prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligt denna regel bevarar en sak sin egenskap avprodukt i lagens mening, även om den fogas in i eller på annat sätt blir enbeståndsdel i någon annan lös egendom eller i fast egendom. Detta gäller sävälom produkten blir en självständig komponent i den andra egendomen som om denkommer att ingå som en ingrediens i en ny produkt, t.ex. mjöl i ett bröd. har påpekat gäller detta även exempelvis kemiska produkter, som genomreaktion med andra ämnen i verkligheten upphör att existera i sin tidigareform. Tillverkaren av en delprodukt kan sålunda bli ansvarig för en skada somslutprodukten orsakar, om skadan beror på en säkerhetsbrist i delprodukten (jfrandra stycket). Produktbegreppetomfattar inte fast egendom. Den omständigheten att en produkt blir tillbehörtill en fastighet enligt jordabalkens regler genom att infogas i fastighetenmedför dock inte att produktansvaret upphör att gälla. Sålunda blir entvättmaskinstillverkare inte fri från det produktansvar som åvilar honom,därför att den slutlige förvärvaren monterar in maskinen i sin fastighet.Regeln om att en delprodukt är en produkt för sig medför således att enväsentlig del av de skador som kan uppslå i sambandmed fast egendom omfattas av ansvaret enligt produktskade- lagen.Om t.ex. en skada har orsakats av fel i byggnadsmaterial som ingår Prop.1990/91:197 som beståndsdel i en fastighet, är produktskadelagens regler omstrikt ansvar tillämpliga. Undantaget för fast egendom gäller situationer dären fastighet orsakar skada pä grund av andra omständigheter än säkerhetsbristeri de material som har använts då fastigheten uppfördes eller i saker som senarehar infogats i fastigheten. Produktskadelagen är exempelvis inte tillämplig omförklaringen till en skada är fastighetens grundförhållanden. Sä blir inteheller fallet om skadan beror pä en felaktig konstruktion av en byggnad ellerett olämpligt val av i och för sig felfritt material. Tjänsteromfattas inte av produktskadelagens tillämpningsområde. Lagen kan emellertidbli tillämplig, om en produkt används i samband med att tjänsten utförs. Somexempel kan nämnas reparationsarbeten, där reparatören byter ut gamla delar motnya, som han själv tillhandahåller. Visar det sig att en reservdel somreparatören använder vållar skada på grund av en säkerhetsbrist, ärreservdelens tillverkare strikt ansvarig för skadan. Om skadan inte beror pämaterialfel utan på felgrepp av reparatören - han har kanske valt en olämpligreservdel eller utfört arbetet på ett icke fackmässigt sätt - ärproduktskadelagen inte tillämplig. En annan sak är att reparatören någon gångkan bli bedömd som tillverkare av slutprodukten och i denna egenskap ansvarigenligt produktskadelagen. Om produktskadelagen inte är tillämplig får man istället gå till de särskilda skadeståndsregler som gäller för avtalstypen ifräga. Ikonsumenttjänstlagen (1985:716) finns bestämmelser om näringsidkaresskadeståndsansvar vid avtal om vissa tjänster som näringsidkaren i sinyrkesmässiga verksamhet utför ät konsumenter huvudsakligen för enskilt ändamål.Bestämmelserna gäller inte ersättning för personskada (se 35 §). Av 31 §konsumenttjänstlagen framgår att näringsidkaren är skyldig att ersätta konsumentenför skada som denne tillfogas pä grund av dröjsmål eller fel, om intenäringsidkaren visar att dröjsmålet eller felet beror på ett hinder utanförhans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid avtaletsingående och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit ellerövervunnit. Beror dröjsmålet eller felet på någon som näringsidkaren haranlitat för att helt eller delvis utföra tjänsten är näringsidkaren fri frånskadeståndsskyldighet endast om ocksä den som han har anlitat skulle vara frifrån ansvar enligt nämnda regel. Detsamma gäller om dröjsmålet eller feletberor på en leverantör som näringsidkaren har anlitat eller någon annan itidigare led. Näringsidkarens skadeständsskyldighet omfattar även ersättningför skada på föremålet för tjänsten