prop · GE03169 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligtuppgifter från vapenfristyrelsen görs uppemot.hälften av ansökningarna efterdet att den värnpliktige har kallats in till grundutbildning. Vidden undersökning som gjorts av tillståndsärenden för tiden 19801989har det kommit fram att andelen avslag på ansökningar om vapenfri tjänst ärpåtagligt lägre för dem.som söker vid inskrivningen än för dem som sökersenare, dvs. i anslutning till grund- eller repetitionsutbildningen (SOU1990:81 S.-39). Motbakgrund av den betydelse som ansökningstidpunkten synes ha för utgången avprövningen anser jag liksom arbetsgruppen att olika prövningsförfarandenbör övervägas beroende på i vilket skede en ansökan görs. I I§ vapenfrilagen sägs att en värnpliktig äger erhålla tillstånd att fullgöra vapenfri tjänst i stället för värnpliktstjänstgöring, om det kan antagas att bruk av vapen är så oförenligt med den värnpliktiges allvarliga personliga övertygelse att han inte kommer att fullgöra värnplikten. värnpliktige behöver medandra ord inte göra sannolikt utan endast Prop. 1990/91: 169 antagligt att han uppfyller lagens krav. Självfallethar sökanden bevisbördan i ärenden av förevarande slag. Det gäller så till vidaatt det är han som skall ge in ett underlag som skall uppfylla vissa krav. Detär på grundval av sökandens uppgifter som det skall kunna antas att hanuppfyller lagens krav för tillstånd till vapenfri tjänst. Underlaget skallutgöra grunden vid prövningen. Fleraremissinstanser har gett uttryck för uppfattningen att det bör krävas ett likautförligt underlag för prövningen av en ansökan om vapenfri tjänst oavsett ivilket skede den görs. Enligt min mening kan man emellertid inte bortse frånatt det i vissa situationer typiskt sett föreligger en större risk för attsökanden inte har en sådan inställning till vapenbruk som krävs för att fåvapenfri tjänst än vad som är fallet i andra lägen. Detär framför allt i de fall där ansökningen om vapenfri tjänst görs i närasamband med inryckning till grundutbildning, repetitionsutbildning eller annantjänstgöring som det förekommer omständigheter som talar emot att ansökningenbygger på en personlig, allvarlig övertygelse. Ansökningar som aktualiserasförst i dessa situationer kan vara föranledda av andra överväganden än sådanasom rör inställningen till vapenbruk. Först i samband med inryckningen kan detstå klart för den värnpliktige vilken olägenhet som det kan innebära att t. ex.avbryta studier eller förvärvsarbete eller att vara borta från hemorten underen tid. Syftet med ansökningen kan också vara att i praktiken få anstånd medmilitärtjänstgöringen, t. ex. när en ansökan om anstånd avslagits.Det kan också i grunden vara fråga om missnöje med tjänstgöringsorten ellerandra liknande skäl. En inkallelseorder kan i sådana fall fungera som ettincitament till att söka vapenfri tjänst. Detkan emellertid å andra sidan göras gällande att frågor kring vapenbruk ställspå sin spets hos den värnpliktige när värnpliktens innehåll konkretiseras iform av en inkallelse till tjänstgöring eller den första vapenövningen. Man kandärför inte utgå ifrån att ansökningar som kommit in i dessa skeden grundas påandra skäl än sådana som krävs för att få vapenfri tjänst. Det finns dock skälatt kräva ett utförligare underlag av en värnpliktig som ansöker om vapenfritjänst i dessa situationer än av den som gör det i ett tidigare skede, då detallmänt sett inte finns några omständigheter som talar emot att ansökningen ärgrundad på en sådan övertygelse mot bruk av vapen som krävs för tillstånd tillvapenfri tjänst. Detär också önskvärt att försöka motverka vissa av de nackdelar som följer av attden värnpliktige ansöker om vapenfri tjänst först t. ex. under pågåendeutbildning. Enklarutiner och enhetlig tiUämpning bör eftersträvas för prövningsför farandet. Det finns olika modeller som är tänkbara för ett sådant förfa rande. Med tanke på det som sagts om betydelsen av ansökningstidpunk ten kan det anses