prop · GE0363 · 1990-12-31 00:00:00 — Denna rättkan därvid göras villkorad, t.ex. på så sätt att uppsägning inte får ske, ommotparten ställer säkerhet för fullgörandet av sina förpliktelser. En annanvariant är att konkursboet får rätt att inträda i avtalsförhållandet,eventuellt på villkor att boet ställer säkerhet för sina åtaganden. Om boetväljer att inte inträda, kan medkontrahenten få rätt att häva avtalet. IDanmark och finns allmänna regler om verkan av konkurs vid varaktigaavtal. Bestämmelserna, som har utarbetats i samarbete mellan de båda länderna, byggerpå den senare av de två varianter som Prop. Dessa allmännaregler gäller inte på rättsområden där frågan har Densvenska konkurslagstiftningen innehåller inte några allmänna regler av dettaslag. Varje typ av avtal får bedömas för sig. KomL:sbestämmelser om verkan av konkurs ger exempel på ytterligare ett sätt att lösafrågan. Enligt KomL skall agentens uppdrag anses förfallet, om agenten ellerhuvudmannen försätts i konkurs (76 §jämfördmed47 §). Motsvarande regler gällervid kommission. Verkanav konkurs regleras inte i EG-direktivet. Inte heller i den danska lagen omhandelsagenter och handelsresande finns några bestämmelser i frågan. Detinnebär att förhållandena där får bedömas enligt de allmänna reglerna om verkanav konkurs. Bestämmelsernai KomL om verkan av konkurs har såvitt är känt inte vållat några problem irättstillämpningen. Den av kommittén föreslagna lösningen bygger på tanken attagenturförhållandet skall kunna fortsätta trots att någon av parterna harförsatts i konkurs. Kommittén har främst haft för ögonen fall då agenturavtaletinte bygger på ett personligt förtroendeförhållande mellan parterna. Man bördock inte överdriva skillnaden mellan en reglering enligt vilken parterna harömsesidig uppsägningsrätt och en reglering enligt vilken avtalet upphör attgälla som en automatisk föjd av konkursen. Är konkursboet ochkonkursgäldenärens medkontrahent eniga om att fortsätta agenturförhållandet,kan ju detta i det senare fallet ske genom att man träffar ett nyttagenturavtal med konkursboet som part. En fördel med den lösningen är också attdet inte torde uppstå några problem att avgöra i vad mån medkontrahentensfordringar gentemot boet är att betrakta som massafordringar. Jagvill inte utesluta möjligheten av att vi även i kommer att införagenerella regler om verkan av konkurs vid varaktiga avtal. Det framstår mot denbakgmnden som förhastat att nu genomföra ändringar i bestämmelserna om konkursvid handelsagentur utan samordning med motsvarande regler på andrarättsområden. Även dessa förhållanden talar för att vi i tills vidarebehåller den lösning som har valts i KomL. Jag förordar således att den nyalagen skall innehålla en regel som anger att agenturavtalet automatiskt upphöratt gälla, om agenten eller huvudmannen går i konkurs. Mitt förslag: Agenten harnär uppdraget upphör rätt till avgångsve-deriag för bestående värden som hantillfört huvudmannen i form av upparbetade kundförbindelser. Avgångsvederlagetskall vara skäligt. Det uppgår till högst ett belopp motsvarande ett årsersättning. Rätten till avgångsvederlag är beroende av orsaken till att avtaletupphör. Sådan rätt föreligger t. ex. inte vid förtida uppsägning på grund avagentens väsentliga avtalsbrott och i många fall inte heller vid uppsägningfrån agentens sida. Krav på avgångsvederlag måste framställas fråndet att uppdraget upphörde. Bestämmelserna är tvingande till förmån föragenten. Kommitténsförslag: Avgångsvederiag utgår under ungefär samma fömt- Prop. 1990/91:63sättningar som enligt mitt förslag. Det skall normalt motsvara sex månadersprovision men kan, om värdet som tillförts huvudmannen är väsentligt störreeller mindre, bortfalla eller jämkas i såväl sänkande som höjande riktning.Det får dock aldrig överstiga tolv månaders provision. Rätten tillavgångsvederlag påverkas inte av orsaken till avtalets upphörande. Krav påvederlag måste framställas . Bestämmelserna är tvingande tillförmån för agenten (se betänkandet s. 147 155). Remissinstanserna:Flera remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag. En instans vill dockbehålla de nuvarande reglerna om ersättning för investeringar. Från ett annathåll föreslås att krav på avgångsvederlag måste framställas . Skälenför mitt förslag: KomL ger agenten rätt till två typer av ersättning i sambandmed att agenturuppdraget upphör, efterprovision och ersättning för investeringar(se 68 § andra fjärde styckena och 76 § jämförd med 52 §). 