prop · GE038 · 1990-12-31 00:00:00 — Detförhållandet att den praktiska tillämpningen inte uppfattas som Prop. 1990/91:8tillfredsställande ger naturligtvis anledning att överväga om inte viklen av enindividuell prövning tydligare borde strykas under i lagtexten. Mot bakgrund avatt högsta domstolen i det förut nämnda rättsfallet (NJA 1988 s. 559) tagitavstånd från schablonmässigt bestämda umgängestider och framhållit betydelsenav att prövningen företas under beaktande av omständigheterna i det särskildafallet, torde del dock finnas skäl alt låta frågan om en mera allmän ändring iumgängesreglerna anstå till dess att en förnyad utvärdering av praxis iumgängesfrågor har gjorts. Iett avseende ter sig emellertid omedelbara åtgärder påkallade. Jag tänker pås.k. umgängessabotage, en fråga som kommit allt mer iblickpunkten. Det har förekommit en del uppmärksammade fall där vårdnadshavarenhar försökt att på olika sätt hindra en kontakt mellan barnet och den andraföräldern. Från praktikerhåll omvittnas också att det inte är ovanligt attvårdnadshavaren genom olika åtgärder försvårar eller omöjliggör för barnet attfå träffa den andra föräldern. Med hänsyn till den vikt som ett fungerandeumgänge med båda föräldrarna typiskt sett har för barnets psykiska hälsa finnsdet uppenbarligen anledning att se allvarligt på fall där vårdnadshavarenförsöker sabotera barnets möjligheter att träffa den andra föräldern. Denuvarande reglerna bygger på alt vårdnadshavaren har ett ansvar för alt barnetsbehov av umgänge med en förälder som inte är vårdnadshavare skall tillgodoses.1 ett färskt avgörande har högsta domstolen också i ett vårdnadsmål (NJA 1989s. 335) fäst vikt vid att den ena föräldern motarbetat barnets möjlighet tillumgänge med den andra föräldern. I skilda sammanhang har det emellertid restskrav på att vårdnadshavarens ansvar skall betonas ytterligare. Från några hållhar också framförts krav att, om en vårdnadshavare motsätter sig att barnet fårträffa den andra föräldern, vårdnaden mer eller mindre automatiskt skallflyttas över till den andra föräldern. Enregel av sist angivet slag kan dock knappast komma i fråga. Till en början ärdet tydligt att enbart det förhållandet att en förälder är ovillig alt låtabarnel träffa den andre föräldern inle gärna kan motivera bedömningen vare sigall del skulle röra sig om umgängessabotage eller att vårdnadshavaren skallbedömas som olämplig. Förälderns handlande kan ha sin grund i en strävan ausöka skydda barnel från att utsättas för övergrepp eller annars råka illa ut.Det kan naturligtvis också finnas andra skäl som kan motivera au vårdnaden inlebör flyttas över till den andra föräldern. Varje fall måste bedömas utifrån deomständigheter som föreligger i just det fallet. Ipromemorian har föreslagits en annan lösning. Tanken är att i en lagregel slåfast all vid bedömningen av vad som är bäst för barnet frågan om barnels behovav kontakt med båda föräldrarna skall ges en särskilt framträdande plats. Dettaär inle någon ny princip. I förarbetena till de nuvarande reglerna (se prop.1981/82:168 s. 66 och LU 1982/83:17 s. 25; 1982/83:165 s. 129 och LU 1982/83:41) har sålunda uttalats att, om inleandra omständigheter talar för en annan lösning, domstolen bör tillvårdnadshavare förordna den av föräldrarna som kan antas bäst främja ett näraoch gott samarbete mellan barnet och den andra föräldern. Ingenremissinstans.motsätter sig heller den återgivna principen, men ett parinstanser ifrågasätter behovet av att låta den komma till direkt uttryck ilagtexten. För egen del anser jag dock att frågan om barns möjlighet att umgåsmed båda föräldrarna är så grundläggande all den förtjänar en uttryckliglagreglering. I likhet med det stora flertalet remissinstanser förordar jagdärför alt en särskild regel tas in i av innebörd altdomstolarna vid bedömande av vårdnadsfrågan skall fästa avseende särskilt vidbarnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. Enregel av det slaget träffar vårdnadsfrågor i allmänhet men torde kunna bli