prop · GE0311 · 1990-12-31 00:00:00 — Normalt ger inte myndigheterna någon utföriig informa tion till den sökte om vilka delgivningssäll som kan komma till använd ning och under vilka omständigheter den sökte kan anses delgiven och vad han i övrigt har att iaktta för att bevaka sina rättigheter. Särskilt mot denna bakgrund bör det inte ställas alltför höga krav på informationen i detta sammanhang. Den fråga som främst skall besvaras arom informatio nen behöver delges eller inte, 21 Närdet först gäller sökanden eller den som i annan egenskap har inlett Prop,1990/91: 11 elt mål eller ärende är promemorians förslag att informationen intebehöver delges denne, under förutsättning atl den skickas så snart ansökningenkommit in till myndigheten, 1 stor utsträckning har detta förslag godtagits mendet finns också många som vill kräva delgivning. För egen del anser jag all detär av avgörande betydelse för systemets effektivitet att informationen tillsökanden kan förmedlas utan delgivning. Om man krävde delgivning skulle mantillskapa etl nytt arbetsmoment av sådan omfattning atl systemet riskerar attinte bli attraktivt. Det skulle också strida mot hela grundtanken medförslaget, nämligen att man bör kunna ställa vissa krav på den som vet attärendet i fråga är anhängigt. Som jag tidigare varit inne på åligger detsökanden i mål och ärenden att ange sin aktuella adress redan i sin förstainlaga till myndigheten. Mot den bakgrunden anser jag att man kan avslå frånatt delge informationen med sökanden, under förutsättning att informationenlämnas i nära anslutning till att ansökningen inkommit. Lagrådet har i och försig godtagit att man avstår från att delge sökanden informationen, om dennalämnas i nära anslutning till att talan väckts. Lagrådet har emellertidföreslagit att lagtexten utformas så atl den medger att förenklad delgivningkan börja användas även i ett senare skede av handläggningen. Detta fårbetydelse dels för sådana mål där det från början inte tedde sig lämpligt attanvända förenklad delgivning, dels för de mål som redan är under handläggningvid ikraftträdandet, 1 dessa fall skall informationen delges med sökanden. Jagansluter mig till lagrådets lösning. Närdet gäller förmedling av informationen till svaranden, måste utgångspunktenvara atl denne inte känner till målets existens. Vidare finns det risk attsvarandens adress är felaktigt angiven i ansökningen. Och normalt är det kanskeinte svaranden som kan lastas för detta. Svaranden bör mot denna bakgmnd alltiddelges informationen för att förenklad delgivning skall få användas. Det skerlämpligast i det första föreläggandet som skickas till svaranden. Detta innebäri praktiken att informationen bifogas stämningen eller det motsvarandeföreläggande vari svaranden får del av ansökningen. Detta föreläggande måste juändå delges, så något merarbete uppstår inte för myndigheten. Myndigheten kannaturligtvis också i ett senare skede av handläggningen bestämma sig för atttillämpa förenklad delgivning i förhållande till svaranden, I så fall fårinformationen delges i detta skede. Informationenbör naturligtvis först och främst innehålla den upplysningen att delgivningfortsättningsvis kan komma att ske genom vanliga brevförsändelser utan krav på delgivningsbevis.Vad som i övrigt bör framgå av informationen återkommer jag närmare till ispecialmotiveringen. Här vill jag emellertid ta upp en fråga av storprincipiell och praktisk betydelse. Det gäller frågan huruvida informationenmåste ges i varje mål och i varje instans eller om man möjligen kunde lämnainformationen endast i underinstansen och låta den avse även efterföljanderättsliga förfaranden av olika slag, vilket föreslagits av någraremissinstanser. Jag ser ett flertalavigsidor med ett system där information om delgiv ning i ett ärende vid en myndighet skall avse även ett senare ärende, oftast 22 viden annan myndighet. För del första kan man inte säkert ange vilken Prop,1990/91: 11 sorts ärende