prop · GE0311 · 1990-12-31 00:00:00 — Den reformen kommer att få vissa återverkningar på delgivningsfrågornasåvitt avser den summariska processen. Jag lägger mot denna bakgmnd inte nufram några förslag som tar särskilt sikte på den summariska processen. För de allmännaförvaltningsdomstolarnas del är det framför allt den omständigheten att avgörandena oftast måste delges parterna som ställer till bekymmer i delgivningssammanhang. Regleringen i detta hänseende hänger samman med bestämmelserna i 7 § förvaltningsprocesslagen (1971:291; FPL), enligt vilka tiden för överklagande av domar och beslut 13 räknasfrån den dag då klaganden fick del av avgörandet. Om detta är en i alla delarlämplig ordning torde komma atl granskas av domstolsutredningen (Ju 1989:06) idess översyn av FPL, I promemorian logs uppvissa författningsförslag, som inte kräver lagrådets hörande eller riksdagensmedverkan utan som endast kräver förordningsändringar, I dessa frågor avserjag att återkomma lill regeringen . Vid remissbehandlingen avpromemorian har remissinstanserna själva framfört ett antal förslag. Dessaförslag kräver ytterligare beredning innan jag är beredd att ta ställning tilldem. Prop,1990/91:11 2.2 De olika författningsförslagen 2.2.1 Färre fall av delgivning Mitt förslag: 1 RBoch FPL föreskrivs att handlingar och andra underrättelser som rätten skallöverbringa till parter och andra skall delges enligt reglema i DL, om det ärsärskilt föreskrivet eller om det med hänsyn till syftet med bestämmelsen omunderrättelse framgår att delgivning bör ske men att i övrigt delgivning börtillgripas bara om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna. Reglerna innebäratt domstolarna skall pröva i varje enskilt fall om en formell delgivning ärbefogad eller om det räcker t. ex. med att ett meddelande skickas med postenpå vanligt sätt eller att kontakt las per telefon. Avgörande för dennabedömning skall vara hur viktig handlingen eller meddelandet är förmottagaren. Promemorians förslagöverensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har godtagitsav de flesta remissinstanserna. Många menar emellertid atl de föreslagnareglerna är för oprecisa för att ge någon egentlig vägledning. Skälen för mitt förslag:När det gäller domstolarnas verksamhet finns det inga heltäckande föreskrifterom i vilka fall en handling eller ett meddelande skall överbringas genomdelgivning i DL:s mening eller på annat sätt, t, ex, i vanligt brev. Vid DL:stillkomst gjordes en omfattande genomgång av olika författningar, som ledde tillatt uttryckliga föreskrifter om delgivning infördes på många ställen. Men iåtskilliga fall lämnades det öppet hur t, ex, en underrättelse skulle ske. Föratt täcka dessa fall infördes på initiativ av lagrådet en regel i övergångsbestämmelsematill DL, enligt vilken DL skall tillämpas i fråga om kallelse, föreläggande ochannan underrättelse, om det med hänsyn till bestämmelsens syfte framgår att delgivningbör ske. lagstiftning har följt samma linjer. har uttryckligenföreskrivits delgivning, ibland har underrätlelseformen lämnats öppen. Genomregeln i övergångsbestämmelserna har, såsom framhålls i promemorian, dennalagstiftningsteknik lett till att myndighetema, särskilt domstolarna, användersig av delgivningsalternativet i mycket stor utsträckning. Förförvaltningsprocessens del finns i 47 § FPL en regel enligt vilken Prop.1990/91: 11 delgivning /är tillgripas, om rätten skall bringa handling ellerannat till någons kännedom. Närdet gäller förvaltningsförfarandet fanns en regel förvaltningslag(1971:290) av innebörd atl underrättelse till part om nytt material i ärendetfick ske genom delgivning. I den nya förvaltningslagen (1986:223) har regelnförtydligats och lyder nu (17 § andra stycket): "Myndigheten bestämmer omunderrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning ellerpå något annat sätt." I förarbetena till regeln pekade departementschefenpå den avvägning som alltid måste göras mellan å ena sidan intresset