prop · GE0310 · 1990-12-31 00:00:00 — Arbetsgmppenföreslår mot denna bakgmnd att det vid kungörelsedelgivning i ärenden omförverkande av gravrätt, liksom i ärenden om ny upplåtelse av gravrätt ochändringar eller andra åtgärder på en gravplats, inte skall vara obligatorisktatt annonsera i några tidningar. I stället föreslår arbetsgmppen att kungörelsedelgivningfår ske genom att den handling som skall delges hålls tillgänglig hosmyndigheten och genom att ett meddelande om detta och om handlingenshuvudsakliga innehåll anslås på lämpligt sätt inom begravningsplatsen. Vidareföreslår arbetsgmppen att det dessutom skall sättas upp en skylt vid denberörda gravplatsen med en uppmaning till gravrättsinnehavaren att ta kontaktmed kyrkogårdsmyndigheten. Jagkan hålla med arbetsgmppen om att annonsering i Post- och inte är något effektivt sätt att komma i kontakt med berörda gravrättsinnehavare. Däremot är jag inte övertygad om att detta också gäller annonsering i ortspressen. I vart fall torde det enligt min mening vara betydligt fler människor som uppmärksammar en annons i ortstidningen än en kungörelse på begravningsplatsens anslagstavla och ett meddelande 70 på gravplatsen.Sannolikheten för att en annons i ortstidningen leder till att gravrättsinnehavarenpå något sätt får del av myndighetens meddelande torde därmed vara större änmed arbetsgmppens förslag. Skulle gravrättsinnehavaren inte vara bosatt påorten kan annonsen uppmärksammas av någon anhörig eller någon annan på ortensom för innehållet vidare till gravrättsinnehavaren. Att som arbetsgmppenföreslår sätta upp elt meddelande på gravplatsen om att ta kontakt medkyrkogårdsmyndigheten kan av många uppfattas som integritetskränkande. En sådanordning bör därför redan av del skälet undvikas. Med hänsyn till detanförda är jag inte beredd att följa arbetsgmppens förslag på denna punkt.Enligt min mening är den lämpligaste ordningen att utan undantag låtadelgivningslagens bestämmelser gälla. Det innebär bl.a. att myndigheterna ifortsättningen inte blir tvungna att annonsera i Post- och Inrikes Tidningarvid kungörelsegivningar, utan kan nöja sig med att annonsera i ortstidningar. 2.5 Övriga frågor 2.5.1 Anmälan om dödsfall Mittförslag: Reglerna om dödsfallsanmälan förs över från folkbok-föringslagsstiftningentill begravningslagstiftningen. Detinförs regler om till vilket pastorsämbete ett dödsfall skall anmälas. Densjukvårdsinrättning där den avlidne vårdades eller till vilken han har förts ianslutning till dödsfallet skall i fortsättningen anmäla dödsfallet. 1 övrigtvilar anmälningsskyldigheten på de anhöriga. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Arbetsgmppensförslag om att sjukvårdsinrättning-ama skall anmäla dödsfall har fått ettblandat mottagande av remissinstanserna. Flera anser att dessa skall göraanmälan bara om det inte finns några anhöriga. Arbetsgmppens förslag i övrigtgodtas i huvudsak av remissinstanserna. Skälen till mitt förslag:När någon har avlidit här i landet skall dödsfallet enligt 31 §folkbokföringslagen (1967:198, ändrad senast 1990:355) skyndsamt anmälas tillpastorsämbetet. Anmälan skall göras av den efterlevande maken eller annananhörig som har sammanbott med den avlidne eller som av annan anledning finnspå platsen. Om det inte finns någon sådan anmälningsskyldig, bör husfolk,husvärd eller annan som är närmast till det anmäla dödsfallet. Reglema omdödsfallsanmälan finns således i folkbokföringslagstiftningen. Där finns ocksåden gmndläggande bestämmelsen om dödsbevis (se avsnitt 2.5.2). Mera detaljeradeföreskrifter om dödsbevis finns däremot i begravningslagstiftningen. Även omdenna ordning inte kan antas ha föranlett några avgörande olägenheter för deberörda myndigheterna är detenligt min mening inte tillfredsställande med en uppdelning av bestäm- Prop.1990/91:10 melserna på olika regelkomplex. För de enskilda människorna blir detsvårt att hitta bestämmelserna. Jag anser därför att bestämmelserna om dödsfallsanmälanoch dödsbevis så vitt