prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Inledningsvisförordar vi att personskador orsakade av läkemedel för humani bruk undantasfrån lagens tillämpningsområde. Anledningen lill att vi poängterar personskadaoch läkemedel för humant bruk är all läkemedel, såsom vi tolkar lagförslaget,kan vålla sakskador. Sådana skador kan orsakas av s.k. veterinärläkemedel vidanvändning på djur. Genom denna skrivning förordar vi säledes att läkemedel förhumant bruk inte omfattas av lagen men det är vår åsikt att veterinärläkemedelkan omfattas av lagen. Dock vill vi beträffande veterinärläkemedel till fulloinstämma med vad anför i sitt remissvar, där man tillstyrkeratt det införs en svensk produktskadelag under förutsättning att dennaöverensstämmer med den lagstiftning nu inför i enlighet meddirektivet . Dock avstyrkes bestämt de direkta avvikelserna i fråga ompreskriptionstidens längd, undantag när tillverkaren följt tvingande offentligaproduktföreskrifter, undre beloppsgräns för sakskada samt möjligheten tilljämkning vid medvållande hos den skadelidande. Vad avser direktivets s.k.options i fräga om ansvar förulvecklingsskador anser vi att lagförslaget bör överensstämma med vad Prop.1990/91:197 majoriteten av EGs medlemsländer kan antas besluta. Vivill också peka pä de svårigheter som kan uppstå vid försäkring mot skador idet fall dä ingen ansvarsbegränsning är angiven i lagen. Svårigheter kan uppståatt erhålla en försäkringstäckning till rimliga . I där läkemedel är undanlaget i lagförslaget ärersättning för läkemedelsskador enligt den finska frivilligaläkemedelsförsäkringen begränsat lill 100 miljoner mark och år. I den norskalagen har införts begränsning vad gäller läkemedelsskador lill 80 miljoner krper år och 100 miljoner per serieskada. Enligtandra stycket utgär skadeständ för skada som en produkt har orsakat på egendomsom vid tiden för skadan brukade användas för enskilt ändamål. Bestämmelsen kanuppfattas sä att exempelvis en leasegivare skulle få ersättning, om hansleasingbil skadas av en osäker produkt, när hyresmannen är en privatperson. Detfinns ju inget krav på atl den ersättningsberättigade skall vara enprivatperson. Avsikten torde emellertid vara alt endast fysiska eller juridiskapersoner som använder egendom för enskilt ändamäl skall få ersättning QfrEG-direktivet artikel 9). Leasegivaren i ovannämnt exempel använder bilen inäringsverksamhet och borde följaktligen inle få ersättning. En omredigeringvore lämplig. Somanförs i förslaget är den i EG-direktivet intagna bestämmelsen om självriskinte tidigare tillämpad i svensk skadeståndsrättslig lagstiftning.Advokatsamfundet kan dock inte finna att detta utgör tillräckligt skäl för attpå denna punkt avvika ifrän EG-direktivet. Enligt EG-direktivel fär medlemsstaternaföreskriva att en producents totala ansvar för personskada, som orsakas avidentiskt lika produktexemplar med samma defekt, skall vara begränsat till ettbelopp som inte fär vara lägre än 70 000 000 ECU. Som påpekas i förslaget kandet medföra svårigheter att fastställa om skada orsakas av identiskt likaproduktexemplar med samma defekt. Pä grund av denna svårighet som kan uppkommai rättstillämpningen och det förhållandet att majoriteten av synesavstå från möjligheten att införa en beloppsbegränsning vid serieskadortillstyrker att takersättning inte införs i den svenska lagen. Idirektiven uttalas att ren förmögenhetsskada inte skall ersättas. hänsynlill avgörandet i bl a NJA 1982 s 692 bör i lagtexten uttryckligen angesatt ren förmögenhetsskada inte skall ersättas. Lagtexten bör även Prop.1990/91:197 förtydligasvad gäller allmän förmögenhetsskada (följdskada/indirekt Hovrättenföreslår en nägot annorlunda lydelse av 7 § andra stycket lagförslageteftersom innebörden är oklar. Enligtpromemorian skall ansvar för skador som orsakats av s k anonyma produkter inte bäras av den som tillhandahällit en produkt, främst säljaren, om denne kan peka ut nägon i ett tidigare distributionsled mot vilken kraven i stället kan