eller annan egendom som tillhör konsumenteneller nägon medlem av hans hushåll. Näringsidkarensvarar sålunda enligt konsumenttjänstlagens regler för skador som beror påfelgrepp. Om konsumenten tillfogas skada på grund av att det material somnäringsidkaren har använt för att utföra tjänsten är felaktigt, ledernäringsidkarens s.k. kontrollansvar också praktiskt taget alltid tillskadeståndsskyldighet för näringsidkaren. Detta gäller oavsett om det rör sigom ett fel enbart i det enskilda exemplar av varan som näringsidkarenhar använt eller om det är fråga om ett fel som finns på Prop. 1990/91:197alla produkter av ifrågavarande slag (se prop. 1989/90:89 s. 172). Ävenutanför konsumenttjänstlagens tillämpningsområde kan den som utför en tjänstbli skyldig att ersätta skador som orsakas av materialfel. Ett sädant fall kanföreligga, om han använder material som är behäftat med en säkerhetsbrist ochdet är försumligt av honom att han inte upptäcker bristen. Attden som utför en tjänst kan vara ansvarig för materialfel inverkar dock inte påtillverkarens ansvar enligt produktskadelagen. Beroende på orsakssambanden kanansvaret komma att ävila både den som har tillverkat produkten ochden som har utfört tjänsten. I de fall där bäde tillverkaren och den som harutfört tjänsten blir ansvariga är ansvaret solidariskt (jfr 6 kap. 3 §skadeståndslagen). Om skadan orsakas av både ett materialfel och ett felgreppgäller allmänna regler för den slutliga fördelningen av ansvaret mellan dem(jfr SOU 1975:103 s. 49-53; jfr ocksä prop. 1985/86:83 s. 28 och 55-58). Ensärskild regressregel finns i 10 §. Enligt den bestämmelsen kan dennäringsidkare som ansvarar på grund av reglerna i konsumenttjänstlagen ha rätttill ersättning av den som är skadesiåndsskyldig enligt produktskadelagen förvad han har betalat i skadestånd till den skadelidande. Denna regressrätt ärdock begränsad så till vida att ersättning skall betalas bara i den mån denregressansvarige är skadeståndsskyldig enligt produktskadelagen. Genomandra stycket i förevarande paragraf klargörs att tillverkaren av inte baradelprodukten utan även slutprodukten är skadesiåndsskyldig, om skadan orsakasav en säkerhelsbrist i en delprodukt som är infogad i en slutprodukt.Tillverkaren av slutprodukten gär säledes inte fri frän ansvar bara därför attdet är delprodukten som är behäftad med en säkerhets-brist. Någondirekt motsvarande bestämmelse finns inte i EG-direktivet. All principen ändågäller framgår av artikel 3 första stycket, som föreskriver att sävältillverkaren av en delprodukt som tillverkaren av en slutprodukt är ansvarigaproducenter. Se ocksä artikel 7 f. Utgångspunktenenligt bestämmelsen är att en skada skall anses orsakad av en slutprodukt, om skadanhar uppstått till följd av en säkerhetsbrist i den produkten. Detta gälleroavsett om säkerhetsbristen har uppstått i sluttillverkarens verksamhet ellervid framställningen av en delprodukt eller en rävara som ingår i slutprodukten. Detframgår av lagtexten att en beståndsdel däremot skall anses ha orsakat skadanendast när skadan beror på en säkerhetsbrist i beståndsdelen. Vid prövningenav om en beståndsdel har varit så säker som skäligen har kunnat förväntas skallbeståndsdelen bedömas som en självständig produkt. Den som har framställt enbeståndsdel blir således inte ansvarig därför att tillverkaren av den slutligaprodukten har använt den i och för sig säkra beståndsdelen på sådant sätt attden kunnat vålla skada.Inte heller skall en komponent som sluttillverkaren har beställt ansesvara behäftad med en säkerhetsbrist, om den har framställts enligt Prop.1990/91:197 sluttillverkarens tekniska specifikationer men det senare visar sigatt dessa specifikationer var oriktiga. Däremot kan en komponenttillverkare bliansvarig enligt skadeståndslagens culparegel, om han hade bort görasluttillverkaren uppmärksam på att komponenten, tillverkad enligtspecifikationerna, skulle medföra att slutprodukten blev defekt. Kemiskasubstanser erbjuder i detta sammanhang vissa speciella