möjligt bör samlas i en och samma författning. För denoinitierade torde det vara mest naturligt att de återfinns bland de regler somi övrigt handlar om vad som skall iakttas i samband med ett dödsfall. Jagföreslår därför att reglerna om dödsfallsanmälan förs över från folkbokföringslagstiftningentill begravningslagstiftningen. I de författningar som reglerarfolkbokföringen bör det dock tas in en hänvisning till de bestämmelser som jaghär föreslår. Isamband med överflyttningen av bestämmelserna bör det enligt min mening ocksågöras vissa sakliga ändringar i fråga om anmälningsskyldigheten. Avde nu gällande bestämmelserna om dödsfallsanmälan framgår inte klart tillvilket pastorsämbete som anmälan skall göras. Det är emellertid naturligt atten dödsfallsanmälan sker i första hand till pastorsämbetet i den församling därden avlidne senast var kyrkobokförd. Så sker också i de flesta fall. Jag anseratt denna ordning bör göras till huvudregel. Om den avlidnes kyrkobokföringsortinte är känd, t.ex. om den avlidne inte kan identifieras, eller om den avlidnealdrig har varit kyrkobokförd här i landet, bör anmälan i stället ske tillpastorsämbetet i den församling där dödsfallet inträffade. Ipraktiken är det oftast begravningsentreprenören som på uppdrag av den avlidnesanhöriga anmäler dödsfallet till pastorsämbetet. Det formella ansvaret för attanmälan görs åvilar dock de anhöriga. Detta synes i och för sig naturligt frånprincipiella synpunkter. Kraven på snabbhet och säkerhet vid anmälningar avdetta slag måste emellertid ställas mycket högt. Samma krav gäller vid anmälanav födelse. Sådan anmälan görs i stort sett undantagslöst avsjukvårdsinrättningarna. Eftersom den helt övervägande delen av alla dödsfall,, inträffar på någon sjukvårdsinrättning framstår det enligtmin mening som rimligt att inrättningarna ombesörjer rapporteringen även idessa fall. I motsats till en del remissinstanser anser jag därför i likhet medarbetsgruppen att föreskrifterna om anmälningsskyldighet bör ändras så attsjukvårdsinrättningarna skall svara för anmälan av dödsfall i de fall dådödsfallet har inträffat på en sådan inrättning eller om den avlidne ianslutning till dödsfallet har förts dit. Rutinernaför den nya rapporteringen torde kunna utformas på ett sådant sätt attuppgiften inte behöver bli särskilt betungande för sjukvårdsinrättningarna. Enligtmin mening bör de anhörigas anmälningsskyldighet kvarstå i de fall närdödsfallet har inträffat på någon annan plats än en sjukvårdsinrättning ochden avlidne inte har förts till en sådan inrättning i samband med dödsfallet. 2.5.2 Dödsbevis ochintyg om dödsorsaken Mittförslag: Det nuvarande dödsbeviset delas upp på två handlingar, ett dödsbevisoch ett intyg om dödsorsaken. Reglerna om detta samlas ibegravningslagstiftningen. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna tillstyrker arbetsgruppens förslag eller lämnardet utan erinran. Några, bl.a. rättsläkarslatio-nerna i och , anseremellertid att förslaget med två handlingar är otillräckligt genomtänkt.Socialstyrelsen föreslår att ett delat dödsbevis får ett helt nytt dokumentnamnför att undvika begreppsförvirring. Enligt32 § folkbokföringslagen skall vid dödsfall ett intyg om dödsorsaken, ettdödsbevis, lämnas till pastorsämbetet. Mera detaljerade bestämmelser omdödsbevis finns i 14 § begravningskungörelsen. Ihuvudsak fyller dödsbeviset den funktionen att det utgör underlag förpastorsämbetenas anteckningar i den s.k. död- och begravningsboken och för denstatistik som bygger på dessa uppgifter. Dödsbeviset har också en viktigfunktion att fylla i medicinskt hänseende när det gäller dödsorsaks-statistiken.Sedan pastorsämbetena har fullgjort sina uppgifter i folkbokföringshänseende översändsdärför alla dödsbevis lill . Dödsbeviset har en gmndläggandebetydelse också för begravningen av en avliden. Gravsättning av stoft eller kremeringfår nämligen äga rum först sedan dödsbeviset har företells för pastorsämbetet.Om det av beviset framgår att det inte finns