhändertagande torde detemellertid i praktiken kunna antas att ett sådanl inte bltt aktuellt utan alldet finns anledning till misstanke om nägon form av broll och fara för fortsattbrottslighet. Del kan exempelvis vara frågan om förargelseväckande beteende,ofredande, riinga misshandel, hemfridsbrotl eller olaga inttäng. Ett ingripandekan i sädana fall likaväl ske med stöd av den kompletterande regeln enligtvilken syftet är att avvärja en sttaffbelagd handling. Till skillnad mot omhuvudregeln läggs till gmnd för ingripandet krävs i sädant fall inte nägondirekt prövning i det enskilda fallel av om uppttädandei också varit störandeför den allmänna ordningen eller utgjort en fara for denna. Någon prövningbehöver inte heller ske av om ingripandet är nödvändigl for att ordningenskall kunna upprätthållas. Denkompletterande regeln om ingripanden for att avvärja brott sttäcker sig såledesi vissa avseenden länjp-e än huvudregeln. Detta kan vara av stor belydelse inteminst när det gäller ingripanden mot deltagare i en Vad jagnärmast tänker pä i detta sammanhang är brottet ohör- Ansvar för della brott fömtsätter att en del- Prop.1990/91:129 tagare i en folksamling som stör allmän ordning underlåtit allefterkomma en befallning som meddelats för ordningens upprätthållande eller ttängtin på ell område som blivit avlyst eller avspärrat för elt sädant ändamål. Ansvarfömtsätter således inte att den enskilde deltagaren kan sägas ha stört denallmänna ordningen. Det är tillräckligt att folksamlingen gjort detta. Om ettingripande i ett sädant fall sker med slöd av den kompletterande regeln i 13 §polislagen, underlättas alltså prövningen väsentligt i förhållande till omprövningen görs enligt huvudregeln. Härtill kommer atl prövningen enligt denkompletterande regeln inte kräver att det enskilda ingripandet skall varanödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas. Det är tillräckligtatt det behövs för att avvärja en fortsatt ohörsamhet. Däremot är detnaturligtvis inte möjligt att pä den nu berörda gmnden ingripa not sådanadeltagare i en folksamhng som åtiytl den befallning som gens. Motden bakgmnd som jag här tecknat anser jag att nuvarande bestämmelser lämnartillräckligt stort utrymme for polisen att ingripa vid ordningsstömingar avdet slag som styrelsen tar sikte pä i sin skrivelse. Jag anser inte an lagstifmingenär oklar på ett sädant sätt att någon ändring av den anledningen är påkallad idetta sammanhang Rikspolisstyrelsenhar emellertid i sin skrivelse berört också ett annal problem som måhända kansägas vara av mer praktisk ]X>lisiär karaktär. Jag syftar här pä de svärighetersom enligt styrelsen föreligger att i situationer av aktuellt slag meddela en skingringsbefallningpä ett sådanl sätt att den kan uppfattas av alla deltagare i en folksamling.Detta skulle kunna innebära att möjligheterna att ingripa i syfte attförhindra en fortsatt ohörsamhet mot ordningsmakten i praktiken skullebortfalla eller i vart fall minska väsentiigt. delen vill jag till att börja med framhålla att ansvar for ohörsamhet motordningsmakten i motsats till ansvar för upplopp inte fömtsätter all nägon skingringsbefallninglämnats. Vad som krävs är endast att dellagama i en folksamling inteefterkommer en befallning som meddelats för ordningens upprätthållande. Vilkentyp av befallningar som är lämpliga i detta syfle är naturligtvis beroende päomständigheterna i det enskilda fallel. För egen del kan jag väl tänka mig atten skingringsbefallning i vissa av de situationer som berörkan vara mindre lämplig. En folksamling kan i så fall exempelvis anvisas atttvärtom stanna kvar pä viss plats eller tillsammans lämna platsen en vissanvisad väg. Också underlätenhet att följa sådana befallningar kan medföraansvar för ohörsamhet mot ordningsmakten. Somjag tidigare berört när det gäller skingringsbefallning behöver inte befallningarnages i ord utan kan också ges genom tecken eller åtbörder eller pä nägot annatsätt. Det bör också framhållas att det för ingripande enligt den kompletteranderegeln i polislagen inte kan krävas att det bettäffande var och en slår hellklart att han uppfattat befallningen. Del torde vara tillräckligt att det finnsskälig anledning att anta att så är fallel. Detbör ocksä framhållas atl en befallning inte behöver