av snabboch enkel handläggning och å andra sidan intresset av atl få veta om parten harnåtts av underrättelsen. Departementschefen hänvisade till vissa uttalanden somgjordes i förarbetena lill den gamla lagen. Där sades det att regeln inteinnebär något krav på att full bevisning alltid måste finnas om atlunderrättelsen verkligen har kommit parten till banda. Myndigheten måste iförhållandevis stor utsträckning ha rätt att utgå från att parten har nåtts aven försändelse som skickats till honom med posten i vanligt brev. Det påpekadesdock att, när en myndighet med säkerhet vill konstalera att en part har nåttsav en försändelse, det emellanåt kan framstå som mest praktiskt atl redan från börjananvända sig av någon av de delgivningsmetoder som föreskrivs i DL. Detär naturligt att viktiga kallelser och förelägganden normalt överbringas ienlighet med beslämmelserna i DL. Men vid domstolarna torde de av DL anvisadevägarna i stor utsträckning användas även när mindre viktiga handlingar skallöverbringas. Detta sker kanske inte direkt slentrianmässigt, men säkert oftautan någon noggrannare prövning av om delgivning verkligen är nödvändig. Ochhar man väl en gång inlett ett delgivningsförsök lägger man ibland ner storaansträngningar på att fullfölja det, trots att intresset av att delgivning skeregentligen är måttligt. Delär mot den nu angivna bakgmnden som del i promemorian föreslås regler i RB ochFPL om att domstolen skall använda sig av delgivning endast om det är sakligtbefogat. På detta sätt skulle domstolarna enligt promemorian kunna närma sigden mera kritiska prövning av delgivnings-behovet, som förutsätts i 1986 årsförvaltningslag. Deflesta remissinstanserna har tagit emot förslaget välvilligt men från vissahåll har riktats kritik mot förslaget. Kritiken går inte ut på att förslagetskulle motverka sitt syfte eller vara betänkligt ur rättssäkerhetssynpunkt, 1stället har det sagts att de föreslagna reglerna behöver preciseras för attkunna ge någon vägledning för domstolarna. Föregen del anser jag att den föreslagna regeln är välmotiverad som en påminnelseom att domstolen i det enskilda fallet alltid bör överväga om delgivning enliglDL:s regler bör ske eller inte och att förslaget bör genomföras. Lagrådet harföreslagit att den nyssnämnda övergångsbestämmelsen till DL uttryckligenbeaktas i den nya lagtexten. Jag godtar detta och kommenterar lagtextenytterligare i specialmotiveringen. När det gällermöjligheterna till mera konkreta anvisningar om när delgivning bör ske och när delgivning kan underlåtas vill jag säga följande. ' Desituationer där domstolar har att underrätta parter och andra om olika saker ärsynnerligen mångskiftande. Det är fråga om underrättelser av olika innehåll tillrättssubjekt som intar olika processuell ställning i målen eller ärendena.Redan den stora mängden skiftande situationer som kan uppkomma gör atl ettförsök till uppräkning i lagtext är dömt atl misslyckas. Härtill kommer attolika tidsaspekter kan vara avgörande: en underrättelse som sker i ett visstskede av ett mål kan behöva delges, medan samma underrättelse kanske inte allsskulle behöva delges om den gjordes i ett annat skede av handläggningen. Sådanaomständigheter gör att ett försök till närmare reglering av delgivningstvångetskulle leda till en stelbent och formalistisk ordning. Främst av dessa skälförordar jag att man även i fortsättningen i stor utsträckning avstår fråndetaljreglering i lag av när delgivning skall ske och inte skall ske. Det ärhär fråga om ett område där man har anledning att räkna med ett bättre ochefter de skiftande omständigheterna anpassat förfarande om man förlitar sig pådomstolarnas eget omdöme. En annan sak är att det givetvis är möjligt ochnödvändigt att på ett mera principiellt plan diskutera olika hållpunkter förbedömningen av om delgivning erfordras i olika situationer eller inte. Tillsådana synpunkter återkommer jag närmare i specialmotiveringen. Prop,1990/91:11 2.2.2Kravet på bevis att