problem, som haranalyserats av produktansvarskommittén (se SOU 1979:79 s. 137 f). Kommitténsframställning har ätergivits i promemorian (se s. 274 f.). Enprodukt går ofta genom flera tillverkningsled innan den fär sin slutligautformning. Det medför att en beståndsdel som infogas i slutprodukten i sin turkan vara sammansatt av beståndsdelar. I sådana fall åvilar ansvaret sävältillverkaren av den beståndsdel där säkerhetsbristen har uppstått som allatillverkare i senare led, om den produkt som de tillhandahållit innehällermotsvarande säkerhetsbrist. Detankommer pä den som vill kräva ersättning av en komponenttillverkare attstyrka att skadan har orsakats av en säkerhetsbrist i komponenten. Å andrasidan kan den som ansvarar för komponenten freda sig enligt reglerna i 8 §.Vanligen torde det komma att ske genom att han gör sannolikt attsäkerhetsbristen inte fanns hos komponenten när han satte den i omlopp. Oftatorde det härvid vara tillräckligt att det klargörs att säkerhetsbristen är avett slag som vanligen uppkommer när slutprodukten sätts samman. I desituationer det här är fråga om har komponenttillverkaren satt sin produkt iomlopp när han har levererat den till slutproduktens tillverkare. Enprodukt har en säkerhetsbrist, om produkten inte är sä säker som skäligen kanförväntas. Säkerheten skall bedömas med hänsyn till hur produkten kunnatförutses bli använd och hur den har marknadsförts samt med hänsyn tillbruksanvisningar, tidpunkt dä produkten satts i omlopp och övrigaomständigheter. (Jfr4 § i promemorians förslag) Idenna paragraf definieras uttrycket säkerhetsbrist. Enligt första meningen harprodukten en säkerhetsbrist, om den inte är sä säker som skäligen kanförväntas. I andra meningen anges närmare efter vilka grunder produktenssäkerhet skall bedömas. Paragrafen motsvaras i EG-direktivet av artikel 6.Bestämmelsen har utformats i enlighet med definitionen av säkerhetsbrist i 1 §i lagrådets förslag. Produktansvaretbygger på förutsättningen att den som använder en produkt har rätt att vänta sig att produkten är säker i den meningen att den inte orsakar överraskande skador vid normal användning. Den säkerhet som det här är fräga om har varje användare rätt att vänta sig hos produkten. Den skiljer sig säledes frän de förväntningar en köpare kan vara berättigad att ha pä en produkt i ett enskilt fall med hänsyn lill 97 7 1990/91. vad han har avtalat medsäljaren i just det fallet. Förväntningar av Prop. 1990/91:197 sistnämndaslag beaktas inom det köprättsliga regelsystemet. Det är bara säkerhetskrav avdet förstnämnda, mer allmänna slaget som skall täckas av produktansvaret. Kravetenligt lagtexten är att produkten skall vara sä säker som skäligen kanförväntas. Av denna formulering framgär att bedömningsgrunden i princip ärobjektiv. Avgörande är alltså inte den skadelidandes uppfattning om vilkensäkerhet produkten bör erbjuda. Inte heller anknyts direkt tillkonsumentkollektivets förväntningar, som ibland kan vara orealistiska ochdärför inte alltid ger nägon vägledning. Å andra sidan undgår en tillverkareinte ansvar bara genom att visa att hans produkt inte är sämre än de flesta avsamma slag. Bedömningen skall i stället bygga pä en rimlig avvägning mellan demotstående intressen som här gör sig gällande. I andra meningen anges eftervilka kriterier en produkts säkerhet skall bedömas och därmed ocksä när sädanabrister i säkerheten som kan föranleda produktansvar skall anses föreligga.Kriterierna är med nödvändighet allmänt hållna. De skall appliceras päförhållanden av vitt skUda slag, och bedömningen måste fä ett visst inslag avskönsmässighet. Reglernas närmare innehåll får preciseras i rättspraxis. Bristeri säkerheten hos produkter delas i litteraturen om produktansvaret allmänt ini tre grupper: konstruktionsfel, fabrikationsfel och instruktionsfel.Konstruktionsfel beror på produktens ursprungliga utformning ellersammansättning och föreligger därför i regel hos alla produkter av samma slagsom härrör från samma tillverkare. Fabrikationsfel