rimligt att handlägga ansökningar på olika sätt beroende på när de görs. Om en ansökan görs i ett tidigt skede, bör ett väsentligt förenklat förfarande eftersträvas. Ett sådant synsätt minskar den återhål lande effekt som själva prövningsförfarandet anses ha och som leder till att ansökningar av det skälet senareläggs (se SOU 1990:81 s. 40). t2 1990/91. Enligt min mening bör mansåledes kräva mindre underlag av den Prop. 1990/91:169 sökande och ävenpröva ansökningen i ett enklare förfarande, om den görs i ett tidigt skede avvärnpliktstiden. Det gäller då att finna en lämplig tidpunkt före vilken ensådan förenklad prövning kan tiUämpas. Ettsätt är exempelvis att generellt handlägga ansökningar som görs först innan denvärnpliktige har kallats in till grundutbildning på ett förenklat sätt. Ettannat är att i särskild ordning pröva de ansökningar om vapenfri tjänst somgörs efter att den värnpliktige först t.ex. sökt anstånd med tjänstgöringeneller begärt ändrad tjänstgöringsort. Som arbetsgruppen anfört nås emellertiden högre grad av förenkling och större enhetlighet i tillämpningen ominskrivningsförrättningen väljs som utgångspunkt för när olika förfaranden böranvändas. Inskrivningsförrättningenär i princip första gången som den värnpliktige konkret ställs inför detfaktum att haii själv skall bidra till landets militära försvar. Vidförrättningen får den värnpliktige information om det militära försvaret menockså om den vapenfria tjänstgöringen. Prövningsverksamheten vidinskrivningsförrättningen, dvs. inskrivningsprövningen, pågår under två-dagarför varje värnpliktig. Inskrivning får utom i vissa undantagsfall - inteske.utan att den värnpliktige inställer sig tiU förrättningen. Ettantal värnpliktiga lämnar in sin ansökan om vapenfri tjänst redan när de kommertill inskrivningen. Dessa värnpliktiga har alltså en färdiguppfattning om hur de ser på att använda vapen mot annan för att försvaralandet. Att ställa som krav att ansökan alltid skall göras i ett så tidigtskede är dock inte möjligt även om det från många utgångspunkter är bättre jutidigare en ansökan görs. Med ett förfarande som förenklas på så sätt att det isig inte hämmar den som överväger att söka vapenfri tjänst, kommer sannoliktåtskilliga ansökningar att göras tidigare än vad som är fallet i dag.Beträffande den som söker vapenfri tjänst vid eller inom en viss betänketidefter att inskrivningsprövningen avslutats bör förfarandet kunna utformas påett enkelt sätt och prövningen grundas i princip på sökandens förklaring om sininställning till vapenbruk. Sökanden bör därför för att få göra vapenfritjänst lämna en försäkran att han omfattar lagens krav för tillstånd tillvapenfri tjänst. Jagdelar arbetsgruppens uppfattning att en rimlig betänketid efter inskrivningenär . Den tiden får anses ge den som överväger att söka vapenfritjänst tillräcklig tid efter inskrivningen att pröva sin inställning och kommafram till ett eget ställningstagande. Under den tiden kommer vidare endast ettfåtal att kallas in och i princip endast de som själva begär det att rycka in.Planläggningen av den värnpliktiges militära tjänstgöring har då inte hellerframskridit så långt att det innebär några påtagliga svårigheter att avbrytaden. Beträffandede ansökningar som kommer in efter avslutad inskrivningsprövning bör underlaget sättas i fråga endast om det är motiverat av särskilda omständigheter. Genom att en försäkran med föreskrivet innehåll kommit in presumeras sökanden uppfylla lagens krav för tillstånd till vapenfri tjänst. Den fastställda försäkran är att se som ett hjälpmedel för sökanden som gör det lättare för honom att uppfylla 12 Han hardärigenom fullgjort det krav på bevisning som ställs Prop. 1990/91: 169 påhonom Gfr FöU 1977/78:28 s. 17 f). Om inte särskilda skäl gör att ansökningenbehöver utredas ytteriigare, skall den därför bifallas. Regleringen avförfarandet i det här hänseendet bör i överensstämmelse med det synsätt somlagrådet redovisade vid granskningen av förslagen som