1 vissa fall kandet dessutom finnas rätt till skadestånd. Den frågan behandlas i avsnitt 2.10. Efterprovisionär ersättning för avtal som ingås sedan agentumppdraget upphört men som ärfrukten av agentens arbete. Enligt en schablonregel kan efterprovisionen undervissa fömtsättningar beräknas till ett belopp motsvarande tre månadersprovision. Ersättning för investeringar utgår i skälig omfattning för vissatyper av investeringar som blir onyttiga till följd av att agenturuppdragetupphör. Rätt till sådan ersättning föreligger dock inte, om huvudmannenåterkallar uppdraget på grund av väsentligt avtalsbrott av agenten, omuppdraget förfaller på gmnd av agentens konkurs eller om agenten avsäger siguppdraget utan giltigt skäl. Som giltigt skäl räknas avtalsbrott avhuvudmannen och andra förhållanden som innebär att det inte rimligen kan krävasatt uppdraget består. Bestämmelsernaom efterprovision och ersättning för investeringar infördes vid 1974 årsreform av KomL. Bakom lagändringarna låg delvis en strävan att närma sig detsystem med avgångsvederlag som redan då förekom på flera håll i . KomL:sregler om efterprovision har kritiserats från olika utgångspunkter. Dennakritik har varit en av de utlösande faktorerna till det nu pågåendereformarbetet (se LU 1977/78:4). Kritiken har framför allt gått ut på attbestämmelserna är svåra att tillämpa och att de inte ger agenten en skäligersättning när agenturavtalet upphör. Det har t. ex. kommit fram att det ipraktiken ställt sig svårt för agenten att kunna påvisa ett samband mellanarbete som han här lagt ned och en order som har inkommit till huvudmannenefter uppdragets slut. Vidare anses schablonregeln om tre månaders ersättningha kommit att tillämpas slentrianmässigt även i fall då agenten har varitberättigad till högre ersättning. Ävenbestämmelserna om ersättning för investeringskostnad har fått utstå kritik. Dehar ansetts vara svåra att tillämpa i praktiken, EG-direktivet erbjuder tvåalternativa modeller att reglera frågan om ersättning till agenten vid agenturavtalets upphörande. Den ena modellen, som bmkar kallas den tyska, innebär att agenten får ersättning för de värden i form av nya eller utvidgade kundförbindelser som han har tillfört ' Denna lösninghar valts i , och Prop. 1990/91:63 Västtyskland.Liknande bestämmelser finns i schweizisk och österrikisk rätt. Den andramodellen den franska går ut på att agenten får kompensation förinkomstbortfall och investeringar. För båda modellerna gäller att rätten tillersättning bortfaller vid vissa förhållanden. Dettorde numera vara allmänt vedertaget att agenten skall ha rätt till någon formav avgångsersättning då agenturavtalet upphör. Frågan är då hur de närmareförutsättningama för rätten till sådan ersättning skall utformas. Enutgångspunkt bör vara att bestämmelserna skall vara lätta att tillämpa och attresultatet skall bli förutsebart och godtagbart för bägge parter. Det är ocksåen fördel, om rättslikhet uppnås med andra länder som vi har tätahandelsförbindelser med. Övervägande skäl talar enligt min mening för att väljaen lösning som bygger på den s. k. tyska modellen. Agenten bör alltså ha rätttill ett avgångsvederlag som ersättning för bestående värden som han tillförthuvudmannen i form av upparbetade kundförbindelser. När det gäller de närmarefömtsättningarna för att avgångsvederiag skall utgå kan EG-direktivet mycketväl stå som förebild för den svenska regleringen. Även vad gälleravgångsvederlagets storlek finns det anledning att anpassa den svenska lagentill