delgivning har skett slopas i vissa fall (förenklad delgivning) Mitt förslag:Kravet på särskild bevisning för att delgivning skett t.ex, i form avmottagningsbevis slopas vid ordinär delgivning i vissa fall. Det gäller densom är medveten om att målet eller ärendet är anhängigl vid domstolen eller myndigheten,t, ex, sökande, kärande eller svarande. En förutsättning skall vara attmyndigheten först skickar delgivningshandlingen med posten till den sökte underhans senast kända adress och därefter, minst senare, skickar ettmeddelande om att delgivningshandlingen har skickats. Delgivning skall i såfall anses ha skett efter det att meddelandet skickades, om det intemed hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt attdelgivningshandlingen har kommit fram till den söktes adress. Detta delgivningssäll,som kallas förenklad delgivning, får användas bara om den sökte i förväg fåttupplysning om att så kan komma att ske. Förenklad delgivning får inte avsestämningsansökningar eller andra handlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs,och får inte heller i övrigt användas om det är olämpligt med hänsyn tillförhållandena i det enskilda fallet. Promemorians förslagöverensstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Förslaget har på deflesta håll välkomnats som ett användbart sätt all underlätta delgivningsarbetetoch minska tidsutdräkten i handläggningen vid domstolar och andra myndigheter.Emellertid har även en del kritik och tveksamhet framförts. Det har bl, a,framhållits att användningsområdet förden föreslagna delgivningsformen måste pre- Prop, 1990/91: 11 ciseras ochatt vissa tekniska och rättssäkerhetsmässiga frågor bör analyseras närmare.Några har ställt sig negativa lill promemorians förslag om dubblapostförsändelser. En del remissinstanser har menat alt förslaget inle ärtillräckligt långtgående. Skälenför mitt förslag: Enligt3 § första stycket DL sker ordinär delgivning genom att myndigheten skickarden handling som skall delges med posten eller överlämnar den med bud eller påannat sätt till den sökte. Som bevis för att delgivning skett begärs delgivningskvittoeller mottagningsbevis, 1 19 § DL föreskrivs att delgivning har skett genom attden som söks för delgivning själv har mottagit handlingen, oavsett på vilketsätt den kommit honom till hända. Systemet bygger på att myndigheten får eltpositivt bevis för att den sökte verkligen mottagit handlingen. För även omdet, som framgår av 19 § DL, råder fri bevisprövning även i fråga omdelgivning, betyder kravet på bevisning normalt alt myndigheten från den söktemåste ha fått en bekräftelse på mottagandet, Iflera sammanhang inte minst från domstolshåll har det ifrågasatts om det verkligenär befogat att så hårt upprätthålla beviskravet för atl delgivning skett. Dethar bl, a, sagts att det inte vore orimligt att den som vet om att elt visstmål är anhängigt vid t, ex, en domstol och atl domstolen kommer att höra av sigfår se till atl han kan nås av domstolen. Detär mot denna bakgrund som det i promemorian har lagts fram ett förslag om ökadanvändning av delgivning genom vanligt brev på posten utan krav påmottagningsbevis. Förslaget har kortfattat följande uppläggning. Den som självhar inlett ett ärende vid en myndighet och den motpart som delgivits en gång iärendet skall därefter kunna delges genom att ett vanligt brev skickas medposten lill senast kända adress. Någon dag efter del att handlingen harskickals på detta sätt skall myndigheten för säkerhets skull också skicka ettmeddelande därom. Delgivning skall i princip anses ha skett efterdet atl meddelandet skickades. En förutsättning för att förfarandet skall fåanvändas är att parten i fråga har fått veta atl så kan komma all ske.Förfarandet skall vara tillämpligt bara på delgivning som ombesörjs avdomstolar och andra myndigheter. Deallra flesta remissinstanserna har bekräftat behovet av en nyordning i stil med den föreslagna. Det råder sålunda stor enighet om det otillfreds ställande