prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — attinföra en kommersiell annons i skriften. (NO)föreslog i sitt remissyttrande över YFU:s huvudbetänkande att det skullegöras möjligt att utan hinder av TF besluta om åläggande enligt konkurrenslagenatt införa en kommersiell annons i en periodisk skrift. Detföredragande statsrådet konstaterade att det uppenbarligen var ett problem attannonsvägran inte kan angripas enligt konkurrenslagstiftningen. Å andra sidanvar det enligt föredraganden en av hörnpelarna i det tryckfrihetsrättligasystemet som skulle mbbas, om man skulle tillmötesgånäringsfrihetsombudsmannens önskemål om en undantagsregel för dessa fall.Enligt föredragandens mening hade det inte visats på sådana olägenheter medden gällande ordningen att man borde överväga en ändring av denna.Föredraganden uttalade att han utgick från att fallen av annonsvägran skullekomma att vara klara undantagsfall även i fortsättningen eftersom han visteatt pressens egna organisationer hade uppmärksamheten riktad på denna fråga.Skulle denna förmodan visa sig felaktig och skadlig konkurrensbegränsning genomannonsvägran bli ett verkligt allvarligt problem kunde emellertid fråganenligt föredraganden behöva tas upp till förnyad diskussion. Fråganom att tillåta reklam i svensk television har numera behandlats avTV-utredningen. Enligt dess betänkande (SOU 1989:73) TV-politiken är detsjälvklart att ett reklam-TV-företag skall ge alla som begär att få annonseralikvärdig behandling. Företaget bör alltså enligt utredningen inte fådiskriminera en viss produkt eller en viss annonsör. Deförändringar som bör göras i gällande regelverk för radio och TV, om det införsreklam i en eller flera marksända TV-kanaler, har senare utretts avradiolagsutredningen. I betänkandet (SOU 1990:7) Lagstiftning för reklam isvensk TV, som innefattar bl.a. ett förslag till lag om annonser i TV, föreslårutredningen en bestämmelse som innebär att ett programföretag inte fårdiskriminera någon som begär att företaget skall sända en annons. Följden av endiskriminerande behandling kan enligt förslaget bli att programföretaget åläggsatt i programverksamheten redogöra för ett beslut av radionämnden i vilket detslås fast att programföretaget har gjort sig skyldigt till diskrimineringen. Iett remissyttrande över radiolagsutredningens förslag har NO som sinuppfattning uttalat att annonsvägran i TV kan komma att bli ettbåde ofta förekommande och i många fall även allvarligt problem. Enligt NOframstår det som än viktigare att annonsvägran skall kunnaförhindras på konkurrensrättsliga gmnder. NO förordar en översyn av frågan isyfte att finna ett sätt som kan tillgodose det allmänna intresset både avskydd för yttrandefriheten och av en fungerande konkurrens. 1likhet med vad det föredragande statsrådet uttalade lagråds remiss finner jag, när det gäller frågan om skadlig konkurrensbegränsning genom annonsvägran, det önskvärt att i första hand sätta tilltro till den normbildning som kan utvecklas inom ramen för massmediernas yrkes sammanslutningar och övriga organisationer. En liknande inställning har 95 för övrigt även NO nyligengivit uttryck åt i ett beslut i ett enskilt ärende Prop. 1990/91:64 (1990:262).Inte heller jag vill emellertid förneka att det är ett problem att det inte gåratt angripa annonsvägran enligt konkurrenslagstiftningen och att det kan tänkasatt detta problem blir mera accentuerat . En sådan översyn som NOhar föreslagit kan då ge underlag för överväganden om hur man genomlagstiftningsåtgärder skall komma till rätta med problemet. I7 kap. 4 och 5 §§ TF anges vissa gäraingar som skall anses som tryckfrihetsbrott.Uppräkningen omfattar ett antal grova brott mot rikets säkerhet, hets motfolkgmpp, barnpornografibrott, olaga våldsskildring i bild, förtal ochförolämpning samt vissa publiceringsbrott som innebär åsidosättande avsekretess. Straff för tryckfrihetsbrott fömtsätter enligt TF att gäraingaraa ärbrottsliga också enligt vanlig lag (7 kap. 4 § TF). Densärskilda brottskatalogen i TF innebär att det såvitt gäller tryckta skrifterdras en gräns i gmndlagen för det område som får beläggas med straff genomvanlig lagstiftning. Eftersom en gärning skall vara straffbelagd också genomvanlig lag för att kunna föranleda straffrättsligt ansvar när den begåtts genomett yttrande i en tryckt skrift, kan en kriminalisering på dettryckfrihetsrättsliga området inskränkas eller upphävas genom ett vanligtlagstiftningsbeslut, medan en ny straffbestämmelse eller en utvidgning av engammal normalt kräver gmndlagsändring. Detta bmkar uttryckas så att ansvar förtryckfrihetsbrott kräver dubbel täckning. 1986/87:151 föreslogs vissa ändringar i TF:s brottskatalog. De innebardels att principen om dubbel täckning gavs en fastare förankring i TF såvittgällde de yttrandefrihetsbrott som består i åsidosättande av sekretess, delsvissa redaktionella ändringar m.m. har numera fattat beslut omändring i TF i enlighet med propositionen (KU 1987/88:36, rskr. 290,1988/89:KU2, rskr. lagrådsremiss föreslogs motsvarandereglering även för andra grundlagsskyddade medier än tryckta skrifter. Närett förslag om att förverkliga tanken på ett vidare grundlagsskydd föryttrandefriheten nu läggs fram saknas det anledning att överväga någraavvikelser i sak från innebörden av lagrådsremiss. Iavsnitt 4 har jag redogjort för de regler i TF som har till ändamål att skyddaden som medverkar till tillkomsten av en tryckt skrift genom att lämnauppgifter för offentliggörande. Regleringen består av bestämmelser ommeddelarfrihet och anonymitetsskydd. Ett likartat skydd gäller för dem somanskaffar uppgifter för offentliggörande. Den radiorättsliga ansvarighetslagstiftningeninnehåller en reglering av samma innebörd som den i TF. Deolika frågor som hänger samman med meddelarskyddet behandlades ingående av YFU. Den lagrådsremiss som beslutades innefattade 96 ställningstaganden i dessaolika frågor vilka underställdes såvitt Prop. 1990/91: 64 gällde deras betydelse förTF (prop. 1986/87:151). lagstiftningsärendet somhar förekommit därefter har inte givit anledning att nu gå närmare in påfrågoma om källskyddet i vidare mån än vad som följer av tanken att detryckfrihetsrättsliga principerna skall sträckas ut till att omfatta även vissaandra uttrycksformer. Frågan om en reglering som innebär att friheten attlämna meddelanden för publicering slås fast i grundlag särskilt såvittgäller förhållandet mellan enskilda har behandlats i Idet nu aktuella ärendet innebär mitt förslag att de regler i TF som gällerkällskyddet skall få motsvarigheter i den nya gmndlagen. Detta kan ske på ettsätt som i princip innebär ett likvärdigt skydd för alla uttrycksformer. Jagåterkommer till vissa förtydliganden i om rätt till anonymitet ochen förstärkning av skyddet för dem som meddelar eller anskaffar uppgifter föroffentliggörande i skrifter som trycks utomlands (avsnitt 7.2). Den nyagrundlagen bör ha motsvarande innehåll. Enviktig beståndsdel i TF:s regelsystem är den särskilda rättegångsordning somgäller för tryckfrihetsmål. Den innebär att sådana mål skall handläggas medtillgång till jury. I princip samma rättegångsordning gäller även enligt deradiorättsliga ansvarighetslagarna. Detutvidgade gmndlagsskydd som föreslogs lagrådsremiss byggde på attden tryckfrihetsrättsliga rättegångsordningens principer skulle görastillämpliga i mål om innehållet i alla skyddade medier. Som påpekades ilagrådsremissen innebär en sådan ordning bl. a. den fördelen att bedömningen avom en våldsskildring i en film eller ett videogram innefattar olagavåldsskildring i princip kommer att göras av en domstol, nämligentryckfrihetsdomstolen i utgivarens hemlän. Dentryckfrihetsrättsliga rättegångsordningens principer skulle enligt 1986 årslagrådsremiss gälla inte endast för mål om ansvar eller andra rättsföljder avyttrandefrihetsbrott utan även i andra mål om rättsföljder av innehållet i vadsom offentliggjorts i skyddade medier. Enligt förslaget skulle frågor omingripande på grund