EG-direktivet. Det innebär att avgångsvederlaget till sin storlek skallvara skäligt och uppgå till högst ett belopp motsvarande ersättning. Ispecialmotiveringen kommer jag att beröra denna fråga närmare (se avsnitt 4). Meddenna lösning får agenten anses kompenserad för investeringar som blir onyttigaför honom. Det finns alltså ingen anledning att ha kvar bestämmelser omersättning för sådana. En annan sak är att agenten kan ha rätt till ersättninginom ramen för ett skadestånd för utgifter av olika slag som han inte kantillgodogöra sig till följd av otillåten uppsägning från huvudmannens sida. Rättentill avgångsvederlag bortfaller enligt EG-direktivet under vissa närmareangivna förutsättningar. Det rör sig om situationer då huvudmannen har rätttill omedelbar uppsägning på gmnd av agentens avtalsbrott, då agenten sägerupp avtalet utan giltigt skäl och då agenten i samråd med huvudmannen överlåteragenturen till en ny agent. Enligt kommitténs förslag skall rätten tillavgångsvederlag inte påverkas av orsakema till avtalets upphörande. Kommitténmotiverar sitt ställningstagande med att avgångsvederlaget utgör ersättning fördet värde som agenten har skapat åt huvudmannen och att detta värde i regelinte påverkas av varför uppdraget upphör. Jaghar förståelse för kommitténs ståndpunkt i denna fråga. Hänsynen tillinternationell rättslikhet får ändå anses väga över till förmån för den lösningsom har valts i EG-direktivet. Denna lösning bygger för övrigt på ungefär sammaprinciper som vår nuvarande reglering rörande rätt till investeringsersättning.Rätten till avgångsvederlag bör således falla bort i de fall som anges iEG-direktivet. I konsekvens härmed bör avgångsvederlag inte heller utgå dåagenturuppdraget upphör som en automatisk följd av agentens konkurs. EnligtEG-direktivet måste krav på avgångsvederlag framställas inom I annat fall förlorar agenten sin rätt till avgångsvederlag. Jag ser ingen anledningatt, som en remissinstans har föreslagit, välja en kortare preskriptionstid förrätten till avgångsvederlag än den som har valts i EG-direktivet. Mitt förslag:Såväl agenten som huvudmannen har rätt till ersättning för skada på grund avmotpartens avtalsbrott, om motparten inte visar att avtalsbrottet inte beror påförsummelse på hans sida (presumtionsansvar). Vidare har en part rätt tillersättning för skada till följd av motpartens konkurs. Krav måste framställasutan oskäligt uppehåll. Bestämmelserna är tvingande till agentens förmån. Kommitténsförslag; Parterna har enligt en allmänt hållen bestämmelse rätt till skadeståndvid vårdslöst avtalsbrott av motparten. Krav måste därvid framställas utanoskäligt uppehåll. Enligt en annan bestämmelse föreligger rätt till ersättningför skada då motparten obehörigen frånträder agenturavtalet och då enpart häver avtalet på gmnd av motpartens konkurs eller vårdslösa avtalsbrott.Den bestämmelsen är tvingande till förmån för agenten (se betänkandet s. 114117 och 144147). Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har inte tagit upp denna fråga. En remissinstansföreslår en preciserad preskriptionstid för skadestånd enligt kommitténsallmänna skadeståndsbestämmelse. Från ett annat håll sägs att bestämmelsen börträda tillbaka för avtal eller särskilda lagbestämmelser. Skälen för mitt förslag:KomL:s bestämmelser om skadestånd är ganska svårtillgängliga. Rätt till skadeståndföreligger enligt lagen i fyra fall. För det första har huvudmannen rätt tillskadestånd då agenten genom försumlighet vållar honom skada vid fullgörande avuppdraget (67 §). För det andra har den som säger upp avtalet på grund avmotpartens pliktförsummelse rätt till ersättning för den skada som orsakas avatt uppdraget förfaller (76 § jämförd med 46 och 51 §§). Det tredjefallet innebär att en part blir skadeståndsskyldig om han säger uppagenturavtalet trots att det inte är tillåtet (76 § jämförd med 46 § och 51 §första, andra och Ijärde styckena). För det fjärde, slutligen, haren part rätttill skadestånd på grund av att uppdraget förfaller till