prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Ioch för sig kan man lösa problemen genom sådana ändringar av reglerna omutskrivningsnämnderna och psykiatriska nämnden att en bättre överensstämmelsenås med vad som gäller beträffande förfarandet i domstol. Lagrådet har för sindel pekat på fördelarna med att den rättsliga prövningen görs av särskildaorgan, som innehåller såväl juridisk som medicinsk sakkunskap och varsledamöter får stor erfarenhet av ärenden om psykiatrisk tvångsvård och en godinsikt i de förhållanden som bör inverka på bedömningen. Enlösning med bibehållen nämndorganisation skulle emellertid fömt sätta en väsentlig utveckling av förfarandereglerna och organisationen hos nämnderna. En utbyggnad av nämnderna skulle komma att stå i strid med det allt oftare framförda önskemålet att undvika special domstolar och särskilt sådana vilka liksom utskrivningsnämnderaa och psykiatriska nämnden verkar inom ett mycket begränsat kompetensområ de. Utskrivningsnämnderna och psykiatriska nämnden är från sett övervakningsnämnderna de enda organ utanför domstolsväsendet som beslutar om frihetsberövande som inte är rent tillfälligt. Det kan för övrigt nämnas att frågan om att överföra övervakningsnämndernas verk samhet till tingsrätterna övervägs av domstolsutredningen (Ju 1989:06). Någon avgörande försämring av möjligheterna att tillgodose behovet av medicinskt sakkunnigas eller andra sakkunnigas bedömningar 179 skall inte behöva uppkommaom man överger systemet med prövning i Prop. 1990/91:58 speciella nämnder till förmån för prövning i egentliga domstolar. Enligtmin mening finns det mot denna bakgmnd starka skäl som talar för att frågor ompsykiatrisk tvångsvård i fortsättningen handläggs vid domstol i stället för vidnämnd. Däremot torde man knappast kunna ha förhoppningar om att ettdomstolsalternativ i praktiken kommer att leda till en väsentligt utveckladpraxisbildning inom tvångsvårdsområdet, möjligen med undantag av tvångsvårdsom kommer till stånd som brottspåföljd i fall där det finns behov av ensärskilt noggrann prövning av när vården skall upphöra. Jag kommer strax tillfrågorna om psykiatrisk tvångsvård för lagöverträdare. Förden rättsliga prövningen i domstol finns det två tänkbara alternativ, nämligenett som i första instans bygger på tingsrätterna och ett som bygger pålänsrätterna. Socialberedningenhar framhållit att såväl de allmänna domstolarna (tingsrätteraa i förstainstans) som de allmänna förvaltningsdomstolarna (länsrätteraa i förstainstans) prövar mål av social karaktär och har en sammansättning som gör demlämpade att handlägga mål om psykiatrisk tvångsvård. Beredningen förordar deallmänna förvaltningsdomstolarna med hänsyn till deras erfarenhet av att prövamål enligt LVU och LVM och med hänsyn till att beredningen ansettförfarandereglerna för dessa domstolar vara bättre avpassade för mål av den typsom den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen för med sig. Valetmellan tingsrätts- och länsrättsalternativen måste självfallet träffas utifrånen bedömning av var målen om psykiatrisk tvångsvård har sitt mest naturligahemvist och kan antas bli bäst handlagda. Jag vill först säga att bådetingsrätterna och länsrätterna har tillgång till personal med god kompetens föratt handlägga dessa mål på ett rättssäkert sätt. Enviktig faktor vid val av domstolsorganisation är de psykiatriska målensanknytning till andra typer av mål som handläggs inom resp. organisation. Dettahar delvis att göra med att en domares handläggning av ett mål om psykiatrisktvångsvård underlättas, om han är van vid att göra liknande bedömningar inärliggande typer av mål. Delvis har de olika måltypernas sakliga samband,vilket jag strax kommer in på, betydelse också från mer materiella synpunkter. Förtingsrätternas del kan konstateras att dessa domstolar i vissa brottmål somrör psykiskt störda lagöverträdare har att bedöma frågor av just det slag ellerav samma karaktär som faller inom ramen för lagregleringen