prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Vid sakskada kanskadeståndet jämkas inte bara när den skadelidande själv är medvållande utanäven när vissa andra personer som står i ett särskilt förhållande till honom -t.ex. hans anställda - har medverkat till skadan. Man talar då om passividentifikation mellan den skadelidande och den medverkandepersonen. Vid personskada kommer passiv Prop. 1990/91:197 identifikation ifråga bara på sä sätt att skadestånd till efterlevande kan jämkas, om denavlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. I andra fall av personskadaär det en förutsättning för jämkning att den skadelidande själv har medverkattill skadan. Vidareär möjligheten att jämka skadestånd vid personskada begränsad till fall där denskadelidande har medverkat till skadan uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. I förarbetena till bestämmelsen (se prop. 1975:12 s. 133)framhålls att en vårdslöshet skall vara av mycket allvarligt slag för att denskall kunna betecknas som grov. Denna jämkningsmöjlighet fär därför mycketbegränsad praktisk betydelse. Endast när den skadelidandes handling vittnar omen betydande hänsynslöshet eller nonchalans, som har medfört en avsevärd riskäven för andra än honom själv, eller när han har visat uppenbar likgiltighetför sitt eget liv eller sin egen hälsa, kan det enligt motiven bli aktuellt attjämka skadeståndet pä denna grund. I6 kap. 1 § tredje stycket skadeståndslagen anges efter vilka grunderskadeståndet skaU jämkas. Jämkningen skall ske efter vad som är skäligt medhänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt.Sådana omständigheter är framför allt parternas ekonomiska förhållanden (jfrprop. 1975:12 s. 173). Densvenska skadeståndslagen begränsar möjligheterna alt jämka skadestånd medanledning av personskada mer än vad som är vanligt i många andra länder.EG-direktivet innehåller en regel (artikel 8 andra stycket) som medger jämkningvid både personskada och sakskada i en utsträckning som överensstämmer medskadeståndslagens regel angående sakskada. I denna riktning går också dennorska och den finska lagen. Lagstiftarenhar även senare gett uttryck för sin anslutning till principen aft skadeståndvid personskada i allmänhet inte bör kunna jämkas i vidare mån än vad somföljer av 6 kap. 1 § skadeståndslagen (se prop. 1985/86:119 s. 19 f och LU1985/86:33 s. 3 f). Som jag strax kommer in pä finns det en regel iEG-direktivet som möjliggör för att även för produktskadornas del hakvar de svenska medvållandereglema. Regelni skadeståndslagen är från början tänkt att kunna tillämpas även vid striktansvar (se prop. 1975:12 s. 172), säledes i fall där vällande har förekommit barapå den skadelidandes sida. Det bör ä andra sidan påpekas att en säkerhetsbrist- särskilt ett instruktionsfel - kan bero pä vårdslöshet hostillverkaren, även om det inte är en förutsättning för ansvar. Detfinns inte heller anledning att befara att skadeståndslagens jämkningsreglerskulle bli alltför stränga mot den produktansvarige. För ansvar enligtproduktskadelagen krävs att produkten har satts i omlopp i ennäringsverksamhet. Av en näringsidkare kan krävas att han håller sig med ett försäkringsskyddsom - i den män det är möjligt - täcker det skadeståndsansvar som kan uppkommai näringsverksamheten. Den principen bör i allmänhet gälla också i fråga ommindre företagare, även om en mildare bedömning kan vara befogad när det gällerden som driver ett mindre jordbruk utan anställda och liknande fall (jfr prop.1975:12 s. 176). Emellertid påpekas också i motiven till jämkningsregeln (seprop. 