riktas. Detta uttrycks i lagtexten sä att den eljest ansvarige "inom efter begäran av den som kräver ersättning anvisar nägon ". Denföreslagna lydelsen ger intrycket att det är den skadelidande som disponeraröver säljarens möjlighet att anvisa någon annan ansvarig. Detta torde ej varaavsett. Hovrätten föreslår att 7 § andra stycket lagförslaget fär följandelydelse. Skadeståndsskyldigenligt första stycket är dock inte den som inom efter det att krav päersättning har framställts anvisar någon med hemvist i som hartillverkat, frambringat eller insamlat produkten eller tillhandahållit den förhonom. Tingsrättenkan i allt väsentligt tillstyrka promemorians förslag i denna del, vilka ihuvudsak överensstämmer med produktansvarskommitténs och EG-direktivetsständpunkter. Dockvill tingsrätten påpeka, som ocksä framhålls i promemorian, att begreppettillverkare inte är helt entydigt definierat för de fall dä en produkt hargenomgått en successiv förädling. Enligt tingsrättens uppfattning har häravföljande problem inte tillräckligt beaktats i förevarande avsnitt. Tingsrättensyftar dä särskilt pä vad som bör krävas för att nägon som befinner sig i ettsenare led av en förädlingskedja skall anses ha bearbetat en produkt i sädanmån att han skall betraktas som tillverkare. Av intresse är härvid att jämföramed vad som anförts i avsnitt 3.2.3. Promemorians författare har där, som ettexempel på vad som skall anses som bearbetning av en naturprodukt, hänvisattill att mjölk samlas i tankar och kyls. I nu förevarande avsnitt sägs däremotatt endast förpackning av en vara ej konstituerar tillverkaransvar. I det förrafallet skulle det vara fräga om en industriell bearbetning, medan förhällandetskulle vara det motsatta i det . För en oförvillad Prop. betraktaresynes emellertid skillnaden vara i det närmaste hårfin. kommatill rätta med problemet genom något slags legaldefinition synes dockvara omöjligt; även produktansvarskommittén tycks här ha gått bet Däremot bör man i lagstiftningens motiv försöka göra större ansträngningaratt precisera vad som skall förstas med tillverkare. fallkan man riskera svära gränsdragningsproblem, som kan ge upphov till ettökat antal tvister (jfr s 71 och 132). Enligt tingsrättens mening bör tillverkaransvaretinte göras alltför vidsträckt. Det strikta ansvar som läggs påen tillverkare är tämligen betungande och bör drabba endast dem som irealiteten har en möjlighet att päverka varans funktion och därmed dess Tingsrättendelar uppfattningen att detaljhandlare inte skall undantas från produktansvarvid försäljning av s k anonyma produkter. Härvid vill tingsrätten framhålla attdenna lösning visserligen kan tänkas slå hårt mot mindre detaljister men attdet alltid är möjligt att nä ett rimligt resultat med tillämpning av jämkningsregelni 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Tingsrättenvill här ifrågasätta om inte promemorians författare något har överskattatproblemet med offentliga organs ställning i förhållande till produktansvaret.Sålunda kan konstateras att, enligt förarbetena till konsumentköplagen ochkonsumenttjänstlagen, offentligrättsliga organ anses vara näringsidkare då demot betalning tillhandahåller enskilda konsumenter varor och tjänster.Motsvarande ständpunkt har, i fräga om den särskilda preskriptionsregeln förkonsumenter gentemot näringsidkare i 2 § 2 st preskriptionslagen, intagits irättspraxis (NJA 1988 sid 503); jfr ocksä vad som anförs i specialmotiveringenpä s 285. Enligt tingsrättens mening saknas anledning att göra annan tolkningbeträffande det föreslagna rekvisitet "näringsverksamhet" i enproduktskadelag. Sannolikt skulle även den stora merparten av övriga produktersom tillhandahålls av det offentliga falla under lagens tillämpningsomräde meddenna tolkning. Möjligen skulle tveksamhet kunna uppstå vad gäller olikaprodukter inom hälso- och sjukvärden. Med den inställning som tingsrättenredovisat i kommentaren till avsnitt 3.2.4, skulle emellertid denna fräga saknarelevans. Ingarimliga skäl kan anses