detta blir fråga om och vid vilken myndighet detkommer att handläggas. Vidare bör varje myndighet själv få bestämma vilka delgivningsformerden vill använda. Systemet skulle dessutom ändå begränsas till den part somtagit initiativet till att föra saken vidare. Slutligen skulle etl sådantsystem ofta leda till alt parten var tvungen att hålla sig anträffbar underlängre tid än som kan vara skäligt. Den föreslagna modellen skulle alltsåenligt min mening inte vara funktionell. Förenklad delgivning bör således krävaatt information därom ges i varje ärende och hos varje myndighet för sig. Jagåterkommer till frågan om den delgivningsmetod som jag beskrivit lämpligenbör innehålla ett krav på dubbla försändelser eller om man kan klara sig medett brev för varje delgivningsfall. Denremisskritik som riktas mot promemorians förslag med dubbla försändelser går utpå i huvudsak följande. Systemet innebär ett merarbete för myndigheterna. Detär inte alldeles okomplicerat att bevaka och dokumentera att ett meddelande omdelgivningsförsändelsen skickas ut någon dag efter denna. Denna tidsgräns, somi promemorian anges till "minst senare", kan behöva bestämmasnoggrannare. Förfarandet är dessutom förenat med extra kostnader, som blir merpåtagliga för de enskilda myndigheterna vartefter som den s, k,tjänstebrevsrätten avskaffas. Dessa nackdelar kan verka avhållande påmyndigheternas vilja att använda systemet. Detta gäller kanske särskilt imassärenden där myndigheten normalt kommunicerar bara en gång med sökanden. Härriskerar ett system med dubbla försändelser alt konsumera deeffektivitetsvinster som den förenklade delgivningen annars skulle kunna ge. Enligtmin mening bör man i första hand ha rätlssäkerhetshänsynen för ögonen när manbestämmer om man skall kräva dubbla försändelser eller ej. Syftet medmeddelandet är ju att den sökte skall få tillfälle atl slå larm om han inte harfåll den delglvningsförsändelse som omtalas i meddelandet. Med denutgångspunkten kan jag konstatera alt det föreslagna meddelandet om delgivningsförsändelsentar bort de flesta av de osäkerhetsmoment som kan sägas vara förknippade medden förenklade delgivningen. Sålunda minskas risken för att felaktigt angivenadress leder till hinder i postbefordringen. Man får dubbla chanser för atlposten återställer försändelser med inaktuell adress. Även om adressen är rättangiven finns, som jag tidigare var inne på, en viss risk för fel i postenshantering. Och enligt vad posten själv anfört blir denna risk i det närmasteobefintlig om man har dubbla försändelser. Även olyckor efter det att brevetkan sägas ha kommit fram till adressaten förebyggs; jag tänker här på fall därbrevet tillgrips ur brevlådan av någon obehörig eller alt någon medlem av sammahushåll slarvar bort brevet. Frånsett allt della kan meddelandet dessutom fungerasom en påminnelse och som kompletterande information. Sammanfattningsvis bedömerjag del som betydelsefullt ur rättsäker- helssynpunkt att dubbla försändelser kommer till användning. Så till de 23 invändningarsom gäller merarbete och andra komplikationer för myndig- Prop. 1990/91:11 heterna.De arbetsmoment som tillkommer är att själva meddelandet skall framställas,postas och dokumenteras. Meddelandet blir naturligtvis standardiserat,antingen en blankett eller, i förekommande fall, en handling som tas fram avmyndighetens datorsystem. Lämpligen kan meddelandet framställas somsjälva delgivningsförsändelsen skickas och sedan läggas undan för att avlämnaslill postbefordran påföljande arbetsdag. När meddelandet sedan har skickats,görs anteckning därom i akten. Detta är enkla åtgärder som inle innebär meraarbete än att framställa och hanlera delgivningskvilton på traditionellt sätt.Och det blir fråga om avsevärd arbetsbesparing gentemot de fall där delgivningmed mottagningsbevis inte skulle ha lyckats. Jag kan därför inte se annal änatt systemet måste bli attraktivt atl använda från arbetsekonomiska synpunkter.Då har jag även