av missbmk av tryckfriheten på talan av justitiekanslernprövas av domstol under medverkan av jury enligt de närmare bestämmelser sommeddelades i lag. Det skulle dock inte gälla om frågan rörde överträdelse avföreskrifter eller villkor i fråga om reklam i eter- eller trådsändning. Detföredragande statsrådet förklarade att den föreslagna ordningen i viss måninnebar ett gmndlagsfästande av några viktiga gmnddrag i det ansvarssystem somriksdagen lade fast när den antog lagen om ansvarighet för lokalakabelsändningar (prop. 1986/87:151 S.70). Detsaknas anledning att ge det nu aktuella förslaget någon annan saklig innebördän vad som framgick av lagrådsremiss. Denår 1987 tillkallade kommissionen mot rasism och främlingsfientlig het har framfört vissa förslag som berör rättegången i närradiofrågor (se betänkandena SOU 1989:13 och 14 Mångfald mot enfald, del 1 och II, s. 97 7 1990/91. 100-102 resp. 227-231).Kommissionen uttalade att överträdelser av Prop. 1990/91:64 gränserna föryttrandefriheten i ett etermedium av närradions typ borde övervägas särskiltallvarligt under den politiska beredningen av ärendet om ett ökat skydd föryttrandefriheten och föreslog dels att en motsvarighet till TF:s föreskrifterom beslag och konfiskation borde införas på det närradiorättsliga området, delsatt yttrande- och tryckfrihetsmål borde handläggas snabbare i domstolarna. om beslag och konfiskation avser tryckta skrifter. mot rasism och främlingsfientlighet åsyftat med sitt förslag tordeemellertid vara beslag och konfiskation av den utrustning som behövs försändning av närradioprogram. Det skulle på TF:s område motsvaras av regler ombeslag och konfiskation av tryckpressar. Några sådana regler finns inte.Tvärtom ligger det i TF:s gmndläggande principer att de ingripanden som fårförekomma normalt inte hindrar en fortsatt verksamhet för utgivning av trycktaskrifter. Endast för krigsförhållanden finns ett undantag från dennahuvudprincip. Detär alltså inte möjligt att motivera ett förslag om beslag och konfiskation avnärradioutmstning med en jämförelse med TF. När det nu gäller att gmndlagsfästade tryckfrihetsrättsliga gmndreglerna även för andra medier kan ett sådantavsteg från dessa principer som kommissionens förslag fömtsätter inte ansestillräckligt starkt motiverat. Inte heller finns det anledning att i dettasammanhang närmare diskutera den straffrättsliga värderingen av detyttrandefrihetsbrott som kommissionen närmast haft i tankarna, nämligen hetsmot folkgmpp. I den mån mera systematiska överträdelser av yttrandefrihetensgränser förekommer bör sådana reaktionsformer som redan tillämpas komma tillanvändning även i fortsättningen. Dit hör bl.a. möjligheten att frånta entillståndshavare rätten till fortsatt sändningsverksamhet. framhållit är det av vikt att yttrande- och tryckfrihetsrättsligamål handläggs skyndsamt. Det gäller inte minst i fråga om närradion, där riskenför fortsatta överträdelser av gränserna för det tillåtna kanskekan vara särskilt stor. Den nya gmndlag jag nu förordar innehåller också enföreskrift av vilken det följer att samma krav på skyndsam handläggning somgäller för tryckfrihetsmål skall skrivas in i gmndlagen även i fråga omyttrandefrihetsmål. 7 Vissafrågor om källskyddet enligt TF 7.1 Tystnadsplikten för journalister m. fl. Mitt förslag:Bestämmelsen i 3 kap. 3 § TF om tystnadsplikt för journalister m. fl.förtydligas. Vidare införs en särskild handlingsregel för domstolen. Deninnebär att rätten vid vissa förhör noga skall vaka över att frågor inte ställssom kan inkräkta på tystnadsplikten utöver vad som i varje särskilt fall ärmedgivet. Massmedieföretaget skall genom ändring i ges liksom fallet nu är vid förhör enligt 3 kap. 3 § 5 TF tillfälle att yttra siginnan förhör hålls enligt 3 kap. 3 § 4 TF. Ordningen med särskild besvärstalani fråga om beslut om förhör som avses i 3 kap. 3 § 5 TF skall införas även vidförhör enligt 3 kap. 3 § 4 TF. Kommitténsförslag överenstämmer med mitt. Remissinstanserna:Remissinstanserna