av psykiatrisktvångsvård. Jag tänker här på de bedömningar en tingsrätt har att göra när detgäller såväl behovet av medicinsk utredning som tillämpningen av de olikastraffrättsliga särbestämmelserna beträffande lagöverträdare av det aktuellaslaget. Jag vill också peka på attchefen för (bil.2 avsnitt2.4 och 2.5) kommer att föreslå att psykiatrisk tvångsvård även i fortsättningen skall kunna utgöra en brottspåföljd. Som jag skall återkomma till (avsnitt 4.4.3) föreslår jag att prövningen av frågan när vården skall upphöra eller när patienten får vistas utanför sjukvårdsin rättningens område i vissa fall skall avgöras av domstol i stället för av 180 chefsöverläkaren.En prövning i tingsrätt av dessa frågor skulle ha en Prop. 1990/91:58naturlig koppling till brottmålsprövningen i sådana fall. Det kan emeller- Bilaga 1 tid antas att antalet sådana fall kommer att utgöra en klart mindredel av tvångsvårdsmålen. Närdet gäller länsrätteraa är det framför allt den psykiatriska tvångsvårdenskaraktär av administrativt frihetsberövande och sambandet med mål omfrihetsberövande och andra för enskilda ingripande åtgärder enligt LVU och LVMsom kommer i blickpunkten. Dessa mål är förhållandevis vanliga (ca 2 000- 3 000per år). Länsrättsdomaraa är därför vana att sätta sig in i den typ avfrågeställningar som kan bli aktuella i mål om psykiatrisk tvångsvård. Inteminst målen enligt LVM har beröringspunkter med frågor som kan aktualiseras viden rättslig prövning enligt en ny psykiatrisk tvångsvårdsreglering. Åtskilligafall av psykiatriska omhändertaganden är föranledda av eller har ett starktsamband med missbmk och missbmksproblem. I vissa fall kan det bli fråga om attvälja mellan tvångsvård enligt LVM och psykiatrisk tvångsvård. Bland andramålgmpper hos de allmänna förvaltningsdomstolarna av intresse i dettasammanhang kan nämnas socialtjänstmål som avser frivilligsidan inom den socialavården, mål om särskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda samt mål omtvångsisolering på sjukhus enligt smittskyddslagstiftningen. Serman främst till det starka sakliga sambandet mellan frågor om psykiatrisktvångsvård och andra frågor i likartade måltyper finns det enligt min meningmot den nu angivna bakgmnden skäl att hävda att de allmänna förvaltningsdomstolaraaligger närmast till för att anförtros prövningen av mål om psykiatrisktvångsvård. Omman sedan ser på de förfaranderegler som gäller för de olika domstolsorganisationerna,kan konstateras att FPL med vissa tilläggsbestämmelser erbjuder ett smidigt förfarandei mål enligt LVM och LVU. Allt talar därför för att denna processordning skullelämpa sig även för mål om psykiatrisk tvångsvård. Om prövningen i ställetförläggs till tingsrätterna, kan det knappast komma i fråga att tillämpaförfarandereglerna i RB; en godtagbar lösning skulle i stället sannolikt kunnaåstadkommas genom att låta förfarandet enligt ärendelagen gälla med vissajusteringar. Ett från olika synpunkter lämpligt domstolsförfarande torde underalla omständigheter kunna åstadkommas oavsett om tingsrätts- ellerlänsrättsalternativet väljs. Men det är uppenbart att behovet avspecialreglering för frågor om psykiatrisk tvångsvård blir mindre om prövningenförläggs till allmän förvaltningsdomstol än om den anförtros allmän domstol. Förfrågan om vilken domstolstyp som är lämpligast utifrån organisato riska synpunkter är det en viktig utgångspunkt att muntlig förhandling i regel bör hållas i mål om psykiatrisk tvångsvård och att sådan förhandling bör hållas på den sjukvårdsinrättning där patienten vårdas. Det är självfal let en fördel om avståndet från domstolens kansliort till vårdinrättningen är så kort som möjligt. 