vägt in del blygsamma arbete som följer med kravet att tillställaparterna information om den förenklade delgivningen. Detär riktigt att den förenklade delgivningen i en del ärenden kommer atl innebäraall myndigheten skickar fler försändelser till parterna. Kostnaden för dettakommer emellertid att mer än väl uppvägas av att man sparar in kostnaden för frankeradesvarsförsändelser med delgivningskvilton eller andra mottagningsbevis, ochframför allt av att man kan reducera användningen av de mycket dyrare delgivningssätten,t, ex, stämningsmannadelgivning. Detär självklart alt en reform som den förenklade delgivningen skall utvärderasnoga, både från rättssäkerhets- och effektivitetssynpunkter. Därvid blirbehovet av den andra postförsändelsen en punkt att särskilt observera. Denförenklade delgivningens plats I delgivningssystemet Sedanjag nu beskrivit hur den förenklade delgivningen är tänkt atl se ut vill jaggöra några ytterligare kommentarer av mera principiell natur. Hovrättenöver och har i sitt remissvar anfört att den föreslagnaförenklade delgivningen innebär en så avsevärd uttunning av begreppetdelgivning att den inte kan kallas för delgivning. Jagkan inte hålla med om detta. Den förenklade delgivningen innebär visserligen att man inle kräver något egentligt bevis för alt handlingen kommit adressalen lill hända, 1 stället tillskapas en bevispresumtion för att delgivning har skett, om myndigheten har förfarit enligt lagens regler, Presumtioner för delgivning finns även när det gäller de redan existerande delgivningssätten surrogatdelgivningoch kungörelsedelgivning; här kräver man inte heller bevis för alt den sökte faktiskt har fått del av handlingen. Och för den förenklade delgivningen tillkommer dessutom vissa rättssä- kerhelsgarantier, som de nyssnämnda delgivningsformerna saknar. Sålun da skall, såsom jag redogjort för, den sökte först informeras om förfarandet och sedan skall han för varje delgivning få dubbla försändelser. Dessutom skall förfarandet inte användas om det inte är lämpligt. Slutligen skall delgivning inte anses ha skett om det framstår som osannolikt att hand lingen kommit fram till den söktes senast kända adress inom en tvåvec- 24 korstid, Bevispresumtionenvid förenklad delgivning kan alltså motbevi- Prop. 1990/91: 11 sas på ettannat sätt än presumtioneraa vid surrogatdelgivning och kungörelsedelgivning.Av dessa skäl anser jag att den förenklade delgivningen mycket väl kan inordnasi det delgivningssystem vi har. Påett mer allmänt plan vill jag i detta sammanhang också säga följande, I vårtsamhälle har man på många andra områden accepterat att viktiga underrättelsersänds med posten utan krav på bevisning om att de verkligen kommer adressatentill banda. Svensk avtalsrätt och köprätt bygger i största utsträckning påprincipen att meddelanden som avsänts på ett ändamålsenligt sätt går påmottagarens risk. Inom förvaltning, samhällsservice och affärsliv går den heltdominerande delen av skriftliga meddelanden i vanligt brev. Och även från domstolamaskickas viktiga dokument på detta sätt; i de allmänna domstolama skickasavgörandena regelmässigt till parterna i vanligt brev utan mottagningsbevis,och det oavsett om avgörandet meddelats i samband med någon muntlig förhandlingoch oavsett om det tillkännagivits när avgörandet kan förväntas komma. Domeneller beslutet kan därefter även vinna laga kraft utan att någon delgivningsker. Såsom anförs i promemorian finns det också skäl att påminna om den regelsom finns i 33 kap, 8 § RB, Enligt denna har domstolen möjlighet atl föreläggaen part, som saknar hemvist i riket, att ställa ombud för sig; annars kandelgivning med honom i fortsättningen ske genom lösbrevsförsändelser till hanssenast kända adress. Dennabeskrivning visar att den förenklade delgivningen står i god samklang med detsyslem som gäller på andra områden, både inom rättskipning, förvaltning ochövrigt samhällsliv. Sammanfattningsvisförordar jag mot denna bakgmnd