ställer sig i huvudsak positiva till kommitténs förslag. Dockanser en del instanser, främst sådana med anknytning till olika massmedier, attvittnesplikten bör inskränkas bl. a. så att tystnadsplikten aldrig viker itvistemål. Flertalet av dessa remissinstanser anser också att frågan bör görastill föremål för mera förutsättningslösa överväganden. Den föreslagnahandlingsregeln för domstolen anser justitiekanslera och onödig. Bakgrundentill mitt förslag: Enligt 3 kap. 3 § TF råder ett förbud för vissa personer attröja vad de erfarit om vem som är författare eller har lämnat meddelanden förpublicering i en tryckt skrift eller är utgivare till en skrift som inte ärperiodisk. Personer som avses är sådana som har tagit befattning medtillkomsten eller utgivningen av tryckta skrifter eller med framställningar somvarit avsedda att införas i en tryckt skrift och sådana som har varit verksammainom företag för utgivning av tryckta skrifter eller för yrkesmässig förmedlingav nyheter eller andra meddelanden till periodiska skrifter. Tystnadspliktengäller inte i alla situationer utan paragrafen innehåller under fem olikapunkter undantag från tystnadsplikten. Av intresse i detta ärende är främstpunkterna 4 och 5. Ipunkt 4 regleras vissa fall då tystnadsplikten får vika vid misstanke om brottav personer som lämnat uppgifter för offentliggörande eller av andra sommedverkat till en framställning. Det rör sig i denna punkt om mål angående endel brott som en sådan "meddelare" eller någon annan som medverkattill framställningen kan fallas till ansvar för, nämligen uppsåtligtutlämnande av hemlig handling eller uppsåtlig överträdelse av kvalificeradtystnadsplikt. I dessa fall rör det sig således inte om ansvar förtryckfrihetsbrott utan om straffrättsligt ansvar för brott mot tystnadsplikt.Vidare omfattar punkt 4 mål angående brott som avses i 7 kap. 2 § TF, dvs.publicerat annonsmeddelande eller liknande som är straffbart på gmnd avomständighet som inte framgår av dess innehåll, s. k. svårbegripligapubliceringsmeddelanden. Tystnadsplikten enligt TFfår åsidosättas med stöd av punkt 4 endast vid Prop. 1990/91:64 förhandlinginför domstol, efter det att rätten fattat beslut därom. Vidare gäller att densom har tystnadsplikt bara får uttala sig om huruvida en viss utpekad person äridentisk med meddelaren eller inte. Han får således inte upplysa om vem som iannat fall är meddelare. Den som är utpekad skall vara antingen tilltalad ellerskäligen misstänkt under förundersökningen. Innandet över huvud taget kan bli aktuellt med förhör enligt denna punkt måstesåledes annan utredning ha lett till att en viss person kan utpekas somskäligen misstänkt eller som tilltalad. Kravet på skälig misstankeöverensstämmer med vad som gäller för att vittnesförhör skall få hållas underförundersökning i brottmål i allmänhet. Genom den utredning som föranlett enbegäran om förhör som avses i punkten skall alltså inte bara en viss personutpekas utan måste också "brottet", dvs. den brottsliga gärningenpreciseras. En allmän hänvisning till ett straffstadgande är här intetillräckligt. Omen domstol tillåter förhör med t.ex. en journalist enligt denna punkt, ärjournalisten skyldig att besvara frågan om den person som utpekas som tilltaladeller skäligen misstänkt för en konkret, brottslig gärning, är identisk med densom t.ex. är meddelare. Besvarar journalisten frågan jakande, kan man säga attdet inte längre finns något intresse rörande meddelaren att skydda. Identitetenär ju röjd. Menför förhöret gäller också den begränsningen att förhöret skall röra"brottet", dvs. den brottsliga gärningen. Förhöret får således avsebara den gärning eller de gärningar som föranlett förhöret. Somnämnts ovan får förhöret dessutom bara röra den person som är utpekad. Omfrågor beträffande annan person tillåts, leder det till att kravet på skäligmisstanke mot en viss person kringgås. Enligtallmänna regler i (se 36 kap. 17 § sista stycket) har rätten attvaka över att det inte ställs