anledning att anta att döden harorsakats av annan person och det inte heller i övrigt finns skäl att göra enfullständigare undersökning av den döda kroppen, får gravsättning eller kremeringske utan vidare prövning. I annat fall skall polismyndigheten underrättas och iförekommande fall även annat berört pastorsämbete. prövardärefter tillståndsfrågan och kan i samband därmed föranstalta om enrättsmedicinsk undersökning. I sådana fall kan pastorsämbetet utfärda intyg förgravsättning eller kremering först sedan polismyndigheten har meddelattillstånd till detta. Denärmare föreskrifterna om dödsbevis finns således i begravningskungörelsen.Flertalet av dem avses bli överförda till en förordning knuten till den nya lagsom jag föreslår. Vissa av bestämmelserna måste dock av konstitutionella skälföras över till lagen. Också den gmndläggande bestämmelsen om dödsbevis i 32 §folkbokföringslagen bör flyttas över till den nya lagen. Skälet till detta äratt jag, enligt vad jag har anfört i det föregående (avsnitt 2.5.1), anser attbestämmelser som har samband med begravningen så vitt möjligt bör samlas ibegravningslagstiftningen. Det nuvarande dödsbevisetdelas upp på två handlingar Prop. Denuvarande reglerna om dödsbevis har inte till alla delar fungerat så bra ipraktiken. Bl.a. har det för att undvika att det går mellan ett dödsfalloch gravsättningen vid sidan av författningsbestämmelserna i den praktiskatillämpningen utvecklats ett system med s.k. preliminära och kompletterandedödsbevis. av alla dödsbevis som utfärdas åriigen, utfärdasenligt den ordningen. Undervåren 1986 har det enligt en särskild förordning (1986:134) bedrivits enbegränsad försöksverksamhet med ett förenklat dödsbevis som grund för intyg förgravsättning och kremering. Försöksverksamheten har inneburit attpastorsämbetena i vissa fall har fått utfärda intyg för gravsättning eller kremeringäven om dödsbeviset inte har innehållit ett sådant uttalande om dödsorsaken somkrävs enligt den nuvarande ordningen. Uppgifter härom har således i ställetkunnat lämnas i efterhand. Resultatet av försöksverksamheten har, bortsett frånen del tekniska problem, i stort sett varit positivt. Motdenna bakgrund föreslår jag att de uppgifter som det nuvarande dödsbevisetskall innehålla delas upp på två olika handlingar. Den ena, som utgör ettintygande om dödsfallet, bör förutom vissa data om den avlidne, i huvudsakinnehålla uppgift om dödsorsaksundersökning eller om obduktion har utförts ochuttalande om det finns anledning att anta att döden har orsakats av annanperson eller om det i övrigt finns skäl att göra en fullständigare undersökningav den döda kroppen. Denna handling, som också bör kunna kallasdödsbevis, är den handling som jag föreslår skall ligga till grund förpastorsämbetets prövning av frågan om gravsättning eller kremering kan ske. Denresterande delen av del nuvarande dödsbeviset, nämligen den del som innehållerintyg om dödsorsaken, bör brytas ut för att bli en separat handling. Den börförutom läkarens uttalande om dödsorsaken även innehålla uppgift om deomständigheter på vilka uttalandet grundas. Om dödsorsaken inte har kunnatfastställas, bör läkaren, liksom , i intyget ange sin uppfattning omorsaken och ange de omständigheter på vilken uppfattningen grundas. Inormalfallet bör dödsbeviset och intyget om dödsorsaken följas åt och avlämnassamtidigt till pastorsämbetet. Den av mig föreslagna ordningen medger dock attintyget om dödsorsaken i vissa fall kan lämnas något senare än dödsbeviset utanatt gravsättningen eller kremeringen för den skull behöver fördröjas. Slutligenkan jag här nämna att organisationskommittén för folkbokföringen i betänkandet(SOU 1990:18) Lag om folkbokföringsregister m.m. föreslår att de i vissa fall integritetskränkandeuppgifterna om dödsorsaken som finns inom kyrkobokföringen skall undantasfrån registrering i de framtida folkbokföringsregistren. Om detta förslaggenomförs, kommer det inte att finnas något behov av att de uppgifter somenligt mitt förslag