framlagda för att inte EG-direktivets regel skalltillämpas i vår lagstiftning. Offentligverksamhet (s 135 f) Marknadsdomstolendelar i och för sig uppfattningen att resultatet av utredningsarbetet angäendeproduktsäkerhetslagens tillämpning på det offentliga omrädet bör avvaktas.Emellertid kan redan i detta samman- häng påpekas att även pådelta omräde starka skäl talar för att eventuella Prop. svc.oska regler utformas iså nära överensstämmelse som möjligt med EGs Produktskadelagenföreslås tas sikte enbart på produkter som salts i omlopp i näringsverksamhet.Konsumentverket ifrägasätter om denna begränsning är rimlig och förordar attockså produkter som tillhandahålls i offentlig verksamhet pä sikt omfattas avsamma produktansvar. Det kan noteras att har funnit en kommunstrikt ansvarig för personskador som orsakas av produkter som tillhandahålliisunder utövning av offentlig verksamhet (NJA 1989 s 389). Skadestånebskyldiga,6-8 §§ Ispecialmotiveringen till 6 § sägs (s. 278) att "om nägon bedriver ennäringsverksamhet som består i att han köper begagnade varor av något slag,renoverar dem och sedan säljer dem för alt de skall användas pä nytt, är hanatt betrakta som tillverkare i lagens mening." mening framstår detta som en alltför extensiv tolkning av begreppet"tillverkare". Det kan förutses att uttalanden av detta slag i sigkan leda till besvärliga tillämpningsproblem. Avser man med"renovering" en genomgripande genomgång av varan med byte avväsentliga delar eller kan ocksä mer begränsade reparationer föras in underdetta begrepp? Är avsikten att utvidga den krets som kan betraktas somtillverkare, bör detta ske genom ett förtydligande i lagtexten och inte genom -ett i sig oklart - motivuttalande. I7 § anges att den som tillhandahållit en skadegörande produkt kan undgåskadeståndsansvar genom att anvisa nägon i som hartillverkat, frambringat eller insamlat produkten eller tillhandahällit den förhonom. Varkeni förslaget till lagtext eller i motiven framgär vad som skall gälla om den sompå detta sätt anvisats är på obestånd eller hinder av annat slag föreligger förden skadelidande att göra gällande sin rätt. Nämnden ifrägasätter om intesituationer av detta slag bör regleras i lagen för undvikande avrättsförluster. Nämndenansluter sig i övrigt till förslaget. Verketinstämmer med resonemanget att en komponenllillverkare som huvudregelinte ska drabbas av ansvar för uppkommen skada, på grund avatt komponenter används på icke avsett sätt i en slutprodukt, samt atl sammaska gälla om komponent tillverkats i enlighet med beställning, utanatt komponenttillverkaren känt till slutprodukten. Verketvill utöver utredningens förslag lämna följande synpunkt. komponenitillverkarendäremot insett eller bort inse att komponenten inte varit lämpad förslutprodukten, och komponenten är direkt upphov till Prop. 1990/91:197 skada,bör ansvaret ligga pä komponenttillverkaren. Dä det vid strikt ansvar ärlämpligt av ekonomiska skäl att begränsa antalet skadeslåndsansvariga skakonsumenten i första han rikta sitt krav mot sluttillverkaren. ska ansvaret primärt ligga hos sluttillverkaren som då harbevisbördan för komponenttillverkarens eventuella ansvar. Sluttillverkaren skai sädant fall visa alt han använt komponenten på ett, med hänsyn tillomständigheterna, förutsebart sätt. Verket anser därutöver att omkomponenttillverkaren gjort sluttillverkaren uppmärksam pä viss egenskap somgör slutprodukten bristfällig bör komponenttillverkaren vara fri frän ansvar.Om slultillverkaren visat att komponenttillverkarens produkt är orsak tillskadan, bör konsumentens skadeståndskrav i stället riktas mot denne. Attlåta importören bära ansvaret om tillverkaren finns utomlands är ettmycket viktigt konsumentskydd. bör frägan ställas om inte ellenat medför att ansvaret kan knytas närmare den utländske Möjlighetenatt flytta ansvaret bakåt i handelskedjan medför all slumpen kan avgöra vem somska bära ansvaret. Konkurs, bristande information om tillverkning etc. ärtänkbara orsaker till att ansvaret