1 denna del kan konstateras att de 97 tingsrätteraa har en avsevärt bättre lokal spridning än de 24 länsrätterna och att de olägenheter i form av tidsspillan och kostnader som resorna till vårdinrätt ningarna kan komma att medföra blir mindre med en tingsrättslösning. Med nuvarande kommunikationsmedel skall dock skillnaderna i denna 181 del mellan de bådaalteraativen inte överdrivas, i all synnerhet som en stor Prop. del av målen ompsykiatrisk tvångsvård kan beräknas uppkomma i de Bilaga 1 större städer där ocksålänsrätt har kansliort. Det bör för övrigt påpekas att en tingsrättslösning medfler beslutande myndigheter i första instans kan medföra att tillflödet avmål om psykiatrisk tvångsvård på vissa håll inte blir så stort atttillräcklig erfarenhet av målområdet kan vinnas. Vilkafömtsättningar i övrigt har då de båda domstolsorganisationerna att ta hand omde nya arbetsuppgifter som målen om psykiatrisk tvångsvård kommer att medföra?Arbetsläget vid de allmänna domstolarna är ansträngt, särskilt inomhovrättsorganisationen, och det finns inte något som tyder på att antaletinkommande mål skulle minska på något avgörande sätt. Antaletbrådskande mål av annan karaktär, främst brottmål där den tilltalade ärfrihetsberövad, är stort. Det är mot den bakgmnden sannolikt att målen ompsykiatrisk tvångsvård skulle kräva betydande resursförstärkningar och försvåraarbetet med andra angelägna mål. Också de allmänna förvahningsdomstolarna harett besvärligt arbetsläge. Problemen är främst knutna till skattemålen, enmåltyp som har dominerat länsrätteraas arbetsunderlag. Sedan några århar det emellertid skett en betydande nedgång i antalet inkomna skattemål.Detta har lett till en förbättring av arbetsläget. Målbalanserna ochhandläggningstiderna i skattemålen är trots detta inte godtagbara, men man harskäl att tro att antalet sådana mål kommer att minska ytterligare under1990-talet till följd av de förändringar i de materiella skatteregleraa och itaxeringsorganisationen som är avsedda att genomföras. Dessa förhållandenmedför sammanfattningsvis att man kan utgå från att de allmänna förvaltningsdomstolarnakommer att ha goda fömtsättningar att handha mål om psykiatrisk tvångsvård. Lagrådethar instämt i att den rättsliga prövningen i första instans i sådana mål vid enöverflyttning bör ankomma på länsrätt. Motden nu angivna bakgmnden finner jag klart övervägande skäl tala för attprövningen av mål om psykiatrisk tvångsvård bör anförtros de allmännaförvaltningsdomstolarna med länsrätterna som första instans. Mitt förslag tillny reglering på området har sålunda utformats i enlighet härmed. remissinstanser har framhållit att inställelse inför domstol kommer attkännas som en belastning för patienten och t.o.m. kan medföra skadliga psykiskaverkningar. Jag anser för egen del att det är av stor vikt för möjligheteraaatt åstadkomma fullödig utredning att målen om tvångsomhändertagande iallmänhet avgörs efter muntlig förhandling i patientens närvaro. Omförhandlingen hålls på det sjukhus där patienten är intagen, bör påfrestningenför patienten ofta kunna begränsas. Jag förutsätter att sjukvårdshuvudmännenkan tillhandahålla lokaler så att principen om offentlighet vid förhandlingarkan upprätthållas, dock med möjlighet att besluta om förhandling inom stängdadörrar. Detär naturligtvis också av stor betydelse att patienterna får ett insikts fullt och hänsynsfullt bemötande vid förhandlingar och i övrigt vid dom stolsförfarandet. Det bör också påpekas att domstolsprövning enligt mitt förslag kommer att avse vårdbehovet endast för patienter som i princip 182 motsätter sig psykiatriskvård genom intagning på en sjukvårdsinrättning. 1990/91:58 Dessapatienter upplever nog i allmänhet en prövning i domstol som något Bilaga 1som är till deras fördel och inte som något obehagligt och påfrestande. En delpatienter kan naturligtvis ändå komma att uppleva domstolsproceduren sompressande. En stödperson bör då kunna ha en viktig uppgift att fylla (seavsnitt 3.7 om stödperson). Förresursfrågornas bedömning har det självfallet betydelse hur många mål ompsykiatrisk tvångsvård som kan antas kräva rättslig handläggning. Under desenaste åren har omfattningen av LSPV-vården minskat kraftigt. Den ökadesatsningen på den öppna vården och de omfattande förändringar