skall anges i intyget om dödsorsaken tillställsfolkbokföringsmyndigheten. Min bedömning:Mitt förslag till ny begravningslagstiftning bör vara möjligt att genomförautan att det allmänna tillförs ökade resurser. Mina förslag innebär att stiftssamfällighetema,kyrkogårdsmyndighetema, länsstyrelsema och kammarrättema delvis får nyauppgifter. Sålunda skall stiftssamfällighetemafå ett särskilt ansvar för den del av begravningsverksamheten som rör dem sominte tillhör något kristet trossamfund. Detta nya ansvar kommer att underlättahanteringen av de problem som uppstår när avlidna av religiösa skäl inte kanbegravas på våra vanliga kyrkogårdar. Stiftssamfallighetemas kostnader fördetta nya ansvar torde kompenseras av att de i samfällighetema ingåendekyrkliga kommunema avlastas motsvarande ansvar och kostnader. Men med den kvalitetshöjningsom ett sådant särskilt ansvar rimligtvis för med sig kan kostnadsökningar inteuteslutas. Förslaget innebär vidareatt kyrkogårdsmyndigheterna får en lagfäst skyldighet att vid tvister mellanefterlevande om kremering och gravsättning medla mellan partema. 1 de få falltvister förekommer torde kyrkogårdsmyndighetema i praktikenförsöka åstadkomma en samförståndslösning. I den mån sådana inte kan nåsinnebär det administrativa svårigheter för de berörda myndighetema. Mittförslag i denna del bör därför inte leda till ett ökat resursbehov för kyrkogårdsmyndighetema,utan snarare minskade kostnader i de få fall där tvister förekommer. Länsstyrelsemaskall enligt mitt förslag pröva frågor om anordnande av enskildabegravningsplatser. Enligt den ordning som gäller enligt 1 §begravningskungörelsen skall ansökan om enskild begravningsplats ges in till ,som med eget yttrande skall överlämna ärendet till regeringen. Länsstyrelsernahar således redan att i yttrande till regeringen ta ställning till sådanaansökningar. Mitt förslag i denna del bör därför inte föranleda ökade kostnadereller behov av ökade resurser för länsstyrelsema. avlastasregeringen prövningen av dessa ärenden i första instans. Mittförslag innebär vidare att länsstyrelserna skall lösa tvister mellan de efterlevandei frågor som rör kremering och gravsättningen. Det kan fömtses atl sådanatvister kommer att komma under prövning i ett ytterst fåtalfall. Den nya uppgiften bör därför kunna handhas inom ramen för befintligaresurser hos varje enskild länsstyrelse. Länsstyrelsemaskall enligt förslaget också som andra instans pröva en del nya typer avärenden. Det gäller ärenden om intyg för gravsättning eller kremering,tillstånd till gravsättning eller kremering, anstånd med kremering, anståndmed gravsättning av stoft eller aska samt utlämnande av aska till enskild.Dessa ärenden är inte av den karaktären att det kan befaras att överklagandena tilllänsstyrelsen blir många. Ärendena torde också vara förhållandevis enkla attavgöra. Länsstyrelserna bör därför klara av även dessa uppgifter inom ramen förbefintliga resurser. Kammarrätternakommer enligt mitt förslag att få en del nya ärende- Det gälleröverklaganden av länsstyrelsemas beslut dels vid prov- Prop. 1990/91:10 ning avtvister mellan de efterlevande i fråga om kremering och om gravsättningen, delsi de angivna ärendena om intyg för gravsättning eller kremering m.m., delsi fråga om utströende av aska på någon annan plats än begravningsplats ochdelning av aska. Länsstyrelsemas beslut i ärenden om utströende av askaöverklagas till regeringen och uppgår till färre än fem ärenden per år.Från regeringen till kammarrättema flyttas enligt mitt förslag också prövningenav överklaganden av länsstyrelsemas beslut om flyttning av gravsatt stoft ochaska. De uppgår nu till ca 20 ärenden . Med mina förslag om möjlighet attfå anstånd med gravsättning av stoft eller aska och om en liberalare tillståndsgivningi flyttningsärenden, bör dock antalet överklaganden minska väsentligt.Min bedömning är därför att ärendemängden hos varje kammarrätt bara kommer attöka högst marginellt. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. begravninglag, 2. lagom ändring i folkbokföringslagen (1967:198), 3. lagom ändrig i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. Lagförslag 2 har upprättats i samråd med statsrådet och lagför slag 3 i samråd med utbildningsministern. 4Specialmotivering till lagförslagen 4.1 Förslaget till begravningslag 1 kap. I§ 1 denna lag avses med begravningsplatser: områdeneller utrymmen som är behörigen anordnade för förvaring av avlidnas stoft elleraska och som har tagits i anspråk för detta ändamål, främst kyrkogårdar eller andragravområden, minneslundar, kolumbarier eller urnmurar, allmänna begravningsplatser:sådana begravningsplatser som är anordnade av pastorat eller kyrkliga samfalligheterinom , av kommuner eller annars av det allmänna, enskilda begravningsplatser:andra begravningsplatser än allmänna, gravrätl: den rätt somuppkommer när en bestämd gravplats på en allmän begravningsplats upplåts tillnågon för gravsättning, kremering: förbränning avstoftet efter en avliden person, placering avstoft eller aska inom en bestämd gravplats och placering eller utströende avaska i minneslund eller på någon annan plats än begravningsplats, gravanordningar, gravvårdar ochandra gravöverbyggnader, stenramar, staket eller andra liknande anordningar påen gravplats, kyrkogårdsmyndigheter:myndigheter som förvaltar allmänna begravningsplatser, kremaloriemyndigheter: myndigheter som förvaltar krematorier. Paragrafeninnehåller först en definition av vad som avses med begravningsplatser ilagen. Definitionen omfattar både allmänna och enskilda begravningsplatser.Därefter definieras allmänna resp. enskilda begravningsplatser. Dessadefinitioner har delvis sin motsvarighet i 1 § gravrättslagen. Ijämförelse med vad som gäller har definitionen av begravningsplatserförenklats. Vid exemplifieringen av de olika typerna av begravningsplatseranges nu endast vissa huvudtyper. Andra typer av begravningsplatser kansåledes förekomma. Det uppställda kravet påatt begravningsplatser skall vara behörigen anordnade för förvaring av avlidnasstoft eller aska, innebär att bl.a. bestämmelsema i PBL om bygglov måste haiakttagits beträffande begravningsplatser som anordnats efter den 1 januari1989, då sådana blev bygglovspliktiga. Däremot krävs det intelängre att en allmän begravningsplats också är invigd i svenska kyrkansordning. Eftersom invigningen således inte längre utgör en nödvändigutgångspunkt för det särskilda rättsskydd som tillkommer en allmän begravningsplats,måste något annat faktum bilda utgångspunkt för inträdet av de rättsligaeffekterna. Enligt paragrafen inträder de rättsliga effektema närbegravningsplatsen första gången tas i anspråk för begravningsändamål. Eftersomupplåtelse av gravplats och gravsättning alltidskall antecknas i gravboken eller gravregistret kommer tidpunkten Prop.1990/91: 10 för detta att finnas dokumenterad. Ävennär det gäller enskilda begravningsplatser inträder det särskilda rättsskyddsom tillkommer en sådan först när den tagits i anspråk för begravningsändamål. Fömtsättningamaför att få anordna enskilda begravningsplatser anges i 2 kap. 6 och 7 §§. Definitionenav gravrätl motsvarar 6 § första stycket gravrättslagen. De närmare föreskriftemaom gravrätt finns i 7 kap. Somhar utvecklats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.1) är gravrätten avoffentligrättslig natur. Gravrätt uppkommer endast vid upplåtelse av engravplats på en allmän begravningsplats. I överensstämmelse med gravrättslagensterminologi används begreppet rätt till gravplats som beteckning på den rättsom uppkommer vid motsvarande upplåtelse på enskilda begravningsplatser. Föratt gravrätt skall uppkomma krävs det att det sker en upplåtelse till någon ochatt upplåtelsen avser en bestämd gravplats. Gravrätt uppkommer följaktligeninte vid gravsättning av avliden som inte efteriämnar någon till vilkengravplatsen kan upplåtas. För det fallet finns det särskilda föreskrifter i 8kap. Gravrätt kan inte heller uppkomma när aska efter