måste flyttas. Utredningen har valt attfölja linjen att den skadelidande alltid ska ha någon att vända sig till medsina krav. Verket instämmer i detta liksom bedömningen att regeln tvingarföretag att hjälpa till att kartlägga tidigare länkar i handelskedjan samt attregeln motverkar anonyma handelslänkar. Utredningenhar inte kommenterat uttrycket näringsverksamhet. Termen kan tolkas på olikasätt. Skatterättsligt ställs högre krav än civilrättsligt, och man talar omrekvisiten självständighet, varaktighet och vinstsyfte. Till detta ska enligtpraxis läggas ett krav på viss omfattning av verksamheten. Med tanke pä attbrister i dessa rekvisit medför att ett antal rörelser i civilrättslig meningklassas som icke-rörelse enligt skattelagstiftningen, är det viktigt attnäringsverksamhet i produktskadelagen tolkas extensivt. Näringsverksamhet böromfatta var och en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, oavsettom verksamheten är inriktad på ekonomisk vinst eller ej. Yrkesmässighet bör härges en mycket vidsträckt tolkning. Landsorganisationeni (LO) Förslagetom befrielse från skadestånd för den som kan hänvisa till annan ansvarig itidigare led anser LO vara otillräckligt. Enbart det faktum att man utpekartillverkare eller importör bör inle automatiskt leda lill straffbefrielse.Ansvaret måste kvarstå tills det kan anses bevisat att det är i ett tidigareled som skadeständ ska utkrävas. Vissa organisationer inomnäringslivet Prop. Deninskränkning i komponenttillverkares ansvar som framgär av art 7 f iEG-direktivet och som utvecklats i motiven till 5 § (s 273 f) bör klarare kommatill uttryck i lagtexten. Vihar ovan i den allmänna delen motiverat varför vi anser att ett allmänt importöransvarinte bör gälla inom EES. Vi vill emellertid också, för det fallimportöransvaret bibehålles mot andra länder, peka pä vissa motivskrivningarsom vi finner otillfredsställande. Ansvaretför agenter behandlas pä s 278 f. Enligt organisationernas uppfattning ärgränsdragningen alltför vag och ger upphov till stor osäkerhet om vilka somingär i den ansvariga kretsen. Motivskrivningarna mäste därför förtydligas. Vidarebehandlas pä s 279, andra stycket, den situationen att någon importerar enprodukt för att använda den i sin egen verksamhet. Det sägs bl a att "handrabbas inte nödvändigtvis av det strikta importöransvaret ens om han senaresätter produkten i omlopp i begagnat skick. För strikt ansvar krävs nämligenatt importören redan vid importtillfället hade för avsikt att sätta produkten iomlopp här i landet". Inskränkningenär för vagt formulerad. Det torde nämligen vara vanligt att den som importerarprodukter för bruk i den egna verksamheten, redan vid anskaffandet har föravsikt att förnya sin utrustning och därvid sälja de begagnadeprodukterna. Det kan rimligen inte vara avsett att dessa kategorier skallinnefattas i importörsbegreppet, särskilt som de i så fall kommer att åläggasett 25-ärigt ansvar från det att de säljer den begagnade produkten. Istället bör de importörer vars huvudsakliga syfte med anskaffandet är att brukaprodukten i den egna verksamheten undantas från ansvar. Motivskrivningen börförtydligas i enlighet härmed. Enligtsista stycket pä s 279 är det inte uteslutet att den som omfattas av 6 § punkt3 kan göras ansvarig även om köparen vet att produkten är framställd av nägonannan. Enligt organisationernas uppfattning är detta en onödig utvidgning avden ansvariga kretsen. Om den skadelidande känner till den ansvarigetillverkarens identitet har denne redan de möjligheter att göra ansvaretgällande som lagstiftningen avser att ge varför det saknas skäl att låtaansvaret omfatta de i punkt 3 angivna kategorierna. Ikommentaren till andra stycket (s 282) sägs att "de upplysningar om denutpekades identitet som den skadelidande skall få måste vara sä utförliga attdenne pä grundval av dem kan göra sin rätt gällande". Skrivningenär enligt vår uppfattning oklar. Det mäste förtydligas alt det räcker med enkorrekt identifikation. Huruvida den skadelidande kan göra sin rätt gällande berordärutöver pä en mängd faktorer, säsom exempelvis Prop. 1990/91:197 om detfinns aktuella adressuppgifter. Enligtlagförslaget är det i första hand tillverkaren som är ansvarig för skador somen produkt kan orsaka, i andra hand är det importören av produkten. 