otillbörliga frågor till ett vittne. Vid förhörsom avses i fjärde punkten ställs ytterligare krav på domstolensprocessledning. Rätten skall se till att förhöret inte går utöver de ramar somgäller enligt TF. Kan det antas att flera personer deltagit men har bara enutpekats som skäligen misstänkt, får frågor således inte ställas som kan röjade andras identitet. Gäller misstanken att den utpekade personen lämnat utvissa kvalificerat hemliga uppgifter blir frågor som kan röja att han lämnat utandra uppgifter inte tillåtna. Beträffande dessa uppgifter finns det ju intenågon skälig misstanke. Det är inte heller säkert att de omfattas av någotundantag från meddelarfriheten. Vidare får frågor inte' ställas som kan avslöjaatt den utpekade personen begått en annan gäraing, som faller inom TF:stillämpningsområde, än den han redan är misstänkt för. Är han misstänkt för attha lämnat ut vissa kvalificerat hemliga uppgifter muntligen, kan en fråga somavser huruvida uppgiftslämnandet skett genom att en hemlig handling lämnats utleda till att svaret avslöjar att han lämnat också andra uppgifter. Även sättetför utlämnande av uppgifterna kan således behöva preciseras i åklagarensgärningsbeskrivning. Det kan annars finnas en risk för att rätten inte kanvaka över att förhöret inte går utöver vad grundlagen tillåter. Omjournalisten besvarar frågan huruvida den utpekade personen är 100 identisk meduppgiftslämnaren nekande, gäller fortfarande hans tyst- Prop. 1990/91:64nadsplikt i förhållande till uppgiftslämnaren. Om denne inte är tilltalad ellermisstänkt på sätt som förutsätts, får frågor som kan leda till att hansidentitet röjs inte ställas. Någon principiellt hinder mot att ställa frågorsom rör vittnets allmänna trovärdighet finns däremot inte. Detkan naturligtvis vara svårt att i praktiken avgöra vilka frågor som kan ledatill att en okänd uppgiftslämnare avslöjas. Om det t. ex. dåen uppgift lämnades fanns bara ett fåtal personer som kände till uppgifteneller som hade tillgång till aktuella handlingar kan ett svar som anger dennatidpunkt leda till att en viss person utpekas. Eftersom domstolen inte i förvägkan veta vad svaret på de ytteriigare frågorna kommer att innehålla innebär ettnekande svar att domstolen i praktiken inte bör tillåta fler frågor. Vadsom nu sagts om mål mot meddelare gäller också i fråga om författare och andrasom åtnjuter anonymitetsskydd men som kan ådra sig ansvar enligt 7 kap. 3 § TF. Ipunkt 5 finns en bestämmelse som reglerar vilka avvikelser från tystnadspliktensom får göras i andra mål än sådana som faller under TF. Det är således frågaom sådana mål som handläggs vid t. ex. allmän domstol eller förvaltningsdomstoloch i vilka det åberopas förhör med någon person som har tystnadsplikt enligtTF. Målen har normalt ingen annan tryckfrihetsrättslig aspekt än just dennatystnadsplikt. Det kan röra sig om ett vanligt tvistemål eller om ett brottmål. Någonfast regel om när vittnesplikten får vika för anonymitetsskyddet uppställs intemen för att anonymiteten skall få brytas vid vittnes- eller partsförhör krävsatt det är av verklig betydelse i målet att uppgift om meddelaren ellerförfattaren lämnas. Dessutom krävs att bevisningen inte lämpligen kan föras påannat sätt. I lagtexten uttrycks detta så att det av hänsyn till allmänt ellerenskilt intresse skall vara av synnerlig vikt att uppgift lämnas i saken.Tystnadsplikten enligt 3 kap. 3 § TF avser som jag tidigare nämnt den skyddadepersonens identitet. Att uppgift i saken skall lämnas innebär således även idetta sammanhang att uppgift skall lämnas i fråga om identiteten. Itvistemål skall domstolen vid sin prövning enligt punkt 5 beakta parternasintresse av målets utgång, såvitt denna kan påverkas av den ifrågasatta bevisningen.I brottmål bör hänsyn tas till hur allvarligt det brott är som åtalet avser.Under i övrigt likartade förhållanden bör det enligt lagförarbetena (prop.1975/76:204 s. 111 f) vidare ligga närmare till hands att medge bevisning sombryter anonymiteten