följd av motpartenskonkurs (76 § jämförd med 51 § tredje stycket andra meningen och fjärde stycket).Bestämmelserna i de tre sistnämnda fallen är tvingande till agentens förmån. EG-direktivetreglerar inte frågor om skadeståndsskyldighet. Enligt den danska lagen harvardera parten rätt till skadestånd vid pliktförsummelse från motpartens sida.Av lagmotiven framgår att det rör sig om ett s. k. presumtionsansvar. Detframstår som naturligt att den drabbade parten skall ha rätt till skadestånd isamtliga de fall av avtalsbrott som tas upp i KomL. vidden närmare utformningen av skadeståndsbestämmelserna sträva efter Prop.1990/91:63 att dessa blir lätta att överblicka och att de inte leder tillonödiga komplikationer i den praktiska tillämpningen. Fråganär då om det finns skäl att behålla KomL:s uppdelning mellan olika skadefall ellerom man som i kan dra ihop skadeståndsreglerna till en förenkladreglering. Svaret på den frågan beror naturiigtvis på om fömtsättningarna förskadeståndsskyldighet bör vara desamma i de olika fallen. Detförsta fallet innebär att skadeståndskyldighet kan inträda vid avtalsbrottunder avtalets bestånd. Härunder faller en mängd olika situationer, t. ex.åsidosättande av vårdplikt och informationsskyldighet. Jag ser ingen anledningatt ha olika regler beroende på om det är agenten eller huvudmannen som begåravtalsbrottet. Även huvudmannen bör således kunna åläggas skadeståndsskyldigheti dessa situationer. Det vore emellertid alltför långtgående att låta varjeavtalsbrott ge rätt för motparten att kräva skadestånd. En förutsättning för skadeståndsskyldighetbör vara att avtalsbrottet hade kunnat undvikas av den som begick det.Skadeståndsansvaret bör med andra ord inte vara strikt. Äveni det fallet att en part säger upp avtalet till följd av motpartens avtalsbrottfaller det sig naturligt att motpartens skadeståndsansvar på något sätt görsberoende av att han hade kunnat undvika avtalsbrottet. 1det tredje fallet, det då en part säger upp agenturavtalet trots att det inteär tillåtet, bör parten endast i undantagsfall kunna undslippa skadeståndsskyldighet.Jag tänker då närmast på situationer då uppsägningen grundar sig på felaktigauppgifter direkt från medkontrahenten. Man bör nämligen kunna kräva att en partnoggrant sätter sig in i förhållandena innan han vidtar en så pass ingripande åtgärdsom att säga upp agenturavtalet. Ett annat sätt att uttrycka saken är att manbör ställa höga aktsam-hetskrav på den som ämnar frånträda ett avtal i förtid.Den som åsidosätter dessa aktsamhetskrav bör utan vidare bliskadeståndsskyldig. Ikonkursfallet ter sig situationen något annorlunda. En allmän regel är attparterna i ett avtalsförhållande alltid svarar för sin solvens. Går agenteneller huvudmannen i konkurs, bör motparten därför ha rätt till skadeståndoavsett orsakerna till konkursen. Skadeståndsansvaret bör alltså i dennasituation vara strikt. Skadeståndsregeln i den danska lagen bygger påförutsättningen att bristande ekonomisk förmåga alltid är att hänföra tillvållande. Därför har man i inte sett något behov av en särskild skadeståndsbestämmelsemed avseende på konkurs. Denna ståndpunkt kan för svensk del framstå som välkategorisk. Det bör enligt min mening klart komma till uttryck i lagtexten attendera partens konkurs utan vidare ger motparten rätt till skadestånd. Bortsettfrån konkursfallet är det gemensamt för de nu nämnda fallen att skadeståndsskyldigheten bör sättas i relation till skadevållarens möjlighet att undvika det avtalsbrott som utgör orsak till skadan. En skadeståndsre gel som bygger på dessa fömtsättningar kan utformas på olika sätt. En variant är att den skadelidande, för att ha rätt till skadestånd, måste visa att avtalsbrottet beror på vårdslöshet på skadevållarens sida (culparegeln). En annan variant är att det åligger skadevållaren att visa att han inte har 44 varitvårdslös och att han, om han inte förmår göra det, blir skyldig att Prop.1990/91:63 ersätta skadan. Han har i detta fall ett s.k. presumtionsansvar.Ytterligare