ledde till 1978 årsreform komma till uttryck i lagtexten. Jagvill betona att det föreslagna förfarandet inte innebär någon ändring vad avserdet förhållandet att vapenfri tjänst är att anse som ett undantag frånvärnpliktstjänstgöringen. För att få vapenfri tjänst skall det alltjämt krävasatt den värnpliktige har en övertygelse rörande bruk av vapen mot annan som äroförenlig med fullgörande av värnpliktstjänstgöring. Förslaget gör det däremotlättare för sökanden att fullgöra det av lagen uppställda beviskravet. Givetvishar även de värnpliktiga som söker vapenfri tjänst senare än fråninskrivningsprövningen bevisbördan för att de uppfyller lagens krav för ettsådant tillstånd. Någon skärpning av dagens beviskrav kan inte anses motiverad.Kravet på den sökande bör i stort sett motsvara det som gäller enligt nuvarandebestämmelser. Det bör även för dessa sökande i första hand bli fråga om ettskriftligt förfarande. De bör på egen hand få bidra till beslutsunderiaget, bl.a. genom att i relevanta hänseenden skriftligt redogöra för inställningen tillbruk av vapen mot annan. Avdet låga beviskrav som gäller och som bör gälla fortsättningsvis följeratt det är tillräckligt att sökanden nöjaktigt för fram sina skäl och att dessakan antas stämma med lagens krav. Detta innebär emellertid inte att en ansökanskall bifallas, om det är ovisst om kraven uppfylls eller ansökningen är oklari något annat hänseende. Å andra sidan kan det i vissa tveksamma fall finnasfog för att bifalla ansökningen och därmed låta ytterligare utredning bero. Detföreslagna prövningsförfarandet lämnar inte utrymme för obligatoriskautredningssamtal. Jag avser därför att föreslå regeringen att reglerna om dettai kungörelsen (1966:414) med vissa bestämmelser om vapenfria tjänstepliktiga(vapenfrikungörelsen) upphävs. Jagavser att nu närmare redogöra för hur prövningsförfarandet enligt min meningbör utformas i olika situationer. är prövningsförfarandet förhållandevis ingående, oavsett när en ansökangörs. En central roll i prövningen spelar det obligatoriska utredningssamtalet(se 4 och 5 §§ vapenfrikungörelsen). Somnämnts tidigare bör skilda förfaranden användas beroende på när ansökningengörs. Utgångspunkteni prövningen skall vara den värnpliktiges ställningstagande som det har kommittill uttryck i en försäkran. Därigenom ges han ett större ansvar förbeslutsunderlaget än . Utöverinformation skall sökanden få tillgång till dels det dokument som skall ligga till grund för tillståndsprövningen, dels ett underlag för uttag- ning till vapenfri tjänst. Sökanden skall avge en försäkran i fråga om sin 13 inställning till vapenbruksom skall stämma överens med lagens krav. 1990/91: 169 Dokumentet,som sänds till den värnpliktige om det inte ingått i hans ansökan hosvärnpliktskontoret, skall innehålla en föreskriven försäkran. På blanketten kan utöver själva försäkran återges tillämpliga författningsbestämmelser. Sökandensförsäkran skall om inte särskilda skäl föranleder annat utgöra vapenfristyrelsensbeslutsunderlag. Utöver en försäkran skall sökanden redan vidtillståndsprövningen fylla i och ge in en av vapenfristyrelsen fastställdblankett med uppgifter till ledning för uttagningen till tjänstgöringsområdeinom den vapenfria tjänsten. Det gör att handläggningstiden kan förkortasjämfört med . Görden värnpliktige sin ansökan så tidigt som i samband med inskrivningen ellerinom därefter och uppfyller den de krav som ställs på innehållet ien ansökan, bör vapenfristyrelsen kunna utgå från att sökanden har en sådanallvarlig, personlig inställning till vapenbruk som lagen kräver. Anledningsaknas därför att i dessa fall generellt närmare utreda om den värnpliktige igrunden har andra skäl för sin ansökan än de som lagen föreskriver. Endast omdet framgår att sökanden har_missför-stått förutsättningarna för vapenfritjänst, egentligen vill få till stånd en ändrad uttagning e.d. bör ansökningenberedas ytterligare. Iförvaltningsärenden i allmänhet finns i en sådan situation en