avsärskild betydelsei omprövningsfall. Det finns då normall utredning tillgängligom hur umgänget mellan barnet och föräldrarna har fungerat under förfluten tid.Om det i ett sådant fall visas att en förälder ulan godtagbara skäl för sitthandlande har motarbetat ett umgänge mellan barnet och den andra föräldern, kandetta vara ett tecken på att vårdnadssituationen kan behöva ändras. Som jagtidigare har framhållit måste dock lyhördhet visas för orsakerna till varförden ena föräldern motarbetat ett umgänge. Eftersomregeln i praktiken får betydelse framför allt vid tillämpning av 6 kap. 5 och 6§§ bör den placeras i anslutning till dessa paragrafer. Mitt förslag: Iföräldrabalken förs.inen särskild regel om vårdnadshavarens skyldighet attlämna bl.a. umgängesföräldern sådana upplysningar rörande barnel som kan främjaumgänget. Promemoriansförslag: Överensstämmer med milt (se promemorian s. 61-64). Remissinstanserna: Enöverväldigande majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget ellerlämnar det utan erinran. Ett par instanser menar all den föreslagna regeln äroklar och att den .därför i sig kan leda till tvistigheier mellan föräldrarna.Från något håll anförs au det är olämpligt all använda lagstiftning ipedagogiskt syfte. Bland advokater är meningarna delade. Sverigesadvokatsamfund avstyrker förslaget medan Föreningen jurister vid de allmännaadvokatbyråerna tillstyrker det. Skälenför mitt förslag: Ur barnels synvinkel är det viktigt att den förälder som inleär vårdnadshavare ändå finns med i barnels vardag på ett naturligt sätt. Deltaunderlättas om föräldern i fråga kan ta en mer aktiv del i barnels liv. Entanke som har förts fram i det sammanhanget är att ge umgängesföräldern någonslags medbestämmanderätt. lösning utgör emellertidinte annat än en maskerad form av gemensam Prop. 1990/91:8 vårdnad. Sammaproblem skulle uppslå som vid obligatorisk gemensam vårdnad (se avsnitt 2.4.1).En ordning med medbestämmanderätt är därför knappast realistisk. Vadsom däremot kan finnas anledning att överväga är om inte skyldigheten förvårdnadshavaren alt lämna upplysningar om barnet bör markeras tydligare. Enviss sådan skyldighet får anses ligga i de gällande reglerna, men i andrarättssystem finns mera uttryckliga regler av det slaget. Så är falletexempelvis i § 50 i den norska barneloven, låt vara att den regeln är utformadsom en rätt för den förälder som inte är vårdnadshavare att få upplysningar(på motsvarande sätt som den norska regeln om umgänge är utformad som en rättför föräldern till umgänge). Förde flesta föräldrar torde det framstå som självklart all vårdnadshavarenfortlöpande ger umgängesföräldern information om barnets utveckling och omåtminstone viktigare händelser som inträffar i barnets liv. Det kan rörabarnets hälsa eller skolgång eller uppehållsort. Del kan gälla barnetsferiearbeie eller särskilda fritidsintressen. Del kan över huvud laget avseförhållanden som på ett mera ingripande eller betydelsefullt sätt påverkarbarnels nuvarande eller framlida förhållanden. Urbarnets synvinkel är detta en önskvärd ordning. Umgängesföräldern är en viktigperson i barnets liv och för att barnets umgänge med den föräldern skall flytaså bra som möjligt bör umgängesföräldern vara så informerad om barnetsförhållanden att föräldern på ett naturligt sätt kan leva med i barnets vardag.I promemorian har därför föreslagits all betydelsen av det nu anförda stryksunder genom en föreskrift om information från vårdnadshavarens sida. Föreskriftenär utformad så att den avser upplysningar som kan främja umgänget. Den avseralliså frågor av mera ingripande eller betydelsefull beskaffenhet, inte varjetrivial händelse som inträffar i barnets liv. Har vårdnadshavaren och denförälder som inte är vårdnadshavare delade meningar i frågan om vilkaupplysningar som bör lämnas, ankommer det på vårdnadshavaren att göra denslutliga bedömningen. Dethelt övervägande antalet remissinstanser har ställt sig bakom förslaget. Frånnågra håll har emellertid kritiska synpunkter förts fram. Ett