i alt myndigheterna i en pressad arbetssituation skall behöva lägga ner stora ansträngningar på alt delge parter som är väl medvetna om atl målet eller ärendet är under handläggning vid myndigheten men som undandrar sig delgivning. Vidare har många yttrat att en metod som den ' 2 1990/91. föreslagna kan leda Ullarbetsbesparingar och snabbare handläggning, Prop, 1990/91:11 Själv delarjag till fullo dessa synpunkter. När jag i det följande talar om den föreslagnadelgivningsformen använder jag i enlighet med ett förslag från henämningenförenklad delgivning. Närman överväger om en ordning som den föreslagna är godtagbar urrättssäkerhetssynpunkt finns det, såsom anförs i promemorian, i huvudsak trefaktorer som kan inge betänkligheter. Fel adress kan vara angiven påförsändelsen. Även om rätt adress är angiven kan försändelsen komma på avvägarunder postbehandlingen. Och även om försändelsen verkligen når den söktesadress kan det inträffa att den sökte inte får del av handlingen ochdetta av fullt legitima orsaker, t, ex, frånvaro på gmnd av en semesterresa. Härtillkommer bl, a, att man måste analysera vilken sorts handlingar som den nya delgivningsformenskall få omfatta och i övrigt under vilka omständigheter den skall få användas.Vidare måste analyseras vilka krav som skall ställas på informationen tillparterna och vilka rättelsemöjligheter som behöver stå till buds. Jagskall nu på gmndval av promemorian och remissvaren först diskutera de trenyssnämnda faktorema som kan betecknas som de huvudsakliga tänkbarainvändningarna mot det skisserade delgivningsförfarandel. Närdet först gäller risken för att försändelsen skickas till fel adress bör till attbörja med noteras att förenklad delgivning blir aktuell bara i fråga om personersom är medvetna om atl målet pågår vid myndigheten i fråga. Enligt 33 kap, 1 §sista stycket RB och 3 § sista slycket FPL är en part skyldig atl lilldomstolen utan dröjsmål anmäla adressändring. Ett motsvarande åliggandegentemot folkbokföringsmyndigheterna finns i 33 § folkbokföringslagen (1967:198),där skyldigheten t, o, m, är straffsanklionerad (56 §), Liknande regler finnsockså i 34 och 37 §§ vämpliktslagen (1941:967), Atl del åligger den enskildeatt själv underrätta berörda myndigheter om under vilken adress han kan nås ärsåledes en rättsligt sett godtagen ordning i , Det är mot den bakgmndenrimligt alt den sökte själv får stå risken, om han försummar att uppge rättadress. En annan åtgärd som skäligen kan begäras att den enskilde vidtar är atthan vid flyttning begär eftersändning eller på annat sätt säkerställer att hankan nås av sin post. Som framgått är det också meningen alt parten, innan den förenkladedelgivningen kan tillämpas, skall få utförlig information om vad han har attiaktta för att ta till vara sina intressen. En god garanti för att även en frånbörjan feladresserad försändelse kan nå den sökte får man också genom postensrutin att till avsändaren återställa försändelser där adressen inte är riktigtangiven, t, ex, med påteckningen "Adressaten okänd på angivenadress". Om myndigheten får ett sådant bevis på att försändelsen intekommit fram, skall den sökte självfallet inte anses delgiven. Härigenomundviker man rättsförluster för den enskilde, om myndigheten av någonanledning skulle ha angivit en felaktig adress på försändelsen. Prop,1990/91:11 Detandra riskmomentet är alltså att posten felbehandlar en försändelse så att deninte når rätt adress. Om så sker är det förstås inte meningen att den sökte skallanses delgiven försändelsen. Risken för sådan felbehandling är enligtpostverket minimal. Promemorians förslag är, som jag nämnde, att denna riskskall reduceras ytterligare genom att myndigheten skickar två försändelser mednågon dags mellanmm. Om detta förslag har postverket i sitt remissvar sagt attrisken för att båda försändelsema felbehandlas torde vara i det närmasteobefintlig. Bland remissinstanserna i övrigt har förslaget om denna dubblaposthantering fått ett blandat