en variant är det s.k. kontrollansvaret, som harintroducerats inom köprätten (se köplag, SFS 1990:931 och 1990 årskonsu-mentköplag, SFS 1990:932; jfr även lagen (1990:935) om ändring i konsumenttjänstlagen).Detta kan sägas innebära att en part, t.ex. en säljare, svarar för det somligger inom hans kontrollsfär. Han blir skadeståndsskyldig gentemot motpartenom han inte kan visa att avtalsbrottet i fråga ett fel eller dröjsmål berorpå ett hinder utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas haräknat med vid avtalsslutet och vars följder han inte heller skäligen kunde haundvikit eller övervunnit. Tillde nu berörda fallen kan hänföras en mängd olika skadesituationer. I en del avdessa framstår det som mindre lämpligt att tillämpa den s.k. culparegeln, t.ex.då skador har uppkommit på varor som lämnats i agentens vård. Det s.k.kontrollansvaret har utformats med hänsyn till relationen mellan en säljare ochen köpare och torde inte utan vidare kunna överföras till varaktigaprestationer av det slag som det här är fråga om. Enligt min mening framstår enreglering med ett presumtionsansvar som en rimlig avvägning mellan parternasintressen i de nu aktuella fallen. Somjag var inne på är det också denlösning som har valts i . Slutsatsenblir att lagen bör innehålla två regler om skadeståndsskyldighet. Den ena börinnehålla att den som har begått ett avtalsbrott är skyldig att ersätta denskada som uppkommer därav, om han inte visar att avtalsbrottet ej beror påförsummelse på hans sida. Den andra bör ange att den som försatts i konkurs harett strikt skadeståndsansvar gentemot medkontrahenten. Avallmänna regler följer bl. a. att det skall föreligga s. k. adekvat kausalitetmellan avtalsbrottet och skadan, att den skadelidande är skyldig att försökabegränsa sin skada och att skadeståndsskyldigheten kan jämkas vid medvållandefrån den skadelidandes sida. Jag återkommer till frågor av detta slag ispecialmotiveringen. Där kommer jag också att redogöra för de principer sombrukar tillämpas vid beräkning av ett skadestånds storlek. Detär angeläget att frågor om skadestånd avgörs så snabbt som möjligt. Detta har iden danska lagen kommit till uttryck i ett krav på reklamation utan oskäligtuppehåll. Ett alternativ är som en remissinstans har föreslagit att ställaupp en preciserad preskriptionstid. En sådan regel förutsätter attutgångspunkten för reklamationsfristen kan bestämmas nå-goriunda exakt. Dettakan vara svårt i fall då en skada eller ett förhållande som är att betrakta somavtalsbrott har utvecklats gradvis, t. ex. vid en successiv minskning avomsättningen. Svårigheter av detta slag kan lättare bemästras med enskälighetsregel av den typ som har valts i . Övervägande skäl talarenligt min mening för att den som vill kräva skadestånd skall vara tvungen attmeddela motparten detta utan oskäligt uppehåll efter det att han fick ellerborde ha fått kännedom om de omständigheter som ligger till gmnd för kravet. Bestämmelsernaom rätt till skadestånd utgör en viktig del av agentens rättsskydd. De bör därför göras tvingande till förmån för honom. 2.11 Internationella konventioner 2.11.1 Min bedömning:Sverige bör inte tillträda konventionen. Det har inomHaagkonferensen utarbetats en konvention om tillämplig lag imellanmansförhållanden (Convention on the to Agency). Den antogsår 1978. Konventionen har tillträtts av , och . I konventionen finnslagvalsregler för de förhållanden som uppstår i ett mellanmansförhållande, dvs.förhållandet mellan huvudmannen och mellanmannen (det inre förhållandet) samtmellan huvudmannen och tredje man och mellan tredje man och mellanmannen (detyttre förhållandet). När det gäller det inreförhållandet ställs i konventionen upp som huvudregel att parterna får väljavilken lag som skall vara tillämplig. Har något sådant val inte gjorts, gälleri första hand lagen i den stat där mellanmannen hade sitt säte då han tog emotuppdraget. Från denna regel finns vissa undantag. Det yttre förhållandet skallenligt en i konventionen intagen