riktas till hela Prop.1990/91:129 folksamlingen. Om exempelvis en del av folksamlingen skärs av ochanmodas att stanna pä platsen kan det finnas gmnd för att ingripa mot dem iden gmppen som inte lyder befallningen, även om del inte finns fömtsättningar attingripa mot folksamlingen i övrigt. Jagär väl medveten om att hanteringen av upploppsliknande situationer av det slagsom styrelsen avser enligt det mönster som jag här berört kan ställa betydandekrav pä att polisen har en lämplig utmsming och en god planering. Att lämnautrymme för att frihetsberöva deltagare i en folksamling utan krav pä vare sigatt han underlåtit att foIja en befallning eller atl han för egen del bidragittill att slöra ordningen anser jag emellertid vara uteslutet. Enspeciell situation som styrelsen berört är när en folksamling splitttas upp ochsprider sig över ett större område i mindre gmpper. Även i sådana fall kan detnaturligtvis finnas anledning att ingripa mot de mindre gmppema enligt detmönster som beskrivits ovan. Detta kan givetvis vara en mycket kompliceradpolisiär uppgift, men det beror knappasl på nägra brister i lagstifmingen. Jagvill emellertid i sammanhanget erinra om vad jag ovan i avsnitt 3.2 anfört ominstitutet medtagande till förhör. Jagvill ocksä helt kort beröra ytterligare en fråga som kan vara av betydelse förnär ett omhändertagande med stöd av 13 § polislagen kan komma i fråga. Enligtparagrafen skall ingripande i första hand ske genom att personen avvisas elleravlägsnas. Ett omhändertagande fär endast ske om en sådan ätgärd är otilhäcklig.I praktiken innebär della att ett omhändertagande normalt bör föregås av ettförsök atl uppnå syftet genom att avvisa eller avlägsna personen. I vissa fallkan emellertid situationen vara sådan att det redan från början framslår somutsiktslöst att situationen skall kunna hanteras genom mindre ingripande älgärderän omhändertagande. Lagstifmingen lägger då inte något hinder i vägen forpolisen att genomföra ett omhändertagande utan att man först har prövat medavvisning eller avlägsnande. Inte minst i sädana situationer som riks|X)lisstyrelsentagit upp i sin skrivelse kan omständigheierna vara sådana att ellomhändertagande kan vara motiverat även utan tidigare försök att avvisa elleravlägsna deltagare i folksamhngen. Sammanfaimingsvishar jag allt:jä kommit till den slutsatsen att gällande bestämmelser måsteanses lämna ett sädant utrymme för polisens möjligheler att lösa sin uppgiftatt upprätthålla allmän ordning att några ändringar inte är påkaUade i deltasammanhang. Avslumingsvisvill jag nämna att det under beredningen i departementet av rikspohsstyrelsensskrivelse bl.a. förekommit samråd med förettädare för pxilisen och JO-ämbetet.Dessa har därvid i sak inte haft någol atl erinra mot de överväganden som jag redovisathär och som ligger bakom min bedömning. 5 Upprättade lagförslag Prop. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill 1. lagom ändring i , 2. lagom ändring i polislagen (1984:387). Förslagen har granskats av lagrådet. 6.1 Förslaget till lag om ändring i 23 kap. 8 § Påtillsägelse av en pxilisman är den som befinner sig på den plats, där ett brottförövas, skyldig att medfölja till ett förhör som hålls därefter.Vägrar han utan giltig orsak, fär polismannen ta med honom lill förhöret. Vadsom sägs i första styckel gäller ocksä den som befinner sig inom elt omräde ianslutning till den plats där ett brott förövats, om det för brotlelinte är föreskrivel lindrigare straff än fängelse i fyra är. Detta gäller ocksävid försök till ett sädant bJott. Förstastycket har juslerats i språkligt hänseende. I den allmänna motiveringen(avsnitt 3.2) har bestämmelsens tillämplighet i situationer dä mindre gmpper avpersoner stör den allmänna ordningen genom att begä brott, t.ex. skadegörelseeller ofredande, kommenterats. Bestämmelseni andra stycket innebär en utvidgning av den skyldighet som var och en har attmedfölja till förhör som hålls i anslutning till atl ett brott har begåtts och pohsensbefogenhet att ta med den som utan giltig orsak vägrar att delta i föriiöret. Utvidgningeni förhällande till vad som gäller enligt första stycket är att medtagandetill förhör kan ske inom ett slörre geografiskt omräde och . Skyldighetenatt följa med till förhör i dessa fall