att förslaget om den förenklade delgivningengenomförs. Den nya ordningen bör komma till uttryck i en ny paragraf i DL (3 a §),Därjämte krävs ändringar i 19 § DL, Lagrådet har anslutit sig till dennauppläggning. Dämtöver har lagrådet föreslagit att i klargörande syfte enhänvisning till 3 a § tas upp i 3 §, Jag godtar del förslaget. När det gällersjälva termen förenklad delgivning har lagrådet inte funnit behov av atlanvända denna i lagtexten. Lagrådet menar också att beteckningen kan leda tillmissuppfattningen alt det är fråga om en fristående delgivningsform, och inleen variant av ordinär delgivning. Själv anser jag emellertid alt lagtexten blirenklare och tydligare om den särskilda beteckningen förenklad delgivninganvänds där. Dessutom är det enligt min mening av stort värde för denpraktiska användningen att detta delgivningssäll, som tekniskt skiljer sigmarkant från delgivning med mottagningsbevis, får en officiell beteckning.Risken för missuppfattningar när det gäller delgivningsformemas inbördessystematik borde inte vara stor när det i lagtexten uttryckligen anges att detär fråga om ordinär delgivning. Inte heller torde en missuppfattning härvidlagkunna leda till några praktiska problem, så länge myndighetema följer detbeskrivna förfarandet. Av dessa skäl vidhåller jag förslaget från lagrådsremissenatt termen förenklad delgivning skall användas i lagtexten. Såsomanförts i promemorian och under remissbehandlingen kan det med slopat krav pådirekta bevis om delgivning tänkas förekomma ett ökat antal fall därförsändelsen faktiskt inte kommer fram till den söktes adress och där av detskälet någon form av rättelsemöjlighet måste finnas. Som jag tidigare varitinne på bör saken i lagtexten uttryckas så att delgivning skall anses ha efter det att meddelandet om delgivningshandlingen skickades, omdet inte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt atthandlingen kommit fram till den söktes adress inom tvåveckorstiden. Det krävsalltså inte att den sökte faktiskt skall ha fått handlingen i sin hand. Omhandlingen skulle förkomma efter det att den kommit fram till den söktesadress, är detta, som jag tidigare framhållit, något som den sökte själv fårstå risken för, Samma sak gäller om den sökte på gmnd av bortovaro inte hartagit del av handlingen. Vadden klagande i princip har att visa är alltså att det är osannolikt att handlingeninom tvåveckorstiden kommit fram till hans senast kända adress. Dethar enligt min uppfattning inte framkommit att de rättsmedel som finns förnärvarande har visat sig otillräckliga för att tillgodose befogadeändringsyrkanden som någon har framställt med åberopande av bristandedelgivning. Att man lättar på kravet på bevisning om delgivning i vissa fallkan visserligen öka antalet klagomål av den arten men behöver inte betyda attdet behövs något nytt rättsmedel eller någon ändring av utformningen av debefintliga rättsmedlen. Några sådana ändringar har inte vidtagits i samband medtidigare förenklingar av delgivningssystemet och jag föreslår inte några nuheller. Enligtpromemorian kan det knappast befaras bli någon stor ärendeökning och ärendenabör normalt inte bli särskilt komplicerade. Dessa antaganden har visserligeninte förblivit oemotsagda i remissvaren, men några mera säkra prognoser har av naturiigaskäl inte kunnat lämnas. Själv har jag inga större farhågor men jag vill gärnasäga att detta är en av de punkter där utveckligen naturligtvis får följasuppmärksamt. Prop, 1990/91:11 2.2.3Området för telefondelgivning utvidgas Mitt förslag:Användningsområdet för telefondelgivning utökas till att gälla även sådanahandlingar som inte direkt kan sägas uppfylla det nuvarande kravet på att varaav enkelt innehåll. Telefondelgivning får dock inte heller i fortsättningenanvändas när det gäller handlingar som är omfattande eller annars avsvårtillgängligt innehåll. Promemorians förslagöverensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna har i huvudsak