valmöjlighet förbeslutsmyndigheten. Antingen kan en ansökan avslås på föreliggande utredningeller också kan utredningen kompletteras. Om det finns särskilda skäl attifrågasätta sökandens inställning till vapenbruk, bör han garanteras möjlighetatt föra fram ytterligare skäl till stöd för sin ansökan eller att förtydligasina uppgifter. Denna möjlighet bör inrymma en rätt att lämna uppgiftermuntligt. En ansökan bör därför inte avslås utan att den som så önskar fårmöjlighet att muntligt komplettera ansökningen. En sådan komplettering kan iförsta hand ske genom att sökanden bereds tillfälle att sammanträffa med entjänsteman vid vapenfristyrelsen. Mot bakgrund av det förfarande som harföreslagits i detta skede kommer sannolikt kompletteringar att behöva skeendast i ett begränsat antal ärenden. Närmareutredning bör kunna beslutas vid uppenbart organiserade massansökningar. Detkan t. ex. vara fråga om ett stort antal ansökningar totalt eller från en vissdel av landet. Höjningarav försvarsberedskapen bör också kunna föranleda en fördjupad granskning aväven de ansökningar om vapenfri tjänst som görs vid inskrivning eller inom sexmånader därefter. Härigenom tillgodoser det föreslagna systemet också det avöverbefälhavaren påtalade behovet av regler som motverkar missbruk av rätten tillvapenfri tjänst i kris och krig. Ansökningarsenare än från inskrivningsprövningen Somjag anfört finns det större anledning att låta den värnpliktige närmare klargöra sina motiv för att söka vapenfri tjänst då en ansökan görs först efter det att han låtit förflyta från den första kontakten med militärtjänstgöringen. Här återfinns fall dåden värnpliktige t.ex. tagit 14 emot kallelse tillgrundutbildning eller påbörjat sådan utbildning. 1990/91: 169 återfinnsockså ansökningar från värnpliktiga som efter fullgjord grundutbildning harkallats in till repetitionsutbildning och eventuellt också sökt anstånd medtjänstgöringen. Slutiigen bör också nämnas de som kallas in tillberedskapsövning eller tjänstgöring i övrigt under höjd beredskap. För att fåfram den värnpliktiges inställning till att använda vapen mot annan börsökanden i sådana fall, förutom en försäkran, lämna en skriftlig redogörelseför sin syn på denna och andra relevanta frågeställningar. Ävenvid prövningen av sådana ansökningar bör huvudregeln vara att förfarandet skallvara skriftligt. I vissa fall kan dock en muntlig kontakt med sökanden varatill fördel såväl i utredningshänseende som för en snabb handläggning.Vapenfristyrelsen bör bestämma detta i varje enskilt ärende enhgt 14 § andrastycket förvaltningslagen (1986:223). Det bör framhållas att en stor del av demuntliga kontakter som behövs sannolikt kan skötas genom telefonsamtal.Exempelvis kan sökandens redogörelse behöva förtydligas i ett visst hänseende.Det kan också vara så att komplettering krävs av de uppgifter som lämnats somunderlag för uttagningen till vapenfri tjänst. Att ta in uppgifterna pertelefon kan avsevärt förkorta handläggningstiden. är detemellertid självfallet nödvändigt att en uppgift bekräftas skriftligt elleratt sökanden egenhändigt ger in ytterligare utredning. Omsökanden inte fullgör militärtjänstgöring, görs ansökningen hosvärnpliktskontoret. Om han har ryckt in till militärtjänstgöring lämnas ansökningentiU den militära myndighet där han tjänstgör. Oavsett när en ansökan görs börinformationsmaterial omgående tillställas sökanden genom vapenfristyrelsensförsorg, om det finns skäl att anta att sökanden inte är tillräckligtinformerad om förutsättningarna för att få vapenfri tjänst, tjänstgöringsförhållandenaosv. Harsökanden inte ryckt in när ansökningen görs, avgör den tid som återstår tillinryckning hur skyndsam handläggningen bör vara. Den får anpassas från falltill fall. En målsättning bör naturligtvis vara att ett beslut skall ha fattatsföre inställelsetidpunkten. Detta är önskvärt särskilt vid en föreståenderepetitionsutbildning eller tjänstgöring i övrigt i krigsuppgiften.Handläggningen av dessa ärenden bör