prop · GE03155 · 1990-12-31 00:00:00 — Det kan å andra sidan förutsättas vara så atllagen har haft en återhållande inverkan på fastighetsmarknaden, vilket även detkan vara till nackdel för möjlighelerna att skapa rationella brukningsenheter.Vid det sammanträde som anordnades angående jordförvärvslagen framfördes ocksåfrån såväl Lantbrukarnas riksförbunds som från Skogsägarnas riksförbunds sidaatt fastighetsbildningslagen fick anses vara det viktigaste instrumentet föralt skapa en bättre ägostruktur i starkt ägosplittrade områden. Behövsytterligare instrument ulöver jordfonden och fastighetsbildnings lagen för att förbättra arronderingen inom skogsbruket bör andra och mer effektiva medel skapas. Regeringen beslutade att tillsätta en kommitté för atl utvärdera skogspolitikens mål och medel. I utredningens uppdrag ingår bl.a. all göra en bedömning av de medel som behövs i skogs politiken och lämna förslag till medlens utformning. En viktig utgångspunkt skall vara att medlen skall vara enkla och lätta att tillämpa. Utredningen skall också lämna förslag på sådana medel som inte innebär myndighets styrning. Kommittén skall redovisa sina förslag . redningens arbete börsåledes kunna resultera i att bättre och effektivare medel skapas för attgarantera att skogsmarken utnyttjas på ett rationellt sätt. Sammanfatlningsvis innebärvad jag nu har anfört att jag anser att samhället i princip inte längre genomgenerella bestämmelser i jordförvärvslagen bör ingripa vare sig till förmånför ett rationellt jordbruk eller ett rationellt skogsbruk. Ett särskilt problem utgördock områden med mycket stark ägosplittring. Sådana områden finns bl.a. i vissakommuner i . Exempel på sådana kommuner är , ,, , , , , och . skiften med mindre än 50 meters bredd närmare 30%av den privata skogsmarksarealen. Vidare finns hälften av landets allaägoskiften i . I områden med sådanamycket starkt ägosplittrade marker där det är av särskilt intresse allförbättra ägostrukturen kan det enligt min mening finnas anledning att behållaen viss prövning. Prövningen bör dock förbehållas sådana områden för vilka detfinns en av anlagen plan för strukturrationaliseringen av jord-och skogsbruket. Det bör ankomma på regeringen att iverkställighetsföreskrifter till lagen ange inom vilka områden bestämmelserna omtillståndsprövning av arronderingsskäl skall tillämpas. Att det är fråga omett undantag från huvudregeln att rationaliseringsskäl i fortsättningen inteskall beaktas bör komma till uttryck i en mycket snäv avgränsning inriktad påområden med särskilt svår ägosplittring. Förvärvstillståndbör inom sådana områden kunna vägras om förvärvet skulle medföra att ettgenomförande av planen skulle försvåras. 2.3 Förvärv i glesbygdsområde Mittförslag: Lagen förstärks som regionalpolitiskt instrument. Såvälsysselsättningen som bosättningen i glesbygd skall främjas. Densom är bosatt i ett glesbygdsområde och den som åtar sig att bo påförvärvsfastigheten skall kunna förvärva egendomen utansärskilt tillstånd. Anmälan om förvärvet skall dock göras till . I andra fall skallliksom hitlills fordras tillstånd till förvärvet. Sådant tillstånd skall kunnavägras om egendomen behövs för sysselsättningen eller bosättningen iglesbygdsområdet. Utredningens förslag: Om lagenskall innehålla bestämmelser som syftar till att förstärka de regionalpolitiskahänsynstagandena, bör förvärvstillslånd bara kunna vägras om köparen inte ärbosatt på orten och inte heller ämnar bosätta sig på fasligheten. Somalternativ till bestämmelser med den innebörden föreslår utredningen attregionalpolitiken förstärks med traditionella medel, såsom t.ex.lokaliseringsbidrag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser, däribland lantbruksstyrelsen, är positiva lill attlagen behålls och förstärks som regionalpolitiskt Någraframhåller framför allt betydelsen av att ökad inflyttning Prop. 1990/91; 155kan främjas, medan andra betonar att även sysselsättningen för redanorts-boende måste kunna