avliden jordas ellerströs ut i minneslund. Själva tanken med detta begravningsskick är nämligenatt gravsättningen inte skall vara knuten till någon bestämd plats inomminneslunden. Engravplats kan bestå av en eller flera gravar. En grav är det utrymme inomgravplatsen som beräknas åtgå för en kista eller en uma. Medkremering avses förbränning av stoftet efter en avliden person. Bestämmelser omkrematorier finns i 3 kap. Medgravsätlning menar man i regel att stoftet eller askan efter en avliden personplaceras inom en bestämd gravplats, t.ex. i en kist- eller umgrav eller i en umnisch.Av paragrafen framgår emellertid att med gravsättning avses också när askaplaceras eller strös ut i en minneslund eller på någon annan plats änbegravningsplats. Gravsättning i lagens mening avser således alla förfarandengenom vilka en avlidens stoft eller aska lämnas i slutligt förvar. Enligtden nya lagen används termen gravanordningar som beteckning på gravvårdar ochandra gravöverbyggnader, stenramar, staket eller andra liknande anordningar påen gravplats. Enligtgällande rätt torde till anordningar på en gravplats även höra gravkullar, trädoch möjligen också vissa andra växter. Dessa anordningar räknas i den nya lagentill gravplatsens utsmyckning och ordnande i övrigt. Dit räknas också t.ex.anordnande av gmsytor, plantering av häckar och prydnadsväxter samt uppsättandeav vaser och lyktor eller andra föremål som har samband med gravplatsens meratillfälliga prydande. Medkyrkogårdsmyndighel och kremaloriemyndighet avses den kyrko-kommunala ellerkommunala myndighet som förvaltar en allmän begravningsplats respektive ett krematorium. 1§ Allmänna begravningsplatser med ett tillräckligt antal gravplatser och andragravanläggningar av allmänt förekommande slag skall anordnas och hållas av deterritoriella pastoraten inom . Regeringen får försärskilda fall besluta att en allmän begravningsplats skall anordnas ochhållas av kommun i stället för pastorat. Paragrafenmotsvarar 2 § första stycket gravrättslagen. I överensstämmelse med vadsom gäller enligt församlingslagen i fråga om kompetensfördelningenmellan församling och pastorat har i första slycket åliggandet att anordna ochhålla allmänna begravningsplatser flyttats över från församlingarna tillpastoraten. Enligt församlingslagen är det visserligen enförsamlingsangelägenhet att anlägga och underhålla begravningsplatsen, mendenna angelägenhet skall skötas av pastoratet. Påbegravningsplatsen skall det finnas ett tillräckligt antal gravplatser ochandra gravanläggningar. Vad som skall anses vara ett tillräckligt antal avgörsi huvudsak av bestämmelsen i 3 §, enligt vilken gravplats skall beredas dem somvid dödsfallet var kyrkobokförda på orten. Av 4§ följer att rätten till gravplats inte får göras beroende av trostillhörighet.Gravplats skall alltså beredas såväl kristna som icke kristna trosbekännare.Vissa icke kristna trosbekännare har emellertid önskemål om att få sinagravplatser skilda från andra gravplatser. Enligt2 § åligger det stiftssamfälligheten att anordna och hålla allmänna begravningsplatsermed särskilda gravplatser för dem som inte tillhör något kristet trossamfund.Härigenom har denna del av begravningsverksamheten blivit en kyrkokommunaluppgift på stiftsplanet. Minimikravetnär det gäller tillräckligt antal gravplatser bestäms alltså av skyldighetengentemot församlingsboma. Det kan ifrågasättas om den planering som krävs ävenskall innefatta en beredskapsreserv med tanke på krigs- och katastrofiorhållanden.Det som man i sådana situationer främst måste inrikta sig på är frågor om hälsaoch miljö. Men med hänsyn till det utbredda bruket av kremering, särskilt istorstäder som är mest aktuella i sammanhanget, torde dessa problem kunna kommaatt bemästras i sådan omfattning att det inte framstår som rimligt atthuvudmannen skall behöva göra markreservationer för så extrema förhållanden. Påbegravningsplatserna skall finnas inte bara gravplatser utan även andraanläggningar av allmänt förekommande slag.