1975:12 s. 174) atthänsynen till de skadelidande inte får drivas så långt Prop. 1990/91:197att resultatet ter sig obilligt mot den ansvarige. Den allmänna jämkningsregelni 6 kap. 2 § skadeståndslagen bör också kunna användas för att rättatill resultat som annars skulle bli oskäliga. näringslivsorganisationer har hävdat att reglerna särskilt vidinstruktionsfel bör balanseras med en utökad möjlighet till jämkning.Organisationerna har pekat på den preventiva aspekten. Enligt kan skadeståndslagens jämkningsregel leda tillövermärkning av produkten för att tillverkaren skall få försäkringsskydd. Dessainvändningar ger mig anledning att påpeka att det måste vara fastslaget attskadeständsskyldighet föreligger innan det kan bli aktuellt att övervägajämkning pä grund av medvållande. Till en början skall det alltså vara utrettatt den skadegörande produkten är behäftad med en säkerhetsbrist. I avsnitt2.3.2 har i fråga om instruktionsfel framhållits att kraven päproduktinformation måste hällas på en rimlig nivå. Det kan inte komma i frägaatt en tillverkare skall behöva varna för alla upptänkliga risker som ärförenade med hans produkt. Om en skada beror på att produkten har handhafts påett så onormalt sätt att del inte kan krävas att tillverkaren varnar för det,föreligger inte skadeståndsansvar enligt produktskadelagen. I många av de nudiskuterade fallen torde således skadeständsskyldighet vara utesluten redandärför att produktens säkerhet inte brister. Det bör också hållas i minnet attdet skall föreligga ett orsakssamband mellan en säkerhetsbrist i produkten ochskadan för att tillverkaren skall bli skadesiåndsskyldig. Omdet däremot i fräga om en personskada är klarlagt att den har inträffat tillföljd av en säkerhetsbrist - och således inte enbart pä grund av den skadelidandesoskickliga beteende - finns det knappast skäl att tillämpa en annanmedvållanderegel än skadeståndslagens bara därför all det är fråga om enproduktskada. Engrundläggande tanke bakom utformningen av produktansvarslagstiftning är, somjag har framhållit, att varor i det moderna samhället tillverkas ochdistribueras i sådana former att det är omöjligt för enskilda människor attsjälva undersöka och bedöma varornas egenskaper. De tvingas lita på atttillverkaren och distributören noggrant kontrollerar sina produkter och tydligtinformerar om eventuella skaderisker. Intresset av ett fullgott konsumentskyddgör sig således särskilt starkt gällande vid produklskador. Mot denna bakgrundvore det främmande för våra höga ambitioner i fråga om konsumentskyddet att påjust detta område göra ett avsteg från de allmänna medvållandereglema iskadeståndslagen och därigenom ställa större krav på den som lider skada. OmEG-direktivets regel om jämkning vid personskada skulle införas i den svenskaproduktskadelagen, skulle det således utgöra en försämring av den skadelidandesställning jämfört med nu gällande rätt. Enligt min mening bör en sådanförsämring om möjligt undvikas. IEG-direktivet (artikel 13) finns en regel enligt vilken direktivet inte skallpåverka de rättigheter som en skadelidande kan ha enligt den skadeståndslagstiftningsom gäller då direktivet blir gällande för medlemsländerna (den30 ). Enligt artikel 13 får såväl allmänna skadeständsrättsliga reglersom särskilda ersättningssystem behållas. Vad gäller allmännaskadeständsrättsliga regler finns flera exempel pä att artikel 13 kommit tillanvändning i (t.ex. beträffande preskriptionstider, se avsnitt 2.9).När det gäller särskilda ersättningssystem är,förhållandet ett annat. Enligtuppgift som lämnats av EG-företrädarna vid EES-förhandlingarna tillkom dendelen av artikel 13 för att möjliggöra för att behälla sin särskildaläkemedelsskade-lagsliflning - vilken begränsning detta nu kan tänkas innebärai artikelns räckvidd? Även om den ifrågavarande artikeln - liksom resten avEG-direktivet - formellt bara gäller för , torde den kunna tillämpasanalogt pä EFTA-länderna. Mot denna bakgrund bör det därför inte finnas någothinder för att behåller de nu generellt gällande jämkningsreglerna ävenför produktskador. bör alltså kunna utforma sinproduktansvarslagstiftning sä att skadeståndslagens regler om jämkning pä grundav medvållande på den skadelidandes sida blir tillämpliga även vidproduktskador. Lagrådethar uttalat att artikel 13 bör kunna tolkas så som jag här har förutsatt. Minslutsats är att produktskadelagen inte bör innehålla någon särskild regel omjämkning vid den skadelidandes medvållande. Skadeståndslagens regler om dettabör gälla även för produktskador. 