prioriteras. måste beaktas attsökanden ges skälig tid att ge in det underlag som skall ligga till grund förprövningen. Vapenfristyrelsen bör utforma de rutiner som behövs förhandläggningen i olika situationer. del fall kan det anses mera angeläget än i andra att ett beslut fattassnabbt. Det gäller exempelvis beträffande den som har ansökt om vapenfritjänst men fått avslag på sin ansökan och vars utbildning pågår eller är näraförestående. I denna situation hemföriovas nämligen inte den värnpliktige ochhan får trots sin ansökan övas i bruk av vapen. Ansvaret för att handläggningenskall gå snabbt vilar dock i dessa och liknande fall även på sökanden. Det ärju sökanden som skall ge in ett underlag för vapenfristyrelsens beslut och somskall vara tillgänglig för de kompletteringar som behövs. Vapenfristyrelsensprövning skall utgå från dels den värnpliktiges redo görelse för skälen för ansökningen, dels en försäkran från honom att han 15 uppfyller vapenfrilagenskrav för tillstånd till vapenfri tjänst. Enbart en Prop. 1990/91: 169 försäkranär i dessa fall alltså inte tillräcklig för bifall till ansökningen utan dennamåste kompletteras med redogörelsen. Det finns här anledning att stryka underdet som sagts om att kravet på bevisning från sökanden är lågt, vilketbör beaktas särskilt vid bedömningen av redogörelserna. Denskriftliga redogörelsen som sökanden skall lämna bör svara mot den försäkransom också skall ges in och mot de förutsättningar som gäller för tillstånd tiUvapenfri tjänst enligt vapenfrilagen. Syftetmed redogörelsen är i första hand att få den värnpliktiges övertygelse i frågaom att använda vapen mot annan bekräftad. Redogörelsen bör ge stöd för attsökanden har satt sig in i och tänkt igenom de krav som gäller för att få göravapenfri tjänst. Redogörelsenbör gå ut ifrån vissa frågeställningar. Dessa skall vara ett hjälpmedel försökanden att begränsa sin berättelse. Endast det bör beröras som är relevantför prövningen. Följandefrågeställningar bör behandlas av den värnpliktige. Näroch hur har han kommit fram till sin inställning rörande bruk av vapen motannan. Kansökanden tänka sig att använda våld i någon särskild situation eller för någotsärskilt ändamål eller finns det något slags våld som han anser sig kunnaanvända. Hurkommer sökanden att ställa sig till att använda vapen i en krigssituation, omandra i hans omgivning försvarar landet med vapen. Sökanden bör uppmanas attberätta om sin uppfattning i de olika frågeställningarna.Uppmaningen bör formuleras klart och tydligt. Det skriftligainformationsmaterialet som lämnats till den värnpliktige skall ge uttömmandeupplysningar om de krav som ställs på inställningen till att använda vapen motannan. Redogörelsenbör lämnas på blankett enligt formulär som vapenfristyrelsen fastställer. Detstår självfallet sökanden fritt att skicka in även andra handlingar som hanvill stödja sin ansökan på. Det kan exempelvis vara ett intyg. I5 a§ vapenfrikungörelsen i dess lydelse enligt SFS 1978:602 angavs att sökandenom möjligt borde förete intyg från någon person som kunde antas ha god kännedomom hans förhållanden och inför vilken sökanden upprepat sin inställning tillvapenbruk enligt 1 § vapenfrilagen. Denna bestämmelse upphävdes . Dethar i samband med de nu aktuella kraven på en översyn av prövningsförfarandethävdats att ett starkt förenklat förfarande måste kombineras med kravet pånågon form av intyg till styrkande av sökandens övertygelse. Jag vill avföljande skäl inte förorda en sådan ordning. Ettintyg om sökandens inställning till vapenbruk eller trovärdighet över huvudtaget får anses ha det största värdet när det gäller vapenfrisökande med enreligiös uppfattning som grund för ansökningen. I sådana fall kan ibland enpräst eller någon annan i församlingen utfärda ett intyg som otvetydigt kantillmätas värde vid prövningen. Dessa fall utgör dock en liten minoritet numera. Iandra fall skulle sådana sökande vara hänvisade Prop. 1990/91:169 till attförsöka få fram nödvändiga