prioriteras. Lanlbruksstyrelsen och boverkei anser altbosättningspliklen bör kunna vitessanktioneras. Ett par remissinstanser, bl.a.Svenska kommunförbundet, anser att kommunerna bör ges ett ökat inflytande iärendena. tiotal remissinstanser är dock negativa till utredningens förslag.Ett par av dem anser atl andra regionalpolitiska medel bör användas. Skälenför mitt förslag: Enligt gällandejordförvärvslag i dess ursprungliga lydelsefick förvärvstillstånd vägras av regionalpolitiska skäl om det inte drevs ettutvecklat eller utvecklingsbart lantbruksföretag på egendomen och den behövdesantingen för att stärka ett sådant lantbruksföretag på orten eller för attfrämja sysselsättningen för någon som var bosatt på orten. Bestämmelserna kom ipraktiken att tillämpas relativt sällan och ändrades därför vid 1987 årsöversyn av lagen. I propositionen om ändring i jordförvärvslagen anförde jagbl.a. att det fanns anledning att betona lagens belydelse i detregionalpolitiska sammanhanget. Avgörande skäl för avslag på regionalpolitiskagrunder borde enligt min mening vara hänsynen till sysselsättningen på orten.Den ändrade bestämmelsen borde gälla som särskild avslagsgrund i sådanaglesbygder där en jordförvärvspolitisk styrning har en direki och påvisbareffekt på sysselsättningen. Endast sysselsältningsskäl skulle dock få varaavgörande. Med slöd av beslämmelsen skulle förvärvstillstånd kunna vägras omen egendom behövde användas i kombination med annan verksamhet eller för allstärka sysselsättningsunderlaget för en redan etablerad jord- ellerskogsbruksföretagare på orten eller om förvärvaren inte avsåg att själv brukaegendomen och den behövdes av sysselsättningsskäl. Jag ansåg inte atl detborde läggas fast i lagen inom vilka områden bestämmelsen skulle få tillämpaseftersom detta skulle förhindra en önskvärd flexibilitet. Utredningenanser att jordförvärvslagen inte har varil något verksamt regionalpolitisktinstrument. Skälet till delta är enligt utredningen att lagens huvudinriktningmer varit att skydda de i glesbygden redan boende än alt underiättainflyttning. Utredningen framhåller också att rationaliseringsambitionerna ilagen har bidragit till att göra lantbmken större och därigenom också avfolkatglesbygden. Utredningen anser att om lagen skall bli ett verksamt medel i regionalpolitikenär del inflyttning, mer än skydd för de kvarvarande, som bör uppmuntras. Skallde regionalpolitiska ambitionerna lyftas fram anser utredningen atl de somönskar flytta till elt glesbygdsområde bör jämställas med ortsboende vidtillståndsprövningen. Förvärvs-tillstånd bör således inte kunna vägras den somönskar bosätta sig på egendomen även om det finns en lokal intressent. Bara omköparen är en icke ortsboende som inte heller har för avsikt att bosätta sig påfastigheten skall tillstånd kunna vägras. Begreppet ortsboende bör ges en vidtolkning och inte diskriminera köpare som bor på bara avstånd. Jagdelar utredningens uppfatlning atl lagen bör behåUas som ell regio nalpolitiskt styrinstrument. Genom den allmänna utvecklingen i samhället har antalet sysselsatta och bosatta i glesbygd minskat. Det är därför viktigl alt de medel tas till vara som kan verka för en positiv landsbygdsutveckling. Jag har i det föregåendeföreslagit alt rationaliseringsmålet i princip skall Prop. 1990/91:155 slopas ilagstiftningen. Rationaliseringsmålet har hindrat nytillkommandefrån alt få köpa gårdar, t.ex. för att ägna sig åt deltidsjordbruk eller föratt bara bo på landet. Bestämmelserna har så gott som undantagslöst gynnat demsom redan bott på orten. Detta har också inneburit alt eventuellanylillkommande har stängts ute från marknaden. Rationalisering har varil denallra vanligaste avslagsgrunden. Den konflikt mellan rationaliseringsmål ochregionalpolitiska mål som varit inbyggd i lagstiftningen försvinnernu. Härigenom skapas de nödvändiga förulsätlningarna för att göralagstiftningen till ett effeklivt inslrument för regionalpolitik. 