2.8.1Krav på bevis om orsalissamband Min bedömning:Produktskadelagen bör inte reglera beviskravet i fråga om orsakssambandetmellan en skadegörande händelse och den aktuella skadan. Liksom fårdet överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra hur stark bevisning som skallkrävas i varje enskilt fall. Promemorians bedömning:Överensstämmer med min bedömning (se Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser lämnar den bedömning som görs ipromemorian utan erinran. förespråkar en lagregel ombevislättnad för den skadelidande. remissinstanser anser atten presumtionsregel till förmån för den som kräver ersättning skallinföras. Skälen för min bedömning:Inom skadeståndsrätten gäller i princip att den som begär ersättning skallstyrka sitt krav. Det innebär att det ankommer på den skadelidande attbevisa såväl att det har inträffat en skadegörande händelse och en skada somatt händelsen har orsakat skadan. Om denna bevisregelupprätthölls fullt ut i fråga om produktansvar, skulle den skadehdandeemellertid sättas ur stånd att hävda sitt krav. Den skadelidandeställs inför särskilda problem när det gäller att bevisa att en vissprodukt har orsakat en viss skada. Ofta är det Prop. nämligen sä att det finnsmer än en tänkbar förklaring till hur en skada Exempelvishar en person som drabbas av cancer i allmänhet varit utsatt förflera olika ämnen som var för sig eller tillsammans kan ha gettupphov till sjukdomen. I sådana fall där orsakssambanden ärinvecklade och svårgripbara kan det vara praktiskt omöjligt för denskadelidande att fä fram en utredning som med absolut visshet klargör vad somhar orsakat skadan. För att inte rätten till skadestånd skall bliillusorisk måste därför bevisskyldigheten lindras. har ocksä skett irättstillämpningen (se promemorian s. 149 f.). Imiljöskadelagen (1986:225) finns en regel om bevislättnad för den skadelidande(se 3 § tredje stycket). Enligt denna behöver den skadelidande inte fullt utbevisa orsakssambandet mellan en skadegörande händelse och den skada som hanhar drabbats av. Det räcker i stället med att han visar att det finns enövervägande sannolikhet för ett sädant orsakssamband. (Beträffande bakgrundentill regeln i miljöskadelagen, se promemorian s. 149-152). Regelni miljöskadelagen gäller emellertid inte vid alla slag av miljöskador. Dengäller bara vid föroreningsskador o.d. där det typiskt sett är svårt att styrkaett samband mellan en miljöstörning och en skada (jfr prop. 1985/86:83 s. 29). Imotiven (se prop. 1985/86:83 s. 30) betonas atl avsikten med bevisregeln imiljöskadelagen inte är atl den skall tolkas motsatsvis på områden utanförmiljöskadeområdet. "Lika litet som i fråga om den regel som redan harutbildats i domstolspraxis behöver en lagfäst regel om lättnad i beviskravetlägga hinder i vägen för en utveckling mot en sädan bevislindring även utanförmiljöskadeomrädet. Tvärtom bör en lagregel av detta slag kunna tillämpasanalogt i andra motsvarande skadesituationer, t.ex. vid produktskador där ensådan regel redan har vunnit insteg i domstolspraxis." Fräganär nu om en motsvarande bevislättnadsregel bör införas i produktskadelagen. Högstadomstolen har i ett fall om produktskada (NJA 1982 s. 421, det s.k. Leo-målet)tillämpat en regel om bevislättnad som enligt domstolen gäller i fråga omorsakssamband vid svåröverskådliga och komplicerade händelseförlopp som berörinvecklade tekniska och vetenskapliga spörsmål där sakkunniga kan ha skildauppfattningar. Motiveringen till att beviskravet bör sänkas är i dessa fall attfull bevisning inte är faktiskt möjlig att framlägga, varför ett så högt ställtbeviskrav skulle göra den skadelidandes möjlighet till gottgörelse illusorisk.Högsta domstolen formulerade bevisregeln sä att den skadelidande i sådana fallfår anses ha fullgjort sin bevisbörda beträffande ett visst påståttorsaksförlopp, om detta framstår som klart mer sannolikt än nägon förklaringtill