godtagitförslaget. Skälen för mitt förslag: infördes telefondelgivning som enny delgivningsform. Telefondelgivning innebär att delgivning sker genom att enföreträdare för en myndighet läser upp innehållet i en handling för den Prop.1990/91: 11 sökte på telefon och därefter skickar handlingen till honom medposten. Såsompåpekades i lagstiftningsärendet (prop. 1984/85: 109 s. 60) är telefondelgivningeninte att jämställa med det ofta tillämpade och allmänt accepterade förfarandetatt låta den sökte vid ett telefonsamtal bekräfta att han har mottagit en viss delglvningsförsändelse;det sistnämnda är bara ett sätt att försäkra sig om och skaffa bevisning föratt delgivning har skett. Telefondelgivningfår enligt nu gällande rätt användas när det är lämpligt för att delgekallelser, meddelanden och andra handlingar med enkelt innehåll. Telefondelgivningfår inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar, varigenom mål ellerärenden anhängiggörs. Närtelefondelgivning infördes innebar den, såsom framhålls i promemorian,något av en principiell nyhet inom delgivningssystemati-ken. Det var därförnaturligt att gå försiktigt fram och begränsa tillämpningsområdet för den nya delgivningsformentill handlingar med enkelt innehåll. Promemorians förslag om en utvidgning av telefondelgivningenhar lagts fram bl, a, mot bakgmnd av positiva erfarenheter från den praktiskatillämpningen. Remissbehandlingenhar i stort sett bekräftat den uppfattning som uttrycks i promemorian,nämligen att telefondelgivning har kommit till god användning, varit ettvärdefullt instmment för myndigheterna och inte haft några allvarliga avigsidorför dem som sökts för delgivning, Telefondelgivningbygger, som jag nämnde, på att handlingens innehåll läses upp i telefonenför den sökte och att handlingen därefter som ett slags bekräftelse sänds tilldenne med posten. När detta har gjorts anses delgivning ha skett, 1samband med samtalet har den sökte möjlighet att ställa frågor om handlingensinnehåll och ange till vilken adress han vill att handlingen skall skickas. Densökte vet att han efter samtalet skall få handlingen med posten, oftast dagendärpå. Om handlingen ändå inte skulle komma, vet han att han har en försändelseatt efterfråga. Han har möjlighet att snabbt kontrollera om han rätt förståttdet muntliga meddelandet om handlingens innehåll. Somdelgivningsform tillgodoser alltså telefondelgivning högt ställda krav pårättssäkerhet. Det är också en snabb och billig delgivningsform. Eftersomerfarenheterna av telefondelgivning genomgående är goda är tiden nu mogen fören utvidgning av dess användning. Ett annat skäl till en reform på området äratt det nuvarande rekvisitet enkelt innehåll har medfört vissatillämpningssvårigheter. Mittförslag är att utvidgningen av användningsområdet sker enligt den linje somanvisats i promemorian, I stället för att begränsa användningen till handlingarmed enkelt innehåll bör man ange att handlingar som inte är omfattande ellerannars har ett svårtillgängligt innehåll skall få telefondelges, I promemoriananvändes uttrycket "vidlyftiga", men jag föredrar alltså uttrycket"omfattande". Det har sagts från någothåll atl en sådan ändring nätt och jämt skulle innebära någon utvidgning av användningsområdet. Jag vill dock hävda att del har stor betydelse att man på detta sätt vänder på presumtionen för 27 vilka handlingar som skallfå telefondelges, Rekvisitet enkelt innehåll har varit föremål för tolkning idomstol. Ett exempel på hur tolkningen har utfallit är vissa hovrätlsavgörandenenligt vilka kronofogdemyndighets beslut om utmätning inte ansetts vara av enkeltinnehåll och därför inte med laga verkan har kunnat telefondelges. Med den nuföreslagna avgränsningen skulle det knappast komma i fråga att underkänna telefondelgivningav ett utmälningsbeslut, möjligen bortsett från fall som av särskilda skäl ärverkligt komplicerade, Etlannat exempel som tagits upp under remissbehandlingen är ett föreläggande