mottagande. En del har välkomnat det ytterligareskydd för mottagaren som det systemet skulle ge. Några av dem som särskiltyttrat sig om detta inslag har emellertid tyckt att det blir för besvärligt förmyndighetema att använda. Jag skall strax återkomma lill mitt egetställningstagande i detta avseende. Andrarisker att adressalen inte får del av försändelsen Dettredje riskmoment som behandlas i promemorian är att försändelsen kommer fram tillrätt adress men att adressaten av någon anledning ändå inte får del av den. Detfinns två typer av sådana anledningar. Den ena är att någon obehörigen tar handom försändelsen; någon kan stjäla den ur brevlådan eller någon i den söktesfamilj kan slarva bort den. Den typen av risk föreligger även vid flera andraformer av delgivning och torde i huvudsak vara av teoretiskt intresse, särskihi ett system med dubbla försändelser. Därför bör den sökte själv stå risken försådana händelser. Den andra risken är tillfällig bortovaro. Här är promemorianslösning att den sökte inte skall anses vara delgiven förrän ,nämligen efter det att meddelandet om själva delgivningsförsändelsenskickades. Denna lösning har i stort sett vunnit remissinstansernas gillande.Det finns dock invändningar. EnligtGöteborgs tingsrätts uppfattning bör sålunda tidsfristen av rättssäkerhetsskälsättas . Jag bedömer dock att detta i många fall skulle leda tillför långa handläggningstider för att metoden skall vara effektiv. Behovet av enlång tidsfrist minskar också om man som jag skall återkomma till undvikeratt använda delgivningsformen i fråga under vanlig semestertid och när detannars framstår som olämpligt. Enannan invändning gäller ett uttalande i promemorian att den som vet att haninte kan la del av sin post än bör kunnaanmäla detta till myndigheten och på så sätt avstyra att detta delgivningssällanvänds . Enligt remisskritiken riskerar myndighetenatt överhopas av meddelanden om bortovaro, vilka måste antecknas och åtminstonesom regel respekteras. Jag kan naturiigtvis inte avfärda risken för att extraarbete och fel i hanteringen uppstår, men jag bedömer att della under allaomständigheter inte kommer alt nämnvärt förta delgivningssättelseffektivitetsvinster. Från några håll harframförts att de krav som ställs på den enskilde i form av kontakter med myndigheten och bevakning av posten riskerar att 19 bli för hårda om ärendetshandläggningslid vid myndigheten blir mycket Prop. 1990/91: 11 Jag håller med omatt någonstans bör gå en sådan tidsgräns. försöka fixera denna gränsi lag kan emellertid inte vara lämpligt. bör myndigheterna prövadenna fråga inom ramen för den allmänna lämplighetsprövning somjag avser att lagregeln skall anvisa. det finnas utrymme att iskälig omfattning beakta den enskildes egna önskemål och synpunkter. Närmareom prövningen av om den sökte skall anses delgiven Tillbelysning av hur det nu diskuterade systemet bör kunna fungera i praktiken villjag säga följande. förflutit sedan meddelandet om delgivningsförsändelsen skickades tillden sökte med posten, skall delgivning med den sökte anses ha skett, om detinte med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt attdelgivningshandlingen inom tvåveckorstiden kommit fram till den söktes senastkända adress. Så bör denna bevispresumtion enligt lagrådets mening uttryckas ilagtexten och jag har samma uppfattning som lagrådet. Har gått ochingen av försändelserna kommit i retur till myndigheten och inga andraomständigheter heller lyder på att försändelserna inte kommit fram, skallalltså den sökte anses delgiven när den fjortonde dagen gått till ända. Ochförst då börjar den eventuella frist, som kan finnas angiven i delgivningsförsändelsen,att löpa. Omdäremot någon av försändelserna kommer i retur med poslens påskrift attadressaten är okänd på den angivna adressen, bör det inte komma i fråga attanse den sökte delgiven. Detsamma gäller om den sökte, t.ex. som en reaktion påmeddelandet, anmäler att delgivningsförsändelsen inte har kommit