orsakas av nägot missöde itillverkningsprocessen, varför det kan föreligga i bara nägot eller någraenstaka exemplar i en serie produkter. Instruktionsfel består i felaktiga,ofullständiga eller uteblivna anvisningar för hur en i och för sig fullgodprodukt skall användas. Vidsidan av denna indelning talar man ofta om utvecklingsskador och systemskador.En utvecklingsskada beror på en omständighet som på teknikens och vetenskapensståndpunkt vid tillverkningstillfället inte kunde förutses ens av den främstaexpertisen. Systematiskt sett är utvecklingsfel inte nägon särskildfelkategori. De är att betrakta som konstrukiionsfel eller någon gängsom instruktionsfel. I lagen görs inte något undantag för utvecklingsskador. Deomfattas alltså av produktansvaret. Denna fräga har behandlats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.4). Systemskadorär inte heller en särskild felkategori enligt den tidigare nämnda indelningen.Sådana skador orsakas av produkter som godtas i samhället trots att det är käntatt de har egenskaper som kan vålla skador. Här är det alltså inte fråga omsäkerhetsbrister i den tidigare angivna meningen. Eftersom risken är känd, kananvändaren inte räkna med att produkten erbjuder säkerhet mot skada i det avseendet.Härav följer att tillverkaren inte är skadeståndsskyldig enligtproduktskadelagen för systemskador. Som exempel på systemskador kan nämnassådana skador som är normala följder av bruk av alkohol och tobak. Ävensystemskadorna har berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.5). Avbestämmelsen i andra meningen framgår att frägan huruvida en produktär behäftad med konstruktionsfel, fabrikationsfel eller instruk- tionsfel skall avgörasefter en bedömning med hänsyn till produktens Prop. 1990/91:197 förutsebaraanvändning, marknadsföringen av produkten, bruksanvisningar, tidpunkten dåprodukten sattes i omlopp och övriga omständigheter. I lagtexten har sålundavissa faktorer nämnts särskilt. Det är dock inte möjligt att i förväg räkna uppalla omständigheter som kan ha betydelse. Bedömningen skall grunda sig på ensammanvägning av de faktorer som är relevanta i det enskUda fallet. Vidprövningen av produktens säkerhet mäste beaktas bl.a. vilken typ av produkt detär fråga om, vilka riskabla egenskaper den har, för vilket ändamål den ärframställd och vilka personkategorier som rimligen kan tänkas använda den samtvilka uppgifter om produkten som följer med den, t.ex. genom text pä dessförpackning eller i en bruksanvisning. Om säkerheten brister, kan det berosäväl pä att produkten saknar en egenskap som den borde ha haft som pä attprodukten har en egenskap som den inte borde ha haft. Produktenssäkerhet brister inte redan därför att det skulle ha varit teoretiskt möjligtatt undvika den egenskap som har orsakat en skada genom maximalaskadeförebyggande åtgärder. Praktiska och ekonomiska omständigheter sättergränser för den säkerhet som rimligen kan uppnås. Å andra sidan kan enskaderisk inte godtas bara därför att det skulle ha varit dyrare ellerbesvärligare att utforma produkten sä att den hade blivit säkrare. Vilka riskersom skall godtas av ekonomiska eller praktiska skäl får bedömas frän fall tillfall. Härvid bör beaktas bl.a. hur allvarliga skador som kan följa av attprodukten utformas pä ett visst sätt. Bedömningenhuruvida en produkt har varit sä säker som skäligen har kunnat förväntaspåverkas uppenbarligen av hur produkten är avsedd att användas. Om en produktskall användas för ett ändamäl som innefattar en beaktansvärd risk förallvarlig skada, blir kraven pä särskilda säkerhetsåtgärder med nödvändighetstörre än om produkten är avsedd för en mer ofarlig användning. Hänsyn måstevidare tas till vilken personkategori produkten är avsedd för. Om produkten ärav sådant slag att den bara används av experter, t.ex. specialverktyg för någotvisst ändamäl, kan man ofta räkna med att användaren behärskar riskerna vidanvändningen i högre grad än när det gäller produkter som kan komma i händernapå vem som helst. I