parremissinstanser menar att föreskriften är oprecis. Med hänsyn till demångskiftande förhållanden som kan förekomma torde del emellertid knappast varalämpligt eller ens möjligt all sälla mera bestämda gränser för en föreskrift slag. Vad del handlar om är inle sä myckel en reglering av en precisinformationsskyldighet utan mera om ett pedagogiskt stöd i strävandena attfrämja ett fungerande umgänge. Häremot har visserligen anförts att det ärmindre lämpligt au använda lagstiftning i pedagogiskt syfte. Jag har i och försig förståelse för del synsättet. Enligt min mening har det dock olika bärkraftpå olika områden. Vad gäller ett område som så intimt kan förknippas medpedagogik som det nu aktuella har jag inte några egentliga betänkligheter. För egen del ser jag dennu föreslagna regeln just som ett säii all Prop. 1990/91:8 påverka normbildningoch attityder. Den ingår i ett paket som består av flera komponenter och där deolika komponenterna, var och en på sitt sätt, är avsedda all stryka under denvikt som samhället tillmäter goda relationer mellan barnel och den förälder sominte är vårdnadshavare. Del må vara att det för de flesta föräldrar framstårsom självklart att vårdnadshavaren lämnar behövliga upplysningar till den andraföräldern. Men för de föräldrar för vilka det inte är självklart kan det varaav värde all vårdnadshavaren genom en uttrycklig bestämmelse görs uppmärksam påbetydelsen av att den andra föräldern hålls underrättad om barnetsförhållanden. Ettpar remissinstanser har invänt alt regeln kan länkas ge upphov tilltvistigheier mellan föräldrarna i fråga om vilka upplysningar som skall lämnas.En sådan risk kan naturligtvis inte uteslutas. Den får dock vägas mot de andraaspekter som gör sig gällande i sammanhanget. I likhet med del stora flertaletremissinstanser ser jag för min del övervägande fördelar med en lagbestämmelseom information. Jag förordar därför alt i förs in en regel omvårdnadshavarens skyldighet att lämna sädana upplysningar om barnel som kanfrämja umgänget. Vadjag har anfört har framför allt avsett umgänget mellan barnel och denförälder som inle är vårdnadshavare. En regel om upplysningar bör dock inteange någon bestämd mottagare av informationen. Regeln i 6 kap. 15 §föräldrabalken om umgänge utgår från alt barnet kan ha ett behov av umgängeäven med andra personer som står barnet särskilt nära, t.ex. tidigarefamiljehemsföräldrar. Det kan finnas ett behov av upplysningar frånvårdnadshavarens sida rörande barnet också för au främja ett sådant umgänge.Detsamma gäller för övrigt i fråga om personer som skall medverka i praktiskaarrangemang för all umgänget skall kunna ulföras. Någon på förhand begränsadkrets av mottagare av upplysningar bör därför inte finnas. Enregel om upplysningar bör dock innehålla ett uttryckligt undanlag för vissasituationer. Del kan finnas fall då intresset av all upplysningar lämnaskonkurrerar med ett annal intresse. Det kan röra sig om att ett -framför alltäldre - barn har lämnat vårdnadshavaren uppgifter i förtroende vilka i sig ärav betydelse för umgänget men som barnet inle vill att den andra föräldernskall få kännedom om. Ett annat fall är att en kvinna som är vårdnadshavare harflyttat med barnet till en för mannen okänd ort för alt komma undan dennestrakasserier och därför inte vill uppge barnets, och därmed sin egen, adress.För bl.a. fall som dessa framstår del som lämpligt att upplysningsregeln integer intryck av att vara obegränsad utan all den ger vårdnadshavaren enuttrycklig undantagsbestämmelse alt stödja sig på när det är påkallat. Allregeln har eu sådant undantag kan vara av betydelse t.ex. om fråga uppkommer omomprövning av vårdnaden och det görs gällande att värdnadshavaren genom altunderlåta all lämna upplysningar har motarbetat umgänget. 1990/91: Mitt förslag: Densocialtjänsleman som av socialnämnden utses att utföra vårdnadsutredningenskall själv svara för utredningen och utan att gå vägen via socialnämnden lämnasin utredning till domstolen. Utredaren får i varje enskilt fall avgöra om detinsamlade faktamaterialet skall kompletteras med en slutsats från hans ellerhennes sida. Domstolen skall vid behov kunna ge vissa riktlinjer förutredningen. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt utom så till vida all promemorieförslagelavvisar möjligheten för vårdnadsulredaren att redovisa sina slutsatser (sepromemorian s. 64-69). Remissinstanserna:Förslagen tillstyrks eller lämnas utan erinran av en majoritet avremissinstanserna. Några remissinstanser menar att det juridiska inslaget iprocessen kommer att öka på bekostnad av det sociala inslaget. Fleraremissinstanser vill ge utredaren en möjlighet alt redovisa sina slutsatser avdet framtagna materialet. Skälenför mitt förslag: Enligt 6 kap. 18 § skall domstolen, innan denavgör ett mål eller ett ärende om vårdnad eller umgänge, höra socialnämndeneller, om det är tillräckligt, bereda socialnämnden tillfälle att yttra sig. Iett sådant mål kan domstolen förordna om vårdnad eller umgänge för tiden intilldess laga kraft ägande dom föreligger i målet, ett s.k. interimistiskt beslut(se 6 kap. 20 § ). Även inför ett förestående interimistisktbeslut kan domstolen inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan. Socialnämndensyttrande föregås av en ingående vårdnadsutredning under vilken föräldrarna ochbarnet hörs, referenser inhämtas och eventuell utredning från barn- ochungdomspsykialrisk eller psykologisk expertis utförs. I många kommuner sker,innan en vårdnadsutredning påbörjas, ett eller flera samarbetssamtal i syfteall nå en frivillig överenskommelse mellan föräldrarna. Under den lid sådanasamtal pågår kan domstolen förklara målet vilande. Leder samtalen fram till ensamförsiåndslösning, görs inte någon vårdnadsutredning. Om däremot enighet inteuppnås, måste en sådan ulföras. Vårdnadsuiredningengörs av socialförvaltningens tjänstemän. När den är slutförd överlämnas den medförslag till yttrande till ett arbetsutskott, om ett sådant finns, och däreftertill socialnämnden. Parter och ombud företräder inte sällan inför nämnden därde anlägger synpunkter på utredningen. I många fall blir den rättsligaargumenteringen inför nämnden tämligen omfattande. har tagit ställning till vårdnadsutredningen översänds denna mednämndens yttrande till domstolen. Socialförvaltningenshandläggning av vårdnadsärenden kan bli en ganska För vissa domstolar är det inte ovanligt med Prop. 1990/91:8väntetider innemol eller till och med överstigande innan en begärdutredning om vårdnad tillställs domstolen. Problemet har berörts bl.a. avjustitieombudsmannen (JO). JO har därvid uttalat att handläggningen inte bör talängre tid än eller, om det förekommer samarbetssamtalmellan föräldrarna, (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse1982-83 s. 189 ff). JOhar pekat på flera faktorer som inte sällan fördröjer utredningen. En ärinhämtande av barnpsykiatriskt utlåtande. JO har strukit under betydelsen avall de som utför en barnpsykiatrisk undersökning inle låter denna dra ut påtiden längre än vad som är erforderligt. Enannan faktor i sammanhanget är verksamheten med samarbetssamtal. JO har uttalatsitt fulla stöd för denna verksamhet men också betonat vikten av alt samtalenär planerade, målinriktade och koncentrerade. Finner samtalsledaren att konfliktbearbeiningenär gagnlös, bör man, menar JO, övergå till att göra envårdnadsuiredning. Entredje tidsfördröjande faktor som JO har pekat på är att vårdnadsuiredningeninle alltid påbörjas efter det att en remiss har kommit från domstolen.JO har också framhållit alt man genoin att begränsa utredningen kan vinnamycket tid vilket är till fördel för samtliga inblandade parter. Deltorde finnas möjligheter all på olika sätt effektivisera och påskyndaulredningsförfarandet i tvister om vårdnad och umgänge och därigenom samtidigtförbättra skyddet för barnels intressen i konflikten. Ensträvan måste naturligen vara all så långt del är möjligt försöka undvikaonödiga processer, inte minst därför att dessa tenderar au förslärka konfliktenmellan