skadan som lämnas av motsidan och därtill även i sig är sannolikt medhänsyn till omständigheterna i målet. Imänga, kanske de flesta, fall av produktskador är emellertid bevisläget ettannat. När orsakssambandet är okomplicerat och produktens egenskaper väl kända,torde det sällan finnas anledning att ge den 5 1990/91. skadelidande sädanafördelar gentemot produktens tillverkare som en Prop. 1990/91:197bevislättnadsregel skulle medföra. Det bör därför inte komma i fråga att införaen allmän regel om bevislättnad vid alla slag av produktskador. Omen särskild bevislättnadsregel skall införas i produktskadelagen, blir det envansklig uppgift att bestämma regelns tillämpningsområde. De produktskador somskall omfattas av produktskadelagen kan ha ytterst varierande karaktär. Mångaav de skador som föranleder bevissvårigheter kan antas vara orsakade av kemiskaprodukter. Därmed är dock inte sagt att kemiska produkter alltid ger upphovtill sädana svårigheter. Tvärtom torde orsakssambanden ofta inte vara svårareatt utreda när det gäller sädana produkter än när det gäller andra slag avprodukter. Å andra sidan måste man räkna med att svårutredda orsakssammanhangkan förekomma även vid andra produktslag än kemiska produkter. Jag anser detdärför inte vara möjligt att begränsa en bevisregel till att gälla i fråga omnågot eller några särskilt angivna produktslag. Med tanke på skadefallensvariationsrikedom går det knappast att finna nägot annat kriterium varmedtillämpningsområdet kan avgränsas på lämpligt sätt. Artikel4 i EG-direktivet föreskriver uttryckligen att det åligger den skadelidande attbevisa skadan, defekten och orsakssambandet mellan defekt och skada.Bestämmelsen anger säledes att det är den skadelidande som har bevisbördan.Däremot sägs ingenting om vilken grad av sannolikhet som krävs för altbeviskravet skall vara uppfyllt. Det finns ingen regel om det i direktivet.Bevisvärderingsfrågor avgörs i stället enligt den praxis som gäller i deenskilda medlemsstaterna. Huruvida den skadelidande inom ramen förbevisbörderegeln i artikel 4 kan komma i ätnjutande av bevislättnader berorsåledes på domstolens ställningstagande i det särskilda fallet. Varkenden norska eller den finska lagen innehåller någon regel om bevislättnad. Avvad som sägs i den norska propositionen (se Ot prp nr 48, 1987-88, s. 75 f,jämför NOU 1980:29 s. 137 ff) ftamgår dock att beviskravet i har lindratsi vissa fall genom rättspraxis. Detanförda leder mig till slutsatsen att den enda möjligheten är att lösaproblemet pä samma sätt som man har gjort i andra länder, dvs. genom attöverlåta till de rättsiillämpande organen att i varje enskilt fall avgöravilket krav som skall ställas på bevisningen om orsakssambandet. En sädanlösning torde inte medföra några särskilda olägenheter. I rättspraxis har juutbildats principer som den fortsatta rättstillämpningen kan bygga vidare på. Ienlighet med vad som är gällande rätt bör sålunda utgångspunkten vid bedömningenav orsakssamband vara att den skadelidande som begär ersättning har bevisbördanför att skadan har orsakats på det sätt han påstår. När det gäller styrkan hosden bevisning som erfordras för att den skadelidande skall anses ha fullgjortsin bevisskyldighet torde kraven inte komma att ställas högre än vad som ärrimligt med hänsyn till möjligheterna att utreda orsakssambandet i detenskilda fallet. Som högsta domstolen anförde i Leo-målet är det angeläget attbeviskravet inte sätts så högt att den skadelidandes möjlighet till gottgörelseblir illusorisk. Det får ankomma på de rättsiillämpande organen att avgöra hurstark bevisning som skall krävasi varje enskilt fall. 2.8.2 Omkastad bevisbörda i vissa hänseenden Mitt förslag: Densom annars skulle vara skadesiåndsskyldig enligt produktskadelagen gär fri fränansvar, om han visar att han inte har satt den skadegörande produkten i omloppi en näringsverksamhet eller om han gör sannolikt att den aktuellasäkerhetsbristen inte förelåg när han satte produkten i omlopp. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian Remissinstanserna:De regler som föreslås i promemorian tillstyrks eller lämnasutan erinran av de allra flesta remissinstanserna. attdet bör överlämnas ät rättstillämpningen att bestämma vilka beviskrav somskall ställas pä den som avkrävs ersättning. Skälenför mitt förslag: Förutom genom bevislättnadsregler kan den skadelidandesställning stärkas genom legala presumtioner. presumtionsreglerinnebär att bevisbördan för vissa angivna förhållanden läggspä den skadelidandes motpart. I artikel 7 iEG-direktivet anges i sex punkter olika förhållanden som medför atttillverkaren går fri från ansvar under förutsättning att han bevisar attförhållandet i fråga föreligger. Punkten e i artikeln rör s.k.utvecklingsskador och har behandlats i avsnitt 2.3.4. Punkten f om ansvaret förkomponenttillverkare har berörts i avsnittet om ansvarssubjekten (avsnitt2.5). Punkten d gäller inverkan av tvingande föreskrifter utfärdade avmyndigheter och behandlas i nästa avsnitt. Här skall nu de tre övriga punkterna(a-c) uppmärksammas. Delvis motsvarande regler finns i den norska och denfinska lagen. Reglerna föreskriver atttillverkaren inte är ersättningsskyldig, a) om han visar att produkten inte harsatts i omlopp av honom, eller b) om han gör sannolikt att defekten inteförelåg när han satte produkten i omlopp eller att den har uppkommit senare,eller c) om han visar att produkten inte har framställts för försäljning ellerannan form av distribution som tillgodoser hans ekonomiska intressen ellerutgör led i en av honom bedriven rörelse. I det föregående (avsnitt2.3.3 och 2.5.7) har jag föreslagit att det strikta produktansvaret skall gällabara för den som har satt produkten i omlopp och har gjort det i ennäringsverksamhet samt att han skall ansvara bara för skador som hans produkthar orsakat till följd av en säkerhetsbrist som förelåg redan dä han satteprodukten i omlopp. Dessa förslag motsvaras avpunkterna a-c i direktivets artikel 7. Där har bevisbördan för de förhållandensom befriar från ansvar lagts på den skadelidandes motpart. Som utvecklas ipromemorian (se s. 156 f.) är det naturligt att reglerna utformas som presumtionertill den skadelidandes förmån. Presumtionerna kan inte anses vara alltförbetungande för motparten. De bör därför gälla för produktansvaret även iSverige. Punktenb) i direktivets artikel 7 har dock enligt min mening fått en väl invecklad utformning.Detförefaller inte vara nödvändigt att i lagen ange som bevistema såväl attsäkerhetsbristen inte förelåg när produkten sattes i omlopp som att bristen haruppstått . Om det görs sannolikt att bristen har uppstått efter det attprodukten sattes i omlopp, torde det i allmänhet också vara sannolikt altbristen inte förelåg när produkten sattes i omlopp. I grunden är det dettasenare förhållande som bör föranleda ansvarsfrihet. Endast detta behöver nämnasi lagtexten. Enligt EG-direktivets reglergäller en lägre nivä för bevisning om att säkerhetsbristen inte förelåg när densattes i omlopp än vad som krävs för att bryta de övriga presumtionerna. Föratt uppnå överensstämmelse med direktivet förordar jag att beviskravet anges påmotsvarande sätt i produktskadelagen. Produktskadelagen börsåledes innehålla bestämmelser av innebörd atl den som annars skulle varaersättningsskyldig gär fri från ansvar, om han visar att han inte har satt denskadegörande produkten i omlopp i en näringsverksamhet eller om han görsannolikt att den aktuella säkerhetsbristen inte förelåg när han satteprodukten i omlopp. 