huvudregel bedömas enligt lagen i den stat däragenten hade sitt säte vid tiden för den aktuella transaktionen. Denna lag fåri olika situationer vika för lagen i den stat där transaktionen genomfördes,t.ex. om tredje man har säte i den staten. Bestämmelserna om det yttreförhållandet är desamma vare sig det är fråga om förhållandet mellanhuvudmannen och tredje man eller det mellan tredje man och mellanmannen. Enligten generell bestämmelse, som gäller både det inre och det yttre förhållandet,får man vid lagvalet ta hänsyn till tvingande regler i en stat till vilkenmellanmansförhållandet har en väsentlig anknytning, om dessa regler enligt denstatens lag skall användas oavsett vilken lag som annars utpekas av dessinternationella privaträtt. Tio remissinstanser tillstyrkte att skulle tillträdakonventionen eller ville inte motsätta sig det. Några av dem hade dock vissakritiska synpunkter. Från ett håll framhölls att de nordiska länderna bordeuppträda likformigt när det gäller frågan om tillträde. Ett par andraremissinstanser ansåg att borde avvakta och se om konventionen skullefå stor anslutning, särskilt bland de stater som utgör mera betydande exportmarknaderför oss. Två remissinstanser intog inte någon bestämd ståndpunkt i frågan omtillträde. var tveksamt till ett svenskt tillträde beroende påen viss osäkerhet om effekterna för svenskt konsumentskydd. Frågan om tillträde tillkonventionen har varit föremål för nordiskaöverläggningar. Det har vid dessa framkommit att man inte i något av denordiska länderna anser att tiden är mogen att tillträda konventionen. 1 36 § i den danska lagenom handelsagenter och handelsresande har kompetensen att utfärda bestämmelser ienlighet med konventionen delegerats till justitieministern. Av förarbetenatill lagbestämmelsen framgår att man mot bakgrund avvad som förekommit vid de nordiska överläggningarna inte anser att det förtillfället har påvisats ett tillräckligt praktiskt behov av att tillträdakonventionen men att flera omständigheter ändå talar för att inomöverskådlig tid tar ett steg mot ratifikation av denna (se den danskapropositionen s. 26). För dansk del kompliceras läget av att hartillträtt en om tillämplig lag i kontraktsförhållanden(80/934/EEC), som till stora delar reglerar samma frågor som omfattas avHaagkonventionen. har inte hänförts till s. k. relevant acquiscommunautaire i de pågående EEA-förhandlingar-na (se avsnitt 2.1). De lösningar som har valtsi konventionen torde i viss utsträckning stämma överens med gällande svenskrätt på området och torde i övriga delar kunna inlemmas däri utan några större olägenheteri sak. Mot bakgrund av att konventionen ännu inte har vunnit någon störreanslutning och att man i våra nordiska grannländer intar en avvaktande hållningtill ett eventuellt tillträde till konventionen vill jag dock inteföreslå att vi från svensk sida ensamma vidtar en sådan åtgärd. Frågan kannaturligtvis komma i ett annat läge, om man vid kommande nordiskaöverläggningar enas om att tiden är mogen att ansluta sig konventionen. Min bedömning:Sverige bör inte tillträda konventionen. antogs enUNIDROIT-konvention om mellanmansförhållanden vid internationella köp av lösasaker (Convention on Agency in the International of Goods). Konventionenträder i kraft efter det att den har tillträtts av tio stater. harendast sex stater anslutit sig till konventionen (, , ,, och Vatikan-staten). Konventioneninnehåller materiella regler avseende förhållandet mellan huvudmannen ochmellanmannen, å ena sidan, och tredje man å den andra. Den omfattar i principalla fullmakts- och kommissionsförhållanden vid internationella köp av saker.Dessa förhållanden är i svensk rätt reglerade främst i 2 kap. avtalslagen och 24 kap. KomL. Såvitt gälleragenturförhållanden får konventionen bara betydelse för fullmaktsfrågor. Fråganom en svensk anslutning till konventionen har varit föremål förremissbehandling. Utfallet var blandat. Av elva remissinstanser tillstyrktefyra anslutning eller hade ingen erinran däremot.