fräga om leksaker och andra produkter som barn kommer iberöring med har man rätt att förutsätta att tillverkaren har varit särskiltuppmärksam på alla skaderisker. Tillverkaren mäste alltså konstruera sinprodukt så att den är i rimlig mening ofarlig när den används för det ändamålsom den är avsedd för. Brister säkerheten i detta avseende, är tillverkarenstrikt ansvarig för skador som säkerhetsbristen orsakar. Detär den användning produkten är avsedd för som i första hand skall ligga tillgrund för bedömningen av produktens säkerhet. Om en produkt har använts på ettsätt som direkt strider mot det avsedda ändamålet, kan det tala mot atttillverkaren skall hällas ansvarig för en skada som produkten har orsakat. Åandra sidan fär en tillverkare räkna med att hans produkt kan komma tillanvändning i andra sammanhang än han har avsett. Han måste därför konstrueraprodukten på sådant sätt att den uppfyller rimliga krav påsäkerhet även om den används för ett ändamål Prop. som den inte är direktavsedd för. Produktens säkerhet skall således bedömas med hänsyn tillinte bara den användning som tillverkaren har avsett utan även sådanannan användning som han har kunnat förutse. Kravet på förutseende färdock inte drivas för långt. inte ta med i beräkningenen användning som helt avviker frän normalt Atthänsyn skall tas till hur produkten kan förutses bli använd kan få särskildbetydelse när det gäller att bedöma säkerheten hos en produkt som framställs iflera led. Den som frambringar en rävara som skall förädlas eller tillverkarett halvfabrikat som skall bearbetas vidare har ofta inte anledning att räknamed att hans produkt kan komma att användas i andra sammanhang än i denfortsatta tillverkningsprocessen. Det kan inte skäligen förväntas att en sådanprodukt är lika säker som den färdiga produkten, vilken kanske är avsedd attspridas till enskilda konsumenter. Ifräga om vissa produkter finns säkerhetsföreskrifter utfärdade av offentligamyndigheter i syfte att förebygga skador. Om en produkt som inte uppfyllersädana säkerhetsföreskrifter sätts i omlopp, bör som utgångspunkt gälla attprodukten från säkerhetssynpunkt är bristfällig. Användaren måste nämligen varaberättigad att utgå från att produkten uppfyller de säkerhetskrav som följer avgällande offentliga bestämmelser. Detta hindrar inte att utredningen i ettenskilt fall kan visa alt produkten inte är bristfällig, trots att den inteuppfyller myndighetens föreskrifter. Detbör å andra sidan framhållas att en produkt kan vara bristfällig och föranledaersättningsskyldighet även om produkten överensstämmer med offentligrättsligaregler eller med standarder som är fastställda av standardiseringsorgan.Standardiseringsverksamhet har numera stor betydelse för specifiseringen avsäkerhetskrav på produkter (jfr prop. 1988/89:60 s.l8 f). Den omständighetenatt en produkt vid kontroll i särskild ordning har befunnits uppfylla ställdasäkerhetskrav befriar inte utan vidare frän produktansvaret. Ennäringsidkare har nämligen ett självständigt ansvar för sin produkt (se bl.a.NJA 1977 s 788). Ofta har tillverkaren tillgång till mer information omprodukten än den myndighet som har utfärdat föreskrifterna. Av tillverkaren färman ocksä kräva att han håller sig underrättad om möjliga skadeverkningar avsina varor och tar hänsyn till krav på förbättringar som ännu inte harföranlett nya anvisningar. Detta gäller särskilt i fräga om industriellverksamhet. Om exempelvis ett bekämpningsmedel har godkänts avkemikalieinspektionen enligt reglerna i förordningen (1985:836) ombekämpningsmedel, behöver detta sålunda inte befria tillverkaren från ansvaretenligt produktskadelagen. om en produkts beskaffenhet kan utformas på olika sätt. De kan haen mer eller mindre exakt avgränsning. Om en föreskrift är utformad sä atttillverkaren själv kan bestämma produktens sammansättning och utformning inomfastställda gränser, innebär det inte att han skall ha frihet att inom dessagränser välja en utformning eller sammansättning som inte erbjuder