ifömtsättningaraa för tvångsvård som beredningen föreslår kommer enligtberedningen att ytterligare minska tvångsvårdens omfattning kraftigt.Beredningen har grovt uppskattat antalet mål enligt den av beredningenföreslagna s. k. akutlagen till ca 3 000 för hela landet. harredovisat en annan uppfattning i denna fråga och nämnt en avsevärt högresiffra. Somjag redogjort för (avsnitt 2.3.3) har antaletnyintagningar till LSPV-vård legat under 10000 . skrevs ca11000 patienter ut inkl. de ca 3 500 patienter som återintagits frånförsöksutskrivning. Av dessa utskrivna patienter hade vårdats underhögst . av patienterna hade vårdats under högst en månad.Vidare hade av patienterna vårdats , underhögst och mindre än . Mer än hade ca 0,5 %vårdats. Dessauppgifter ger en viss hållpunkt för skattning av det antal mål enligt dentilltänkta lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård som är att vänta.Uppgifterna om faktiska vårdtider skall sammanställas med innehållet i denreglering som jag i det föregående har förordat beträffande tidpunkten förobligatorisk rättslig prövning av vårdfömtsättningar, längsta tillåtnavårdtider, patientens möjlighet att överklaga intagningsbeslut och begära atttvångsvården skall upphöra m. m. Av särskilt intresse är då den andel avpatienteraa, betydligt mer än hälften, som har vårdats så attobligatorisk rättslig prövning inte skulle behöva aktualiseras. En antydan gesockså om att prövning av fömtsättningaraa för en förlängning avtvångsvårdstiden utöver inte blir så frekvent. Jagvill också nämna, med hänvisning till den följande behandlingen av frågorna omvård för psykiskt störda lagöverträdare (avsnitt 4), att antalet personer somav allmän domstol överlämnats till sluten psykiatrisk vård under1980-talet uppgått till ca 300 . Det kan antas att denna siffra framöverinte kommer att ändras i nämnvärd utsträckning och att vårdtiden vid psykiatrisktvångsvård som brottspåföljd i genomsnitt blir längre än vårdtiden för övrigatvångsvårdade patienter. Denrättsliga instansen kommer enligt den lagstiftning jag föreslår att prövafömtom mål om medgivande till psykiatrisk tvångsvård också mål om permission,vägrad utskrivning, m. m. Jaguppskattar att det totala antalet mål om psykiatrisk tvångsvård för hela landet blir högre än vad socialberedningen utgått ifrån men att antalet i vart fall inte kommer att överstiga mellan 7 000 och 8 000 . terna har redan enorganisation som är väl anpassad för prövning av Prop. 1990/91:58frihetsberövanden och för en skyndsam handläggning. Det bör enligt min Bilaga 1 mening finnas goda möjligheter för länsrätterna att klara en ökad måltilldelningav här nämnd storlek. Jag kan emellertid redan nu förutskicka att länsrätternakommer att behöva tillföras vissa resurser för de nya uppgifterna. Jagåterkommer till denna fråga (avsnitt 5). Denordning jag förordar innebär således att domstol i allmänhet kommer att prövafrågan om fömtsättningar föreligger för psykiatrisk tvångsvård om manbortser från de fall där vården utgör en brottspåföljd endast när patientenoch den vårdansvarige läkaren är oense om vårdbehovet. Det kan i sådana fallvara till fördel för läkaren i hans yrkesroll att den avgörande bedömningen ifråga om frihetsberövande läggs på en domstol, som ju dessutom är ett frånsjukvården helt fristående organ. Jag är visserligen medveten om att dennaordning i viss utsträckning kan medföra ökat skrivbordsarbete för läkarna.Detta bör emellertid ses som en nödvändig följd av patienternas ökaderättssäkerhet och får därför accepteras. Sammanfattningsvisanser jag således att det finns skäl att i anslutning till en ny tvångsvårdslagstiftningundanröja den svaghet scm kan sägas vara förenad med nuvarande ordning genomatt prövningen av tvångsvårdsfrågorna görs av nämnder, vars samtliga ledamöterhar uppdraget som bisyssla, och inte av domstolar. Den rättsliga prövningen böranförtros de allmänna förvaltningsdomstolarna. Vissaremissinstanser har aktualiserat frågan om