föräldrarna till nackdel för barnet. Kan man förhindra att 'i målet blir föremål för ett rättegångslik-nande förfarande redaninnan den har tillställts domstolen, torde myckel vara vunnet. Härtill kommerall en inle ringa del av den kritiserade tidsutdräkten i fråga omvårdnadsulredningar kan härledas till prövningen i socialnämnden. Motbakgrund av det nu anförda har i promemorian lagts fram ett förslag som innebäratt socialnämnden skall frikopplas från arbetet med vårdnads- ochumgängesrällsutredningar. I stället för att domstolen begär ett yttrande avsocialnämnden skall den uppdra åt nämnden att föranstalta om en utredning imålet. Denna skall inte utmynna i ett förslag till domstolen utan endastinnefatta en redovisning av insamlade och sammanställda fakta och upplysningarom barnet och dess föräldrar. Enklar majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget att socialnämnden inte längre skall yttra sig över vårdnadsutredningar. För min del ser jag också stora fördelar med det förslaget. Eftersom det inte blir fråga om något yttrande från socialnämndens sida blir det inte aktuellt med någon "process" inför nämnden. Denna får i princip inte annan befallning med saken än såsom arbetsgivare för den tjänsteman som nämnden utser alt utföra utredningen. Sedan kan tjänstemannen 44 rapportera direkt tilldomstolen. Detta innebär naturligtvis ingen Prop. inskränkning isocialnämndens rätt alt bestämma vilka uppgifter som skall läggas på dess tjänstemäneller nämndens möjligheter att kontrollera all arbetet bedrivs på ett tillfredsslällande sätt. rapporterardirekt till en domstol förekommer redan i andra sammanhang, se t.ex. 21kap. Förslageti promemorian innebär all man kan spara tid i redan utdragna och för parternaplågsamma processer. Dessutom kan man minska den risk för fördjupademotsättningar som inte sällan blir följden av den rätte-gångsliknandekaraktären i socialnämndens behandling av vårdnadsärenden. Frännågot håll har framförts alt det juridiska inslaget kommer att öka och delsociala inslaget minska om förslaget genomförs. För egen del är jag snararebenägen att hävda motsatsen. Om socialnämnden inte avger något yttrande,riskerar man inte att de sociala myndigheternas förtroendekapital går förlorathos den part som yttrandet går emot. Möjligheterna att tillvarata den socialakunskap och erfarenhet som finns hos de sociala myndigheterna kan därmed kommaall öka, något som är av betydelse för fortsatta sociala insatser eftervårdnadsprocessens avslutande. I ett senare avsnitt (avsnitt 2.8) kommer jagalt lägga fram förslag som just betonar de sociala myndigheternas ansvar föratt föräldrar kan få hjälp och stöd efter det att en en tvist om vårdnad ochumgänge har avgjorts. Överhuvud tagel innebär de förslag som jag i förevarande sammanhang lägger fram enbetoning av de sociala aspekterna och en strävan efter samförståndslösningar.Men om del till slut ändå kvarstår en tvist, är det domstolens uppgift all lösatvisten. Vad del handlar om är en renodling av funktionsuppdelningen mellansociala instanser och domstolar. Ocksåförslaget att vårdnadsulredaren inle längre skall lämna ett förslag tilllösning av värdnadsfrågan har biträtts av en majoritet av remissinstanserna.En hel del instanser är dock av uppfattningen att utredaren ävenfortsättningsvis bör ta ställning i tvisten. Somjag ser det finns det för- och nackdelar med båda alternativen. I mänga fall,exempelvis då båda föräldrarna är lika lämpliga som vårdnadshavare, tjänar ettställningstagande från utredarens sida inte något egentligt syfte. Tvärtom kanen preferens för den ena föräldern uppfällas som en nedvärdering av den andraföräldern, någoi som knappast bidrar till att dämpa de motsättningar som kanfinnas. Och skulle situationen vara den all föräldrarna i förslå hand ärinriktade på ensam vårdnad men i andra hand kan tänka sig gemensam vårdnad, kandet vara direkt olämpligt om vårdnadsulredaren uttalaratt en av föräldrarna böranförtros vårdnaden. Åandra sidan är del ofrånkomligt att del finns fall