part att komplettera sin vade- eller besvärsinlaga i hovrätten vid påföljdav avvisning. Min bedömning är att ett sådant föreläggande utan vidare börkunna telefondelges, om mitt förslag genomförs. Jag har velat ta upp dessaexempel för att visa att mitt förslag ger en reell utvidgning avtillämpningsområdet för telefondelgivning. Från något håll har man velat gålängre och tillåta telefondelgivning även av mera omfattande handlingar. Föregen del anser jag emellertid att man åtminstone tills vidare måste hålla fastvid den grundtanke som finns i denna delgivningsform, nämligen att den sökte iprincip skall kunna tillgodogöra sig innehållet i den aktuella handlingen redannär denna läses upp för honom på telefon. Denna tanke kan inte upprätthållas omalltför långa handlingar läses upp. Det kan heller inte komma i fråga att baraen del av handlingen faktiskt läses upp på telefon och att myndigheten hänvisarden sökte till att läsa resten själv när han har fått handlingen med posten.Slutligen vill jag påpeka att det knappast kan vara effektivt att myndighetenägnar mycket att läsa upp handlingar på telefon för dem som skalldelges. Prop,1990/91:11 Mitt förslag: Omen enskild person söks för delgivning på sin arbetsplats men inle träffas därunder sin vanliga arbetstid, får handlingen lämnas till den söktesarbetsgivare. Promemorians förslagöverensstämmer i princip med mitt. Dock föreslås där att arbetsgivaren skallkunna dömas till böter, om han vägrar att för den anställdes räkning mottahandlingen. Remissinstanserna: Deflesta är positiva till förslaget. Av dessa är det emellertid flera somavstyrker den föreslagna bötessanktionen eller i vart fall är tveksamma tillden. Bland dem som avstyrker förslaget finns några som kan tänka sig att godtadet om det blir fråga om ett frivilligt åtagande från arbetsgivarens sida. Ettflertal remissinstanser har pekat på svårigheter med att definiera vem somskall anses som arbetsgivare i detta sammanhang. Skälen för mitt förslag:Efter förslag i prop, 1984/85:109 genomfördes vissa regler omarbetsgivares medverkan vid delgivning med en anställd. Det gällde en bötessanktioneradskyldighet för arbetsgivare att på begäran av stämningsman uppge om den somsöks för delgivning är anställd hos honom och, omså är fallet, upplysa om den söktes arbetstider Prop. 1990/91:11 och annatsom kan underlätta delgivningen. Vidare infördes en skyldighet för bl.a.arbetsgivare att ge stämningsman tillträde till enskilt område, som inte utgörbostad, för att verkställa delgivning, Idepartementspromemorian (Ds Ju 1983:13) Effektivare delgivning, som låg lillgrund för propositionen i det nu nämnda lagstiftningsärendet, hade ocksåföreslagits en ny delgivningsform, nämligen surrogatdelgivning genom den söktesarbetsgivare eller genom någon anställd på dennes kontor. Detta förslagdiskuterades i propositionen, men föredragande statsrådet stannade för attförslaget inte borde föras vidare till lagstiftning. Skälen för det varhuvudsakligen att den föreslagna delgivningsformen kunde kännas besvärande förbåde den anställde och arbetsgivaren och kanske påverka arbetsgivarensförhållande till den anställde negativt. Föredraganden förklarade sigemellertid beredd att på nytt ta upp frågan, om elt påtagligt behov skulle visasig, framför allt i de fall då den sökte inte kan förmås att medverka tilldelgivning i någon annan form. Dehuvudfrågor som skall besvaras är således om det i delgivningsarbetet finnsnågot behov av medverkan från arbetsgivare och om det är acceptabelt att krävanågon form av sådan medverkan, I promemorian har båda frågorna besvarats jakande. Minuppfattning är alt man med de svåra delgivningsproblem som föreligger börförsöka utnyttja alla tjänliga hjälpmöjligheter. Remissopinionen bekräftar istort sett att arbetsgivarmedverkan skulle vara ett värdefullt bidrag i delgivningsarbetet.Rikspolisstyrelsen har uttalat att antalet arbetsplatsbesök för delgivning kanminskas om förslaget genomförs.