domstolarna bör ha en särskildsammansättning i mål om psykiatrisk tvångsvård. Förslag har därvid förts framom att en erfaren psykiater skall ingå som ledamot i rätten. Ianledning härav framhölls i lagrådsremissen att frihetsberövande till följd aven allvarlig psykisk störning inte på ett så gmndläggande sätt skiljer sig frånandra administrativa frihetsberövanden att man bör ha en särskildsammansättning i domstolen för att pröva dessa frågor. Erforderlig sakkunskapbör liksom i de övriga fallen kunna tillföras rätten genom förordnande av enutomstående psykiater eller någon annan som sakkunnig. En lämplig ordning börvara att i enlighet med vad socialberedningen föreslagit införa regler om attregeringen eller, efter regeringens bemyndigande, skallförordna särskilda sakkunniga att tillhandagå domstolarna med yttranden. Ispeciella fall bör yttrande kunna inhämtas också av som bl. a.har ett råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor med företrädareför psykiatrin. Lagrådethar invänt mot vad sålunda anfördes i fråga om domstolens sammansättning.Lagrådet hänvisar till att första domstolsinstansen, länsrätten, behöver förstärkasmed en erfaren psykiater som ledamot om patientens ställning i processen inteskall bli svagare än enligt nuvarande ordning. Möjligheten för länsrätten attanlita en psykiater som utomstående sakkunnig anser lagrådet inte utgöra ettlikvärdigt alternativ. Därvid erinras bl.a. om att rätten vid överläggningentill dom inte har någon sakkunskap till hjälp vid bedömning av den medicinskaargumenteringen. Jaghar förståelse för att sakkunskap i medicinska frågor behöver kunna 184 utnyttjasvid den rättsliga prövningen i sådana former som leder till en Prop. 1990/91:58 allsidig belysning av målen och som bäst främjar patienternas rättssaker-Bilaga 1 het. Att låta en erfaren psykiater delta som ledamot i alla mål somskall avgöras av fullsutten rätt skulle naturligtvis ge en garanti för attpsykiatriska frågeställningar blir väl belysta inför rättens avgörande. Enligtmin bedömning kan man dock inte utgå från att en läkarledamot generellt skullebehövas i varje sådant mål. Det bör med fog kunna hävdas att det i många måläven utan särskild psykiatermedverkan kommer att finnas ett beslutsunderlag somger en entydig bild i fråga om patientens psykiska tillstånd och medicinskavårdbehov. Uppgiften koncentreras då till att klarlägga och bedöma patientenspersonliga förhållanden utifrån andra än rent medicinska aspekter. Jagvill vidare framhålla att en ordning med läkarledamot i rätten inte bara ärtill fördel utan också är förenad med en klar nackdel från rättssäkerhetssynpunkt.En viktig aspekt är nämligen att det ligger nära till hands och i vart fallinte kan uteslutas att en läkarledamot under överläggning inför domstolensavgörande lämnar upplysningar i medicinska frågor av sådan innebörd attbeslutsunderiaget tillförs något nytt utan att patienten får del av uppgifternaoch bereds möjlighet att bemöta dessa. En risk finns sålunda med den avlagrådet föreslagna ordningen att avgörandet av målet kommer att bygga påväsentliga medicinska uppgifter och bedömningar som inte kommunicerats medparten (jfr prop. 1989/90:71 s. Motbakgmnd av det anförda är jag inte beredd att förorda lösningenmed en särskild läkarledamot i rätten. Det i lagrådsremissen föreslagnasystemet med särskilda fasta sakkunniga som tillhan-dagår domstolen medyttrande bör i stället kunna utvecklas något. Bestämmelser kan införas somanger att den sakkunnige också skall höras vid muntlig förhandling när detbehövs. Ett sådant förhör bör ibland med fördel kunna hållas per telefon.Vidare kan det klargöras att det ligger i den sakkunniges uppdrag att, t. ex.genom frågor till chefsöverläkaren, i den ordning som rätten finner lämpligtbidra till en så långt möjligt fullständig belysning av föreliggandefrågeställningar inom den sakkunniges ämnesområde. Jag föreslår att dessakompletteringar görs till förslaget i lagrådsremissen. Vadgäller ett påpekande