1 det falldessa båda parter ej kan identifieras och härledas, faller ansvaret pä den somsäljer varan, dvs. ytterst pä detaljisten. Det kan enligt förbundets meninginte vara rimligt att en part som inle haft något som helst inflytande över envaras tillverkning eller vidarebearbetning skall åläggas ansvar för produktensfarlighet. I departementspromemorian motiveras förslaget med att det är bättreatt lägga skadeståndskravet pä leverantören/säljaren än att låta den enskildeskadelidande själv bära skadans ekonomiska verkningar. Vidare anförs som skälför denna ansvarsfördelning att detaljisten till skillnad frän konsumenten kanbehandla utbetalade skadeständ som kostnader i rörelsen. Härutöver framhålls:"Ansvaret behöver inte heller bli alltför betungande för leverantören omhan fär rätt att befria sig frän ansvaret genom att utpeka någon ansvarig i etttidigare distributionsled". Dennaantydda möjlighet till ansvarsbefrielse blir nägot av en illusion i detaktuella fallet där tidigare led inte är identifierbara. Med hänsyn till delånga preskriptionstiderna, hela 25 är för personskador, ökar sannolikhetenför att aktörer i tidigare led, som säledes bär det primära ansvaret,försvunnit frän marknaden och därför kan nås med anspråk. Förbundetanser dessutom att detaljistens förmåga att behandla skadestånd som kostnaderi rörelsen inte pä något sätt bör fä päverka ansvarets placering. Fräganom okända aktörer i tidigare led anknyter till frägan om lagen också skallomfatta obearbetade produkter frän djur- eller växtvärlden. EGs direktiv omproduktskadelag omfattar varje lös sak med undantag av lanibruksråvaror ochjaktprodukter. Av de sex länder som genomfört lagstiftning enligtdirektivet har endast begagnat sig av möjligheten att låtaobearbetade lantbruks- och jaktprodukter omfattas av del strikta ansvaret.Köpmannaförbundet anser inte att pä denna punkt skall avvika frånmajoriteten av . Med den föreslagna lagregeln följer att detaljistenkan bli ansvarig för defekta färska varor som fisk och grönsaker trots att haninte kunnat utöva inflytande över produktens beskaffenhet. Förbundet avstyrkeratt obearbetade lantbruks- och jaktprodukter omfattas av det strikta ansvaret. Detär relativt vanligt inom svensk detaljhandel att varuhus och butikskedjorsäljer produkter under eget namn, trots att produkterna i själva verketframställts av andra. I departementspromemorian anförs att den som marknadsfören produkt som sin och har försett den med sitt namn eller varumärke ellernågot annat särskiljande kännetecken skall, jämte tillverkaren ellerimportören, ha ett strikt produktansvar. Förbundet anser att en sådan utsträcktansvarighet till andra än tillverkare och importörer inte alltid kan anses varaskälig. Även om ett säljföretag åsätt enprodukt ett "särskiljande kännetecken" för att den bättre skall kunna smälta in i förelagetssortimentsprofil, finns alltid en känd och kom- Prop. 1990/91:197 municerbarimportör och tillverkare. Dessas identitet kan även framgå av de produkter somsäljs "under eget namn". anser därför att lagensbestämmelser på denna punkt bör inskränkas lill produkter med eget varumärkeoch utan möjlighet till omedelbar identifiering av faktisk tillverkare ellerimportör. När det gäller förslagets mer övergripande och allmängiltigakonsekvenser viU hänvisa till det yttrande som förbundet avgivitgemensamt med bl.a. , Grossistförbundet-Svensk Handel,och . avdetta yttrande fogas som bilaga till denna skrivelse. Härutöver vill förbundetframföra följande synpunkter med särskild inriktning pä lagförslagets effekterför svensk detaljhandel. Vivill också särskilt understryka det orimliga i att låta obearbetade lantbruks-och jaktprodukter omfattas av det strikta ansvaret