då del kan vara av stort värde om utredaren, som är väl insatt i ärendet, redovisar sina egna ståndpunkter. I praktiken går det knappast heller all hindra all en utredare, som anser del vara befogal, på ett eller annat sätt ger uttryck för sin uppfattning. Som jag ser del bör fråganhuruvida utredaren skall lämna något förslag till lösning av vårdnadstvistenbli beroende av omständigheterna i del enskilda fallet. Det bör inle läggasnågon skyldighet på utredaren att redovisa sina slutsatser men inle hellerresas några hinder mot att så sker. Utredaren får alltså själv bedöma om haneller hon vill komplettera det insamlade faktamaterialet med en egen slutsats.Vid den bedömningen kan bl.a. aspekter av det slag som jag har pekat på ovanvara av betydelse. Det är självfallet av yttersta vikt att utredarens arbetebygger på stor lyhördhet och noggrannhet i del enskilda fallet. Ipromemorian har även föreslagits att domstolen vid behov skall kunna ge vissariktlinjer för utredningen. Det är inle fråga om alt formalisera förfarandetmed vårdnadsulredningar pä det sättet all det läggs en plikt pä domstolen attbesluta om utredningens omfattning och inriktning. Vad det handlar om är attdomstolen, om det framstår som motiverat i ett enskilt fall, skall kunna slåfast vissa ramar för utredningen. Eftersom det är domstolensom beslutar om utredningen ler del sig enligt min mening naturligt alldomstolen också, i de fall där detta framstår som önskvärt, kan dra uppriktlinjer för utredningen. Det är självfallet viktigt alt domstolen därvidagerar så att inte domstolens opartiskhet kan ifrågasättas. Men slår delexempelvis klart för alla inblandade att endast vissa frågor behöver utredas, leda till en tidsvinst, om domstolen anger riktlinjerna för utredningen. Ilikhet med flertalet remissinstanser förordar jag därför all domstolen ges enmöjlighet att vid behov ge vissa riktlinjer för utredningen. Jag vill dockstryka under att det också i dessa fall får ankomma på utredaren att, beroendepå de uppgifter som fortlöpande kan erhållas, ta ställning till hur utredningennärmare skall läggas upp. Oavsettom domstolen drar upp riktlinjer för utredningen eller inte bör domstolenalllid kunna sälla ul en viss lid inom vilken utredningen bör vara slutförd.Vid behov får domstolen sedan förlänga den liden. Mitt förslag: Ettinterimistiskt beslut i vårdnadsmål skall i stället för att gälla vårdnadenkunna avse vem barnel skall bo tillsammans med. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt (se promemorian s. 69-73). Remissinstanserna:Förslaget stöds av en helt övervägande majoritet av remissinstanserna. Ett parinstanser har invänt att ett beslut om vem barnet skall bo tillsammans med fårsamma styrande inverkan på det slutliga avgörandet i vårdnadsfrågan som detnuvarande interimistiska beslutet. Skälen för mitt förslag:Som jag har nämnt i det föregående kan en domstol i ett vårdnadsmål förordna omvårdnad och umgänge för liden intill dess laga kraftägande dom föreligger i målet (se 6 kap. 20 § Prop. Ettsådant förordnande görs i allmänhet i anslutning till all parterna första gångeninställer sig vid domstolen. domstolens bedömning ärhuvudsakligen parternas egna uppgifter vid förhandlingen samt etts.k. snabbyttrande från socialnämnden. yttrande baseras i regelpå enbart parternas egna uppgifter saml vad som är känt för socialnämndengenom egna registreringsuppgifter. vilar således normalt påett ganska magert underlag. Undermånga år har kritik riktats mot systemet med interimistiska beslut som gällervårdnaden. Man har menat att det interimistiska beslutet, trots att det ärbaserat pä ett magert material, får en starkt styrande inverkan på det slutligaavgörandet. Man har uttryckt det så att den som del interimistiska beslutet gåremot knappast har någon praktisk möjlighet all få den slutliga vårdnaden ombarnet. Motdenna bakgrund har i promemorian föreslagits att ett interimistiskt beslut ivårdnadsmål skall i stället för att gälla vårdnaden kunna avse vem barnet skallbo tillsammans med.