intyg hos anhöriga, arbetsledare och andra som kanbedömas trovärdiga av den prövande myndigheten. Värdet av sådana intyg måstebedömas vara högst olika i olika fall. Den värnpliktige har kanske inte allsanförtrott sig till någon annan när det gäller sin inställning till vapenbruk. Deflesta värnpliktiga bor i tätorter där människorna i regel har mindrekunskaper om varandra än vad som var vanligt i äldréUiders ■ samhällen.Präster, lärare, kommunala och fackliga förtroendemän har sällan samma kännedomom sina församlingsbor, tidigare elever, kommuninvånare osv. Dettamedför att vissa vapenfrisökande kanske inte kan uppbringa ett intyg. Om kravetpå intyg är obligatoriskt, måste ansökningar från dessa värnpliktiga avslås. Densom ombeds att utfärda ett intyg kan också känna olust inför att antingenskriva ett intyg med otillräckligt underlag eller vägra att utfärda intyget ochdärmed kanske framstå som ovillig att hjälpa en medmänniska i en avgörandelivssituation. Något generellt krav på intyg bör alltså enligt min mening inteställas upp. För den som ändå väljer att bifoga intyg är bl.a. intygetsinnehåll avgörande för vilket värde det skall tillmätas. Som framhållitstidigare är det dock den enskildes ansvar som skall utvidgas. Det betyder iprincip att det är hans egna uppgifter som skall väga tyngst. Somett led i en komplettering av en utredning skall sökanden också när det gällerdenna kategori av ansökningar alltid ha rätt att muntligt lämna ytterligareuppgifter. Den rättigheten skall dock begränsas till de fall då vapenfristyrelsenanser att en ansökan inte kan bifallas på föreliggande utredning. I övrigtgäller förvaltningslagens bestämmelser i fråga om munt-i' lig handläggning. Enansökan om vapenfri tjänst skall således inte kunna .. avslås utan att sökandenhar beretts tillfälle att muntligen komplettera sina uppgifter. I ett sådantfall ankommer det på vapenfristyrelsen att noga ange i vilket hänseende somstyrelsen anser att det finns brister i ansökningen. VärnpliktskontoretskaU enligt 40 § kungörelsen (1969:379) om inskrivning och redovisning avvärnpliktiga svara för,att de inskrivningsskyldiga får upplysningar om vapenfritjänst. I fortsättningen bör dessa upplysningar göras fylligare och avse förutsättningarnaför vapenfri tjänst, de vapenfria tjänstgöringsområdena, tjänstgöringstiden m.m.Värnpliktsverket skall samråda med vapenfristyrelsen om vilka upplysningarsom-skall lämnas. Jag avser att föreslå regeringen att kungörelsen ändras idetta ■ . Dethar i olika sammanhang sagts att information bör lämnas vid ett särskilt samtalmed den som sökt vapenfri tjänst. I övervägande antalet fall kan det dock antasatt den värnpliktige redan har tänkt noga igenom sin ståndpunkt när han anmäleratt han vill göra vapenfri tjänst. För vissa sökande kan ändå informationutöver den som lämnas av värnpliktskontoret vara av stort värde. Dettainformationsbehov bör emellertid kunna tillgodoses genom skriftligaupplysningar från vapenfristyrelsen i kombination med en möjlighet att tamuntlig kontakt med vapenfristyrelsen. Vinsterna med ettobligatoriskt informationssamtal kan inte anses svara Prop. 1990/91: 169mot de resurser som ett sådant system tar i anspråk. Det gäller inte minst medtanke på att andelen värnpliktiga som får bifall till sina ansökningar omvapenfri tjänst redan i dagens förfarande är , och att någonminskning av den andelen inte kan förväntas. Detbör understrykas att det är av stor betydelse att informationen till den somsöker vapenfri tjänst görs lättillgänglig. Särskilt bör tydlighet eftersträvasbeträffande redovisningen av lagstiftarens krav för att tillstånd till vapenfritjänst skall ges. Härigenom undviks missförstånd och utdragen handläggning.Tilläggas kan att det särskilt bör upplysas om att ett tillstånd till vapenfritjänst i princip inte kan återkaUas. Jag återkommer till denna fråga i avsnitt2.3. Föratt en värnpliktig skall få vapenfri tjänst skall det kunna antas att haninte kommer att fullgöra värnplikten.