från lagrådet om vikten av att en erfaren domare fungerarsom ordförande vid handläggning av mål om psykiatrisk tvångsvård i länsrättenhar jag ingen avvikande mening. Detta är emellertid en fråga som inte kräverlagreglering. Bestämmelser om fördelning av arbetsuppgifter i länsrätt finns iförordningen (1979:573) med länsrätts-instmktion och i resp. länsrättsarbetsordning. Angående tilldelning av mål till länsrättsfiskal finns ensärskild bestämmelse i 10 § länsrättsinstruktionen. Frågan i vilkenutsträckning länsrätten skall handlägga mål om psykiatrisk tvångsvård med såväljuristdomare som nämndemän behandlas i specialmotiveringen (avsnitt 7.1, 7.2och 7.5). Särskilduppmärksamhet bör naturligtvis framöver ägnas åt att följa hur ordningen fördomstolsprövning fungerar på det nya målområdet. I sammanhanget bör erinras omatt det ligger inom ramen för domstolsutred- ningensuppdrag (dir. 1989:56) att överväga frågor om domstolarnas sam- Prop.1990/91: 58 mansättning i olika typer av mål. Jagövergår nu till att behandla utskrivningsnämndernas uppgifter beträffandepsykiskt utvecklingsstörda. Dennya omsorgslag som gäller bygger på att kvarvarandevårdhem och specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda avvecklas. Vid lagenstillkomst angavs att avvecklingen skulle ske i den takt de ekonomiskafömtsättningarna och hänsynen till de institutionsbo-ende medgav (prop. 1984/85:176s. Genom övergångsregleringen till den nya omsorgslagen, den s.k.införandelagen, behölls dittillsvarande regler om vård oberoende av samtycke avpsykiskt utvecklingsstörda på vårdhem och specialsjukhus i avvaktan på nylagstiftning om tvångsvård för psykiskt störda. Dock föreskrevs att nyintagningpå vårdhem för barn inte får ske och att sådan intagning på vårdhem för vuxnaoch på specialsjukhus får ske bara om det finns synnerliga skäl. Det ankommerpå utskrivningsnämnderna att besluta i vissa frågor om vård oberoende avsamtycke. Nämnderaa har som regel mycket få ärenden av detta slag. Enligtden nya omsorgslagen ges de särskilda omsorgerna endast på denutvecklingsstördes egen begäran. Av förarbetena framgår att de dittillsvaranderegleraa om vård oberoende av samtycke för psykiskt utvecklingsstörda använtsi liten omfattning och att det inte ansågs föreligga behov av att ha dem kvar.Tvångsregleringen skulle dock, som har nämnts, föras över tillinförandelagen och tas upp på nytt i samband med ställningstagande tillsocialberedningens betänkande beträffande den psykiatriska tvångsvården. Detunderlag som finns för en samlad bedömning av behovet av övergångsreglerna iinförandelagen om tvångsvård ger enligt min mening inte vid handen att dessa nukan avskaffas till följd av den nya psykiatriska vårdlagstiftningen. Enligt eninventering som företagit fanns 111 personerintagna på vårdhem eller specialsjukhus med stöd av 35 § omsorgslag,dvs. omhändertagandet har beslutats oberoende av samtycke. Antalet väntasminska betydligt i anslutning till en pågående genomgång inom länslandsting. Uppgifter från visar också att antalet intagnaenligt nämnda lagmm under ett par års tid har reducerats kraftigt. Jaganser att det är otillfredsställande att omsorgshuvudmännen inte i högreutsträckning har utvecklat alternativa omsorger för dem som tagits in enligt 35§ omsorgslag. Enligt min mening är det angeläget att huvudmännensnarast vidtar de åtgärder som behövs för att ytterligare ökautskrivningstakten. Eftersamråd med statsrådet har jag kommit till uppfattningen att övergångsregleringen beträflfande de psykiskt utvecklingsstörda, med tanke på antalet intagna enligt 35 § nyssnämnda lag, inte kan upphävas i nu förevarande sammanhang. Den tidigare angivna inriktningen mot att upphäva tvångsbestämmelserna ligger emellertid fast. bör ges i uppdrag att särskilt följa tillämpningen av övergångsreglerna om tvångsvård av psykiskt utvecklingsstörda och att senast redo visa gjorda erfarenheter. Frågan om upphävande av tvångsbestämmelser- 186 na bör därefter ånyoprövas.