fram tillhonom; detta under förutsättning att hans uppgift bedöms som trovärdig och inlesom ett försök att undandra sig delgivning. Omnågot som sagts inträffar under tvåveckorsperiodens gång, avvaktarmyndigheten naturligtvis inte dess utgång utan beslutar genast om ny delgivning(jfr 21 § DL), Omden sökte efter tvåveckorsperiodens utgång men innan myndigheten harmeddelat någon form av avgörande på gmndval av delgivningen anmäler attdelgivningshandlingen inte kommit fram, får myndigheten göra samma prövning av humvidadelgivning skall anses ha skett eller ej, Samma sak gäller om någon av försändelsemaskulle komma i retur först så sent som efter tvåveckorsperiodens utgång. Detkan också tänkas att den sökte, efter det att en delglvningsförsändelseskickals, hör av sig till myndigheten och anmäler att han är bortrest och intekan ta del av försändelsen. Detta bör dock inte påverka delgivningen; densökte har ju då redan tidigare fått information om att han har att bevaka sinpost. Omanledning uppkommer att ifrågasätta en delgivning först efter det att myndigheten meddelat någon form av avgörande som gmndats på delgivningen, är den sökte förstås hänvisad till att föra talan mot det avgörandet. Om talan då gmndas på bristande delgivning, får prövningen ske enligt i huvudsak samma principer som jag nu beskrivit. handlarjag närmare i ett senare avsnitt om rättsmedelsfrågor. Vilkahandlingar skall Jå delges genom förenklad delgivning? Prop,1990/91:11 Somjag tidigare antytt är frågan humvida det skisserade delgivningsförfarandelkan accepteras beroende av bl, a, vilken typ av handlingar det skall få avse. Underremissbehandlingen har framkommit åtskilliga synpunkter på att handlingarvilkas innehåll är av ingripande natur för den enskilde inte skall få delgesenligt den föreslagna modellen och atl vissa typer av handlingar uttryckligenskall undantas från tillämpningsområdet. Detta är alltså samma metod somåterfinns på flera ställen i gällande delgivningslag-stiftning. Sålundaföreskrivs i 33 kap, 6 § RB vissa inskränkningar för hur delgivning av stämningi brottmål och tvistemål får ske. Ett annat exempel är regleringen av den s,k, telefondelgivningeni 3 § DL som innebär bl, a, att stämningsansökningar och andra handlingar,varigenom mål eller ärenden anhängiggörs, inte får telefondelges. Syftet meddenna sorts regler är naturligtvis att särskilt starka krav skall ställas viddelgivning av handlingar som typiskt sett är av mycket stor betydelse förmottagaren, 1likhet med en stor del av remissinstansema anser jag att förenklad delgivninginte bör få användas vid delgivning av stämningsansökningar och liknandehandlingar, varigenom mål eller ärenden anhängiggörs. Lagtexten bör preciseraspå denna punkt. Ett förbud bör rimligen också omfatta tilläggsstämningar, somju i andra liknande sammanhang behandlas på samma sätt som den förstastämningen i målet (jfr 33 kap, 6 § och 59 kap, 1 § första stycket 2 RB), remissinstanser har varit inne på att man fömtom de nyssnämndahandlingarna borde undanta från användningsområdet även andra handlingar,vilkas innehåll är av mycket ingripande natur för den enskilde. En sådan regelskulle emellertid enligt min mening medföra för stora tillämpningsbekymmer ochskulle dessutom riskera att radikalt minska användningsområdet för förenkladdelgivning. Det finns som jag ser det inte heller behov av att så snävtkringgärda dess användningsområde. Jag ställer mig därför inte bakom en sådanlagregel. Däremot vill jag betona atl det givetvis är myndigheten själv sombestämmer i vilken utsträckning förenklad delgivning skall användas och attmyndigheten kan avstå från atl använda den om den bedöms som mindre lämplig. Fråganom vilken information till den sökte som skall föregå användning en av förenklad delgivning och hur denna information skall tillställas honom är också av stor betydelse. Först vill jag påpeka att den form av information som skall diskuteras innebär något av en nyhet på delgiv ningens område.