om bevisningen kan antas vara till en tilltalads förmån änom motsatsen är fallet. Beslut om att hänsynen till anonymiteten skall vika fårfattas endast om mycket starka skäl kan åberopas. Ipunkten 5 finns inte angiven någon begränsning rörande vilka frågor som får ställas efter det att domstolen tillåtit förhöret. Den som begär att en person skall höras som vittne eller under sanningsförsäkran skall emel lertid enligt regler ange vad förhöret skall avse och vad som skall styrkas med bevisningen. Bevistemat måste alltså redan enligt allmänna regler noga preciseras. Detta är naturiigtvis nödvändigt också för 101 atträtten skall kunna avgöra om det är av synneriig vikt att uppgift om Prop.1990/91:64 identiteten lämnas. betänkande torde det inte stå i överensstämmelse medgmnderna för den tryckfrihetsrättsliga regleringen att rätten med ett svepandebeslut medger att tystnadsplikten hävs. För att inte riskera att frågor somställs kan röja t. ex. annan persons identitet har rätten att så detaljerat sommöjligt i sitt beslut ange vilka frågor som får ställas eller att i vart fallså noga som möjligt precisera omfattningen av förhöret. Rätten skall därefter isin processledning verka för att ramen för förhöret inte överskrids. Frågorsom sträcker sig utöver vad rätten medgivit i sitt beslut får inte ställas. Dehöga krav som ställs på domstolens processledning vid förhör som avses i 3 kap.3 § 4 TF ställs också på domstolen vid förhör som avses i punkten 5. Enpart eller ett vittne har enligt 49 kap. 4 § möjlighet attsärskilt överklaga beslut varigenom underrätt enligt punkt 5 funnit det vara avsynnerlig vikt att tystnadsplikten till skydd för den tryckfrihetsrättsligaanonymiteten skall stå tillbaka vid förhör inför domstol. I avvaktan påhovrättens beslut skall förhöret anstå (prop. 1977/78:62 s. 46). Vidare gälleratt rätten före sitt ställningstagande i anonymitetsfrågan enligt punkt 5 ommöjligt bör inhämta yttrande från det företag till vilket den som är ålagdtystnadsplikten är knuten (36 kap. 8 § andra stycket ). radiorättsliga regleringen finns motsvarande bestämmelser (se 9 §radioansvarighetslagen (1966:756), 1 § lagen (1982:460) om ansvarighet för närradio,11 § lagen (1982:521) om ansvarighet för radio- och kassettidningar (omtryckt1985:373) och 2 § lagen (1985:1057) om ansvarighet för lokala kabelsändningar.) Skälenför mitt förslag: Tolkningen av reglerna i 3 kap. 3 § TF om tystnadspliktaktualiserades då justitiekanslern begärde att under ed fåhöra en journalist vid en dagstidning om vem som lämnat vissa uppgifter sompublicerats i tidningen. 1 den debatt som uppstod efter detta gjordes gällandeatt de nuvarande föreskrifterna på området inte är lämpligt utformade. Frånflera håll uttalades det önskemål om en översyn av föreskrifterna. Dettavar bakgmnden till det tilläggsuppdrag som gavs till meddelar skyddskommittén.Uppdraget innebar att kommittén skulle undersöka i vad mån det är oklart vilkafrågor som får ställas vid förhör enligt 3 kap. 3 § 4 TF. skullepunkten 5 i paragrafen uppmärksammas. Någon ny avvägning mellan de tvåsamhällsintressen intresset av att kunna beivra allvarlig brottslighet ochintresset av att skydda massmedieraas källor som här står emot varandraskulle kommittén inte göra utan endast överväga om det i klarhetens intressefanns ett behov av att justera de aktuella bestämmelseraa. Kommitténhar funnit det tveksamt om bestämmelsen i 3 kap. 3 § TF är Utformad på etttillräckligt tydligt sätt och föreslagit vissa förändringar och tillägg. Jagdelar kommitténs uppfattning att ett förtydligande behövs. kommitténframlagda förslagen är väl avvägda och bör genomföras. Visserligen kan man,som justitiekanslera och gjort, tycka att den föreslagnahandlingsregeln för domstolen är onödig. I ljuset av de händelser somföranledde uppdraget till kommittén finns emellertid anledning att här sträckasig längre i fråga om tydlighet än som annars anses nödvändigt. Jag förordardärför att förslaget även i dettaavseende genomförs.