gäller endast vid uttedning av brott förvilka inte är föreskrivet lindrigare sttaff än fängelse i fyra är eller försök tillsädant brott. Som exempel pä sädana brotl kan nämnas mord, dräp, människorov,grovt rån och grov mordbrand. Områdetinom vilket en ätgärd enligt bestämmelsen får vidias preciseras inte närmare ilagtexten. En fömtsättning är dock att området kan sägas vara beläget ianslutning till den plats där ett brott begåtts. Detta innebär atl beslämmelseninte kan tillämpas pä platser där det saknas särskild anledning att anta a»människor som befinner sig där kan lämna upplysningar som är av betydelse for uttedningenav brottet. En avgörande omsländighet i del avseendet är var brottet har begåtts.Bestämmelsen torde bli tillämplig på ett geografiskt mindre område, om brottethar begåtts inom en siads-käma. I en sädan situation kan bestämmelsen främstbli aktuell att tillämpa längs tänkbara flyktvägar frän brottsplatsen.Emellertid kan även personer som uppehåller sig i exempelvis lokaler i närhetenav brottsplatsen i vissa fall ha värdefull information atl lämna. Medtagandetill förhör kan då kommai fråga, om en sådan person utan giltig orsak vägrar att följa med till Prop.1990/91:129 förhöret. Har brottet begåtts i en glesbygd kan det omräde inomvilket beslämmelsen blir tillämplig av nalurhga skäl bli slörre. Bestämmelsenstillämplighet i tiden efler brotlel har inte utttyckligen reglerats. I sakensnatur ligger att anledningen att anta att personer som uppehåller sig i områdelkan lämna upplysningar som är av särskild betydelse för uttedningen av brottetavtar . Redan nägon eller efler brottet torde därförbestämmelsen normalt inte vara tillämplig. Är det fråga om ctl geografisktstörre område, kan bestämmelsens tillämplighet med nödvändighet blilängre. Som exempel kan nämnas den situationen att ett mycket allvarligt brotthar begåtts i oländig terräng. Föratt söka efter nägon som skall gripas, anhållas eller häktas som misstänkt förbrott, for vilket inte är föreskrivet lindrigare sttaff än fängelse i fyra är,eller försök till sädant brott, får husrannsakan företas i ttansportmedel päviss plats, om det finns särskild anledning atl anta att den sökte kan kommaatt passera platsen. Paragrafeninnebär en utvidgning av möjligheten att företa husrannsakan för att söka efterden som skall gripas, anhållas eller häktas, s.k. personell husrannsakan. Enåtgärd enligt bestämmelsen kan komma i fråga bara i samband med uttedning av etlbrotl för vilket det inte är föreskrivet lindrigare Sttaff än fängelse i fyraär eller försök till sädant brotl. Exempel på sädana brott har nämnls ispecialmotiveringen till 23 kap. 8 § RB. Husrannsakanfår företas i ttansportmedel Med ttansportmedel avses här inle enbart sädanafordon som avses i vägttafikkungörelsen utan också spårbundna ttansportmedelsom exempelvis tåg och tunnelbana. Andra ttansportmedel som avses är båtar ochflygplan. I samband med atl husrannsakan företas i ttansportmedlet fär ävenlådor och andra förvaringsuirymmen som kan dölja en människa och som fraktas ittansportmedlet undersökas. Enligtbestämmelsen får husrannsakan företas pä viss plats, där det finns särskildanledning att anta att den som begått brottet kan komma att passera. Åtgärden färsäledes inte vidias ulan föregående prövning av sannolikheten för alt denmisstänkte kan komma att passera just den platsen. I en förundersökningsinledningsskede kan del vara befogat att företa en sådan åtgärd i anslumingtill länkbara flyktvägar från själva brottsplatsen. Beslämmelsenär inte begränsad i tiden. Den kan således tillämpas även i ett senare skede avforandersökningen. Exempelvis kan under uttedningen ha kommit fram uppgifter omatt den som kan misstänkas för brottet äinnar bege sig frän landet. Är deloklart vid vilken gränsövergäng som uQ-esan är avsedd att ske kan i princip konttollerupprättas vid landets samtliga gränsövergängar. Finns det anledning atl tto attuttesan kommer att ske på någon viss plats eller i någon viss del av landet, färkonttoller upprättas endast där. Vidhusrannsakan i ttansportmedel får vägas in somdet kan antas att den misstänkte kan komma att passera platsen. Vadsom är att beakla i det sammanhanget har närmare redogjorts for i den Prop.1990/91:129 allmänna motiveringen (avsnitt 3.3).