där producent/tillverkareoftast inte gär att spåra. Förslaget leder till att den enskilde detaljistenkan bli ansvarig för defekter som är fullkomligt omöjliga att upptäcka och somhan eller hon inte haft minsta chans atl påverka. Även på denna punkt hardessutom ansett sig behöva gå längre än EG:s direktiv. LRFkan i huvudsak ställa sig bakom de överväganden som departementspromemoriangör om kretsen av skadeslåndsansvariga (avsnitt 3.5). LRF vill dock ånyounderstryka det förhällandet att inkluderandet av naturprodukter inte kan ansesfylla ett rimligt behov eftersom naturprodukter typiskt sett inte ingär i detslag av produkter som orsakar skador som skall regleras genom produktansvar, dvsskador som är relaterade till industrisamhället. Iövrigt har LRF inget att erinra mot de överväganden som görs idepartementspromemorian beträffandeansvarsfördelning,medvållandeochbevisfrägor. Successiv förädling - stort antal led Branschenkaraktäriseras av omfattande distribution genom flera led där produktensuccessivt förädlas, allt ifrän komponenttillverkare till grossistledet därmoduler integreras till system och där återförsäljaren kompletterarprodukten för kundens särskilda krav. Atthär fastställa produktansvar blir mycket komplicerat. Storakombinationsmöjligheter gör det svårt att förutse eventuella risker. Dettakommer inom värt omräde att leda till särskilt komplicerade undersökningar omansvar. Alt kunna förutse risker vid leveranser av exempelvis kardanknutarmåste anses betydligt lättare än följdskada på grund av defekt i exempelvis ettskivminne med utebliven eller felaktig slyrinforma- Prop. 1990/91:197 tionsom följd. 1propositionen pä sidan 117 omtalas, att "kretsen skadeständsskyldiga börbegränsas, att samma risk inte försäkras på flera håll, alt undvika dyrbararegressförhållanden och att detta även bör gälla produktansvaret".Utformningen av förslaget leder ej till denna effekt. Med de många leden i vårbransch kommer vi i hög grad att drabbas av dubbelförsäkringar. Detlagförslag som presenteras i promemorian synes främst ta sikte på produkter somtillhandahålls inom det privata näringslivet. Styrelsen vill inledningsvisframhälla att kommunerna i många avseenden intar en särställning. Som exempelkan nämnas alt en kommuns affärsverksamhet måste vara av allmännyttig karaktäroch att den inte får bedrivas i vinstsyfte. Vidare omfattas i en del fallkommunernas leveranser av offentligrättslig specialreglering, exempelvis lagen(1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen). Kommunernatorde endast i ett fåtal situationer uppträda som tillverkare i egentligmening. Tänkbara fall är framför allt kommunernas leveranser av vatten, gas ochfjärrvärme. En annan möjlig verksamhet är kommunernas avyttring av avloppsslamfrån kommunala avloppsreningsverk. I dagens läge torde inte kommunerna i nägonstörre utsträckning importera produkter för att tillhandahälla dessa.Kommunerna tillhandahåller dock, i egenskap av senare led idistributionskedjan, i inte obetydlig omfattning produkter i sin verksamhet.Som exempel kan nämnas olika produkter i bostäder och fritidsanläggningar. Engrundläggande oklarhet i lagförslaget är i själva verket i vilken omfattninglagen skall äga tillämpning på den kommunala verksamheten. Detta bör klargörasi det fortsatta lagstiftningsarbetet. Därvid bör uppmärksammas att det iallmänhet ocksä finns en bakomliggande offentligrättslig reglering. Enoklarhet är att en produkt mäste ha satts i omlopp i en "näringsverksamhet",för att ansvar enligt lagen skall inträda. I promemorian anges (s 134) attbegreppet är välkänt i tidigare lagstiftning och att rättspraxis angäendetillämpningen av begreppet bör kunna vägleda även i detta nya sammanhang. Detgörs vidare en hänvisning till propositionen till konsumenttjänstlagen (prop1984/85:110 s 141). Här anges att näringsidkare även är kommunala organ somdriver verksamhet av ekonomisk natur. Som exempel pä tjänst som omfattas avkonsumenttjänsUagen nämns arbeten som utförs av kommunala energiverk.