prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligt 7§ kungörelsen(1966:585) ang. tillämpningen av lagen (nr 293) om beredandeav sluten psykiatrisk vård i vissa fall, m.m. får sålunda undervissa fömtsättningar besluta att en patient som är utländsk medborgare skallsändas hem. Bestämmelserna i paragrafen innebär i huvudsak följande. Patienten,anhöriga till denne eller vederbörande överläkare kan göra Fömtsättningen för ett beslut om hem- Prop.1990/91:58 sändandeär att patienten mottas i sitt hemland och kan antas få tillfreds- Bilaga 2 Något krav på att psykiatrisk tvångsvård kommer till stånd uppstäUs såledesinte. Har inte överläkaren gjort framställningen, skall han höras i ärendet.I fråga om bl.a. sådana patienter som har överlämnats till slutenpsykiatrisk vård på gmnd av domstolsförordnande (s. k. N-fall) skallutskrivningsnämnden höras. Enpatient får inte sändas hem annat än på egen framställning, om han kan anses hafast anknytning till på gmnd av att han varit bosatt här under längretid eller har anhöriga här. Patienten får inte heller sändas hem, om det finnsnågon annan särskild omständighet som talar mot det. Om en patient påstår atthan är politisk flykting, får han sändas hem bara om statens invandrarverk harmedgett det. Bestämmelserna,som urspmngligen meddelades med stöd av 71 § utlänningslag, omprövadesoch bibehölls i samband med införandet av utlänningslag (SOU 1979:64s. 87 f och I70f samt prop. 1979/80:96 s. 71 ff.). De har numera stöd i 12 kap.3 § utlänningslagen (1989:529). Beträffandetillämpningen av de nu nämnda bestämmelsema har jaginhämtat följande. Hemsändande har skett i ca 15 fall. FramstäUning omhemsändande har i allmänhet gjorts redan då vården inletts. Ungefar entredjedel av patienterna har utgjort N-fall. Någon skillnad i bedömningen vidbeslut om hemsändning mellan N-fall och övriga fall görs inte. Beslut omhemsändande har vanligen fattats efter framställning av vederbörandeöverläkare. Någon överenskommelse träffas inte med den andra staten om denvård som patienten skaU genomgå i sitt hemland, och det är därför svårt att fånågra garantier angående vården i hemlandet. Regelmässigt har emeUertidpsykiatrisk vård i frivilliga former på sjukhus kommit tiU stånd efteröverflyttandet. Psykiatrisk tvångsvård har däremot aldrig anordnats som endirekt följd av överflyttandet. Ett problem som blivit vanligare under desenaste åren är att patienten kan komma från ett avlägset land därsocialstyrelsen har ännu större svårigheter än annars att kunna bedöma ompatienten kommer att ges någon lämplig vård. Det har sålunda i sådana fallinträffat att patienten inte kunnat sändas hem. Vid sidan av de nu berörda bestämmelsema i 7 § kungörelsen angåendetillämpningen av LSPV, m. m. finns vissa föreskrifter om när psykiatrisktvångsvård i ett enskih fall kan upphöra med hänsyn till att patienten ärutländsk medborgare och skall föras över till en annan stat enligt utlännings-eller utlämningslagstijtningen. .Enligt 18 a § första stycket LSPV skall en patient skrivas ut, om det har meddelats ett beslut av något av vissa uppräknade slag. De beslut som avses gäller avvisning eller utvisning enligt utlänningslagen eller utlämning enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott (allmänna utlämnings- lagen) eller lagen (1959:254) om utlämning för brott till , Fin land, och (nordiska utlämningslagen) eller lagen (1970:375) om utlämning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling. Fömtsättningenför att patienten skall skrivas ut är att det begärs av den Prop.1990/91:58 myndighet som skall verkställa det aktuella beslutet och att hanstillstånd Bilaga 2 tillåter sådan verkställighet. Av 18 a § andra stycketLSPV följer att det är utskrivningsnämnden som