1gällande bestämmelser betonas enbart vikten av att befintlig sysselsättningtas till vara. Liksom utredningen anser jag att detta bör ändras. Deregionalpolitiska målen i jordförvärvslagen bör formuleras så att de bäitreöverensstämmer med gällande landsbygdspolitiska ambitioner. Delta innebär attlagen i fortsättningen bör kunna användas bäde för att främja sysselsättningenoch för att främja bosättningen i glesbygd. Bosättningen bör därvid ges ensjälvständig belydelse. Detta är enligt min mening vikligt eftersom boendetutgör grunden för såväl offentlig som kommersiell service och därför är ennödvändig förutsättning för en levande landsbygd. Avsiktenmed bestämmelserna är inte atl i första hand ta lill vara sysselsättningen ijordbruket. Som en följd av det livsmedelspolitiska beslutet kommer denna altminska. En stor del av minskningen kommer sannolikt atl ske genom att jordbruki ännu större utsträckning än används i kombination med annanverksamhet, t.ex. skogsbruk, tjänsteproduktion såsom "farmartjänst"eller landskapsvård, annat företagande eller tjänst utanför förelaget. I slörreutsträckning än kommer således annan verksamhet än jordbmk attbedrivas på fastigheterna. Sådan verksamhet stimuleras genom olika åtgärderför att underlätta övergången till ett mer marknadsinriktat system. Genomen sädan inriktning av bestämmelserna som föreslås blir lagstiftningen idet här hänseendet ell rent regionalpolitiskt instrument. Utgångspunkten börvara att antalet boende i glesbygden blir så stort som möjligt. Antingen kandetta ske direkt genom atl inflyttningen främjas eller genom att befintligtsysselsättningsunderlag tas till vara för alt förhindra utflyttning frånglesbygden. För redan etablerade jord- och skogsbruksföretagare innebär dettai princip att bara förvärv av den som behöver ytteriigare sysselsältningsunderiagför sin försörjning skall prioriteras i förhållande till förvärv som görs avden som varken bor pä orten eller har för avsikt atl flytta lill fastigheten. Närdet gäller att avgränsa de områden inom vilka de regionalpolitiska bestämmelserna skall tillämpas villjag först framhålla att glesbygd inte är något entydigt begrepp. Det föreligger också stora skillnader mellan gles bygdsområden i olika delar av landet vad gäller tillgång till service och sysselsättning. Jag anser att de områden inom vilka jordförvärvslagens be stämmelser skall kunna tillämpas i huvudsak bör överensstämma med de områden som gäller för glesbygdsstöd. Med glesbygd avses i förordningen (1990:643) om glesbygdsstöd i huvudsak stora sammanhängande omräden med gles bebyggelse och långa avstånd till sysselsättning eller service samt 27 Sammadefinition av glesbygd bör kunna användas i jordför- Prop. 1990/91; 155värvslagen. Enligt glesbygdsförordningen är det som anger vilkaområden inom länet som är att hänföra till glesbygd. I fråga om jordförvärvbör det i stället ankomma pä regeringen att i verkställighelsföreskrifter tilllagen ange inom vilka områden bestämmelserna om regionalpolitiskthänsynslagande skall gälla. Somjag nämnde är de intressen som skall tillgodoses genom jordförvärvslagenfrämst inflyttning lill glesbygden och sysselsättning för dem som redan bordär. Strävan alt främja både sysselsättningen och bosättningen kannaturligtvis i del enskilda fallet innebära en konflikl. Jag anser attavvägningen mellan de båda intressena bör göras på i huvudsak del sätt somutredningen har föreslagit. Det innebär att lagstiftningen inte skall hindraett förvärv om redan genom förvärvet något av de skyddsvärda intressena tillgodoses.1 sådana fall skall enligt min mening förvärvaren-prioriteras även om det finnsett motstående intresse. Är det köparens avsikt att stadigvarande bosätta sigpå fastigheten skall således inte förvärvet hindras även om det på ortenskulle finnas en redan bosatt som skulle behöva fastigheten för sinsysselsättning. På samma sätt skall en på orten bosatt som har förvärvategendomen inte behöva avstå från egendomen även om egendomen är sådan att denskulle