tillräckligsäkerhet. I ett sådant fall, där tillverkaren har ett handlingsalternativ sominnebär att han kan undgå skadeståndsansvar, skallden skadelidandes intresse av att få ersättning för Prop. 1990/91:197 sinskada ha företräde, även om tillverkaren har följt i och för sig tvingandeföreskrifter. Enbetydligt ovanligare typ av föreskrift är att myndigheten anger en vissegenskap som måste finnas hos produkten för att den skall få sättas i omlopp.Som framgär av 8 § punkt 3 gär tillverkaren fri frän ansvar om han visar attsäkerhetsbristen beror pä att produkten måste stämma överens med tvingandeföreskrifter som har meddelats av en myndighet. Det räcker alltså inte föransvarsfrihet att tillverkaren kan visa att produkten överensstämmer medoffentliga föreskrifter. Han mäste visa att produkten inte får spridas, om densaknar just den egenskap som har orsakat skadan. Detbör framhållas att myndigheters och kontrollorgans ansvar försäkerhetsföreskrifter och utförd kontroll inte regleras i produktskadelagen. Närdet gäller produkter som inte är kringgärdade av offentligrättsligasäkerhetsföreskrifter fär man vid bedömningen av ansvarsfrågan ta ställningtill huruvida risken för att produkten skall orsaka skada är större än vad man normalthar anledning att räkna med vid det aktuella produktslaget. Som har anförtstidigare fär avgörandet ske efter en bedömning av omständigheterna i detenskilda fallet. Särskilt i fräga om industriell verksamhet bör kraven påtillverkarens förutseende och kontroll ställas högt. Produktansvarskommitténhar diskuterat (SOU 1979:79 s. 130 f) vissa produkter som är speciella så tillvida att de medvetet har utformats på ett sådant sätt att de är ägnade attmedföra skador i större utsträckning än vad som varit strängt nödvändigt.Orsaken är ofta att tillverkaren vill tillfredsställa modenycker eller andrasärskilda önskemål hos konsumenterna. Som exempel på denna typ av produkternämner produktansvarskommittén bl.a. höga styren till motorcyklar. Ofta är desärskilda riskerna som är förknippade med dessa produkter uppenbara för var ochen. I sådana fall kan knappast ansvar enligt produktskadelagen aktualiseras;den som handskas med produkten kan inte skäligen förvänta sig större säkerhetän han får. Nägon gång kan dock bedömningen bli en annan. Det är inte säkertatt användaren i alla fall av detta slag utan vidare inser att risken för skadaär större än hos andra produkter som fyller samma ändamäl. Om produkten dä inteär försedd med en varning för den ökade risken, kan produkten komma att bedömassom bristfällig från säkerhetssynpunkt. Iblandkan det förhållandet att en produkt saknar avsedd effekt leda till Särskilt gällerdetta produkter som har till uppgift just att skydda Även i sädana fall torde produktansvar kunna komma i fråga. Kan det utredas attprodukten pä grund av bristande effekt inte erbjuder den säkerhet som skäligenkan förväntas och att detta förhällande har orsakat skadan, börersättning kunna utgå. I praktiken lär dock ofta bevisningen omorsakssambandet vålla problem. Även om den använda produkten brister i frågaom effekt och därmed i fråga om säkerhet, är det inte säkert att enfullgod produkt i det särskilda fallet hade hindrat skadan (jfr dock vad somhar anförts om beviskravet i avsnitt 2.8.1). Som exempel pä det anfördakan nämnas solskyddsmedel. Sådana medel Prop. 1990/91:197 är avsedda att skyddahuden mot solstrålning sä att en person som använder medlet skall kunna utsättasig för solen än han annars hade kunnat göra utan att ådra sigbrännskador. Om nu en produkt av detta slag saknar de påståddaskyddsegenskaperna, kan användaren skada sig därför att han förlitar sig pä detutlovade skyddet och utsätter sig för solen under för läng tid. I ett sådantfall kan orsakssambandet mellan solskyddsmedlet och skadan föranleda produktansvar. Likaledeskan den som har tillverkat en frysbox bli skyldig att ersätta skador somuppstår därför att maskineriet i frysboxen går sönder med päföljd att varorna iboxen tinar och förstörs.