2.8.3Verkan av offentliga föreskrifter Mitt förslag: Densom annars skulle vara skadesiåndsskyldig enligt produktskadelagen går fri frånansvar om han visar att säkerhetsbristen beror på att produkten måste stämmaöverens med tvingande föreskrifter som har meddelats av en myndighet. Promemoriansförslag: Tillverkaren skall inte undgå ansvar på den grunden att produktenmåste stämma överens med tvingande föreskrifter som har meddelats av enmyndighet (se,promemorian s. 95-96). Remissinstanserna: Ett Stort antalremissinstanser, huvudsakligen företrädare för näringslivet, avstyrker den ipromemorian föreslagna avvikelsen från EG-direktivets regel om tvingandeföreskrifters inverkan på produktansvaret. Skälenför mitt förslag: I promemorian föreslås inte nägon motsvarighet till denmöjlighet till ansvarsbefrielse som anges i EG-direktivets artikel 7 d. Enligtden regeln skall tillverkaren inte vara ansvarig om han bevisar att defektenberor på all produkten måste överensstämma med tvingande föreskrifter utfärdadeav offentliga myndigheter. Offentliga föreskrifter omproduktens beskaffenhet kan ha olika innebörd och utformning. Vanligt är att enmyndighet föreskriver gränser inom vilka tillverkaren har frihet att utformasin produkt. En betydligt ovanligare typ av föreskrift är att myndigheten angeren viss egenskap som måste finnas hos produkten för att den skall få sättas iomlopp. Det är endast detta sistnämnda slag av regler som avses med artikel 7 di EG-direktivet (se danskt lovforslag nr. L 54, FT 1988/89, s. 21 f; jftTaschner, Produklhaftung, 1986, s. 107 ff). Enligt direktivet räcker det alltsåinte för ansvarsfrihet att tillverkaren kan visa att produkten överensstämmermed offentliga föreskrifter.Han måste visa att produkten inte får spridas, om den saknar just den egenskapsom har orsakat skadan. Offentliga föreskrifter avdet slag som avses i EG-direkiivets regel förekommer endast undantagsvis ipraktiken. Att det finns en erforderlig koppling mellan en sädan föreskrift ochen produktskada torde vara ännu ovanligare. I praktiken torde därför EG-regelninte få någon nämnvärd betydelse. Ett stort antal remissinstanser harkritiserat den avvikelse från EG-direktivet som pä denna punkt föreslås ipromemorian. Också jag anser att den svenska lagen bör anpassas tillEG-direktivet. Bestämmelsen bör utformas på samma sätt som motsvarande regel iden finska lagen. En helt annan fräga ärvilket ansvar som i fall av detta slag föreligger för den myndighet som harmeddelat föreskrifterna. Den frågan skall emellertid inte regleras iproduktskadelagen. Ledning får i stället sökas i reglerna om det allmännasskadeståndsansvar för fel eller försummelse vid myndighetsutövning (se bl.a. 3kap. Dessa regler utreds av kommittén föröversyn av det allmännas skadeståndsansvar (Ju 1989:03). Mitt förslag: Densom vill ha ersättning enligt produktskadelagen skall väcka talan inom tre årfrån det alt han fick eller borde ha fått kännedom om att fordringen kundegöras gällande. Som yttersta gräns skall dock gälla att talan måste väckas efter det aii den ersättningsskyldige satte den skadegörande produkten iomlopp. Den som inte väcker talan i lid har inte rätt till ersättning. Promemorians förslag:Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag såvitt avser treårsregeln. Somyttersta gräns skall dock enligt promemorian gälla att talan om ersättning förpersonskada måste väckas efter det att den skadegörande produktenupphörde att vara i den ersättningsskyldiges besittning. Talan om ersättningför sakskada måste väckas från den tidpunkten. (Se promemorian s.158-172.) Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Omkring hälften avremissinstanserna avstyrker förslaget om en förlängd preskriptionstid förpersonskador och förordar att tiden bestäms i enlighet med EG-direktivet. Eninstans anser däremot atl en förlängd preskriptionstid bör övervägas även förmer omfattande sakskador. Några remissinstanser framhåller en kollektivförsäkring som ett alternativ lill en förlängd preskriptionstid. Som ett annatalternativ pekar en instans på möjligheten atl införa ett statligtgarantiansvar. Ett antal instanser föreslår också att utgångspunkterna förberäkningen av de olika preskriptionsfrislerna utformas i enlighet medEG-direktivet. Ett par instanser förordar att preskriptionstiden bör kunnaavbrytas pä andra sätt än genom att talan väcks. Skälen för mitt förslag: Enallmän regel om preskription av fordringar finns i 2 § första stycketpreskriptionslagen (1981:130). Enligt denna Prop.