kunna användas för att få till stånd nyinflytt-ning. I det sistnämndafallet torde nämligen i aflmänhet kunna antas alt förvärvaren på något sättskall använda fastigheten för sin sysselsättning. Somjag strax återkommer tillger en sådan ordning möjlighet till en förenklad tiUämpning av lagstiftningen samtidiglsom marknadskrafterna ges ett visst spelrum också i glesbygd. Attmarknadskrafterna tillåts bli styrande stämmer bäitre överens med intentionernabakom de övriga förslag som läggs fram än om avvägningen skulle göras eftersärskild prövning i det enskilda fallet. Dåförvärvaren varken är ortsboende eller tänker bosätta sig på fastigheten bördäremot förvärvet inte tillåtas annat än om fastigheten inle behövs vare sigför sysselsättningen på orten eller för att främja inflyttningen i glesbygdsområdet.Givetvis måste i det enskilda ärendet, förutom atl hänsyn tas till behovet avatt använda egendomen för något av de skyddsvärda intressena, en bedömninggöras av vilka möjligheter del finns att få en sådan användning lill stånd. Förnärvarande är jordförvärvslagen utformad så att tillstånd krävs till de förvärvsom regleras i lagen. De regler jag nu har föreslagit för glesbygdsförvärv gördet emeUertid möjligt att medge att förvärv får ske utan någon prövning frånmyndigheternas sida. Detta skulle medföra avsevärda fördelar såväl förenskilda som för samhäUet i form av minskad byråkrati. Skall förvärvarenbosätta sig på fastigheten eller är förvärvaren redan bosatt i glesbygdsområdetfinns det inte någon anledning att fordra tillstånd till förvärvet, eftersomtillstånd i sådana fall, enligt vad jag har anfört, inte bör kunna vägras. Idessa fall bör det vara tillräckligt att det sker en anmälan om förvärvet. Ensådan bör dock krävas för att myndigheterna skall kunna kontrollera attbestämmelserna efterlevs. Atlglesbygdsboende fritt kan förvärva gör förvärv i olika former möjliga, t.ex. att flera slår sig samman till etl fastighetsköp. För att ortsboende frittskall få förvärva egendom bör del krävas att Prop. 1990/91:155 bosättningenhar varat i minsl för förvärvet. Utan ett sådantkrav kan det finnas en viss risk för att bestämmelserna kringgås. Omett förvärv avser egendom som av regionalpolitiska skäl behövs försysselsättningen på orten, kan ett förvärvstillstånd enligt gällande bestämmelser,om förvärvaren ålar sig det, kombineras med ett föreläggande för förvärvarenatt bo på fastigheten , högsl . En motsvarande skyldighet att bopå fastigheten bör gälla även i fortsättningen. SkaU lagen ha åsyftad effekt ärdet nämligen viktigt att en avsedd inflyttning verkligen kommer till stånd ochatt den också får en viss varaktighet. Den som åberopar tillståndsfrihel påden grunden att del är hans avsikt atl bosätta sig på egendomen bör därför åtasig att bo på fastigheten . Ett sådanl åtagande bör fogastill anmälan om förvärvet. gäller som den längsta tidunder vilken bosättning kan krävas. Jag anser att det kan vara lämpligt attäven i fortsättningen sätta gränsen vid . Åtagandet bör följaktligen avseen bosättning under för alt förvärvet skall få ske utan tillstånd.Jag anser att det också bör krävas att inflyttningen till fastigheten sker inomen rimlig tid. Denna tid bör kunna bestämmas , räknat från detatt förvärvet skedde. I de fall ett åtagande om bosättning görs i enlighet medvad jag nu har anfört saknas anledning för myndigheterna att meddela särskildaförelägganden om bosättningen. Sammanfattningsvisinnebär vad jag nu har anfört att jag anser att förvärv i glesbygd bör kunnaske utan tillståndsprövning om förvärvaren anlingen redan är bosatt iglesbygdsområdet eller skall bosätta sig på förvärvsegendomen och vara bosattdär . Övriga förvärv i glesbygd bör liksom hittillstillslåndsprövas eftersom förvärvarens intresse av att behålla egendomen dåmåste vägas mot det allmänna intresset av inflyttning till och sysselsättning iglesbygden. Attpå del sättet begränsa tillståndsprövningen till de fall då inte vissa i lagendirekt angivna förutsättningar för förvärv är uppfyllda överensstämmer med vadsom gäller i . Ettpar remissinstanser har framhållit alt det är viktigt att kommunerna får ettökat inflytande över den typ av tillståndsärenden som det nu är fråga om.Tillståndsprövningen bör enligt min mening handhas av länsstyrelserna som efterden övertar lantbruksnämndernas arbetsuppgifter. böri den utsträckning det behövs samråda med den aktuella kommunen införprövningen. Iakttaren förvärvare inte ett föreläggande om bosättning eller överlåter han egendomen före den föreskrivna tidens utgång får staten enligt gällande bestämmelser i jordförvärvslagen lösa egendomen. En sådan möjlighet att lösa egendomen bör finnas även i fortsättningen när en förvärvare inte uppfyller sitt åtagande om bosättning. Jag anser däremol inte, som några remissinstanser, att en bosättningsplikt skall kunna vitessanktioneras. Vid tillkomsten av jordförvärvslagen yttrade lagrådet bl.a. följande (1978/79:85 s. 125 f). åläggande av myndighet att vara bosatt på en viss faslighet strider mot gmndlagsstadgandet i 2 kap. 8 § regeringsformen som 29 tillförsäkrar varjemedborgare frihet alt förflytta sig inom riket och att lämna Prop. 1990/91: 155della. Enligt lagrådel gäller detta även om åläggandet kan ses som en följd aven frivillig ansökan om att få förvärva fastigheten. Begränsning i rörelsefrihetenblir dock tillåtlig enligt 2 kap. 12 § regeringsformen, om den görs endast förall lillgodose elt ändamål som är godtagbart i etl demokraliskt samhälle. Ettåläggande av den art som föreslogs ansåg lagrådet rymdes inom den gränsen, menåläggandel får dä enligt samma bestämmelse inte gå ulöver vad som ärnödvändigt med hänsyn till det avsedda ändamålet. Det syfte som angavs vidlagens tillkomst var att säkerställa att ett utvecklat eller utvecklingsbartjordbruk skulle komma alt brukas och bebos av ägaren själv. Lagrådet utgickifrån all beslut om tvångsbosätlning bara fick meddelas pä grund av denberördes eget åtagande. Syftet med de nu föreslagna bestämmelserna ombosättning är delvis etl annat än vid lagens tillkomst. Syftel är nu renodlatregionalpolitiskt och avsikten är all motverka avfolkningen av glesbygden. Ävendetta syfle är emellertid enligt min mening av den arten att enbosätlningsplikl får anses vara förenlig med gällande grundlagsstadgan-den. Attmyndigheterna skulle kunna framtvinga en efterlevnad av ett åtagande ombosättninggenom vitesföreläggande innebär emellertid enligt min mening attstörre inskränkningar görs i den enskildes rörelsefrihet än som är nödvändigt.En sådan möjlighet anser jag därför inte bör införas. För att uppnå det avseddasyftet med bestämmelserna måste det anses tillräckligt att den som inteuppfyller sitt åtagande kan förlora fastigheten. Därigenom blir det möjligl attpå nytt använda fastigheten för atl t.ex. få en nyinflyttning lillständ. Däremotanser jag att det är viktigt att tillståndsmyndigheterna bevakar atl åtagandetefterlevs och att myndigheterna också verkligen gör påföljden gällande. Enrutin bör införas för en regelbunden uppföljning av gjorda åtaganden. Sexmånader efter det alten anmälanhar inkommit bör det t.ex. regelmässigt ske enkontroll av atl förvärvaren verkligen har bosatt sig på fastigheten. Förnärvarande är del lantbruksnämnden som skall föra talan om inlösen. Jag anseratl den uppgiften bör flyllas till lanlbruksstyrelsen. För alt effektiviseraverksamhelen bör del dessutom införas en skyldighel för länsslyrelsen altanmäla till lanlbruksstyrelsen om inlösen kan bli aktuell. Sädan anmälan börlänsslyrelsen göra genast när den har fåll kännedom om förhållandena. Delhar i molioner lill också lagits upp frågan om en skyldighet atlbruka egendomen. Med slöd av gällande bestämmelser i jordförvärvslagen kanföreläggande meddelas inte bara om boende ulan också om brukande. Iförarbetena lill lagen uttalas t.o.m. atl del är brukningsplikten som är delväsenlliga. Enligt den ulredning som låg till grund för lagförslaget borde denyrkeskunnige brukaren som hade för avsikt att bosätta sig på fastigheten ochsjälv bruka den ges företräde vid förvärv av utvecklade eller utvecklingsbaralantbruksföretag. Avsikten var att skapa förutsättningar för en fullgod skötselav framför allt åkerjorden. Jordförvärvslagensregler om skyldighel för ägaren att på det här sättet själv bruka marken kompletterades tidigare av bestämmelser i lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark. Fram till den gällde som lidigare nämnts enligt skölsellagen ett krav på atl jordbruksmark skulle 30 brukas så att markensproduktionsförmåga togs till vara. Jordbruksmark fick inte heller tas urjordbruksproduktion ulan tillstånd. Bestämmelserna om brukningsplikt och kravetpå tillstånd för den som vill la mark ur produktion upphävdes i samband medalt beslutade en ny livsmedelspolilik. Med hänsyn bl.a. till detbehov av omställning inom jordbruksproduktionen som uppstår till följd avreformen ansåg atl det var naturligt all brukningsplikten enligtskölsellagen avskaffades. Atl behålla och eventuelltockså skärpa reglerna om brukande i jordförvärvslagen strider enligt minmening mot slällningstagande till brukningsplikten i övrigt. Dennaskyldighet har avskaffats och jag anser för egen del inte all den pånytt bör införas, inle ens i begränsad omfattning genom regler ijordförvärvslagstiftningen. Mitt förslag: Desärskilda bestämmelserna om prisprövning slopas. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig över utredningens förslag iden här delen är posiliva till att bestämmelserna om prisprövning slopas. Någraremissinstanser anser atl framför alll kapilal-placeringsförvärv måste kunnastoppas så att inte den allmänna prisnivån drivs upp. Några, däriblandlanlbruksstyrelsen, anser all en form av bered-skapslagsliflning bör behållas. Skälen för mitt förslag:Gällande bestämmelser om prisprövning finns i 4 § första stycket 4jordförvärvslagen. Bestämmelserna innebär att förvärvstillstånd får vägras omdet är uppenbart alt köpeskillingen eller annan ersättning avsevärt överstigeregendomens marknadsvärde. Bestämmelser omprisprövning infördes i den nu gällande jordförvärvslagen vid lagens tillkomstför att bryta en då onormal utveckling av priserna på jordbruksfastigheter.Regeln innebar en förhållandevis sträng prövning. Vid översyn avjordförvärvslagen ansågjag att prisprövningsregeln inte borde behållas i sinursprungliga utformning. För att molverka förvärv i kapitalplaceringssyfte ochen osund allmän prisstegring ansågjag dock atl det borde finnas en möjlighetatl avslå en lillståndsansökan om del avtalade priset avsevärt överstegegendomens marknadsvärde. Avslagsgrunden borde dock inte vara obligatorisk ochnågon priskontroU borde enligt min mening inte ske regelmässigt utan endast iuppenbara fall. Efler ändringarna år 1987har enligt utredningen prisstegringslakten på lantbruksfastigheter tilltagit.Utredningen har emellertid vid en specialundersökning funnit atlfastighetspriserna i genomsnitt inte innehåller några slörrespekulalionselemenl ulan motsvarar underliggande reella värden. Utredningenanser vidare alt prisprövningen innebär elt direki gynnande av dem som önskaroch får köpa egendomar och etl missgynnande av säljarna i molsvarandeomfattning. Mot bakgrund bl.a. härav föreslår utredningen atl bestämmelsernaslopas. har påpekai torde det vara klart att priskontrollen tidi- Prop.1990/91:155 gare hade en återhållande effeki på prisutvecklingen. Fram till år1987 var också för högt pris den vanligaste avslagsgrunden näst efterrationaliseringsskäl. Efter när de nya reglerna trädde i krafthar prisprövningsregeln använts endasl i begränsad utsträckning.Lanlbruksstyrelsen har i sitt remissyttrande anfört att regeln närmasl haftkaraktären av beredskapslagstiftning, med möjlighet att ingripa vid osundprisstegring. Föregen del villjag anföra följande. Ytterst har prisprövningsregeln liksomjordförvärvslagens övriga bestämmelser syftat till att lagens allmänna målskall uppnås.