beslutar i frågan omutskrivning, om patienten utgör ett N-fall. Avförarbetena till 18 a § LSPV (prop. 1979/80:96 s. 73 ff"., 112 och 131 f)framgår att avsikten med regleringen enligt denna paragraf är att ettverkställbart beslut om avlägsnande enligt utlänningslagen eller utlämningenligt utlämningslagstiftningen skall kunna bryta vård enligt LSPV. Det böremellertid i sammanhanget påpekas att det enligt såväl allmänna utlämningslagen(11 § första stycket första meningen) som nordiska utlämningslagen (6 § förstastycket första meningen, jfr NJA 1978 s. 477) råder hinder mot att utlämnanågon för brott till ett annat land så länge denne med stöd av en brottmålsdomgenomgår sluten psykiatrisk vård enligt LSPV. Enligtvad jag inhämtat har utskrivning av N-fall med stöd av bestämmelserna i 18 a §LSPV förekommit bara i ett fåtal fall sedan bestämmelserna infördes . Fråganom möjligheterna att föra över en utländsk patient, som av domstol överlämnatstill sluten psykiatrisk vård, till en annan stat har också berörts i sambandmed lagstiftningen om överförande av verkställighet av en frihetsberövandepåföljd. Denna reglering finns i lagen (1963:193) om samarbete med ,, och ang. verkställighet av straff" m.m. (nordiskaverkställighetslagen) och i lagen (1972:260) om internationellt samarbeterörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Nordiskaverkställighetslagen omfattar inte överlämnande till sluten psykiatrisk vårdeller någon annan särskild vård. Föredragande statsrådet uttalade i motiventill lagen (prop. 1962:203 s. 21) att han ansåg att skillnaderna mellan deolika länderaas påföljdssystem var så pass stora när det gällde bl. a. psykisktabnorma att det var vanskligt att i det dåvarande läget låta samarbetet omfattaäven dem. Han ansåg det dock inte vara osannolikt att samarbetet skullekunna utsträckas till de speciella reaktionsformeraa beträffande vissa gmpperav lagöverträdare, bl. a. psykiskt abnorma. Inteheller internationella verkställighetslagen ger möjlighet att föra över slutenpsykiatrisk vård, som har ådömts som brottspåföljd, till en annan stat. Lagenföranleddes av europeiska konvention om brottmålsdoms internationellarättsverkningar (brottmålsdomskonventionen), som senare har tillträtt.Konventionen omfattar bl. a. frihetsberövande påföljder, dvs. i princip allapåföljder sorn innebär att den dömde i en eller annan form berövas sin frihet. 1det ifrågavarande lagstiftningsärendet hade föreslagits att lagen inte skulle innehålla något formellt hinder mot att till en annan stat flytta över verkställighet av påföljd som innebar t. ex. att den dömde överlämnades 487 tillsärskild vård (Ds Ju 1972:4 s. 87). påpekades emellertid att, Prop. 1990/91:58 såvitt gällde en utlänning som överlämnades till slutenpsykiatrisk vård, en Bilaga 2 överflyttning av verkställigheten inte bordeske med stöd av denna bestämmelse utan i stället med tillämpning av 7 §kungörelsen angående tillämpningen av LSPV, m. m. Enligtföredragande statsrådet borde det inte då införas någon annan möjlighet tillöverflyttning till sjukhus i en annan stat av den som överlämnats till slutenpsykiatrisk vård än den som redan fanns enligt 7 § nämnda kungörelse (prop.1972:98 s. 87). I den mån det ansågs påkallat att möjliggöra överflyttning avverkställighet av andra former av särskild vård borde en reglering ske inomramen för den lagstiftning som var tillämplig beträffande resp. vårdform, dvs.närmast den dåvarande barnavårds- och nyk-terhetsvårdslagstiftningen. Föredragandenframhöll att, eftersom valet av en påföljd som innebar överlämnande tillsärskild vård träffades efter en starkt individualiserad bedömning och medutgångspunkt i hur de olika vårdformerna hade utformats enligt svensklagstiftning, det måste finnas särskilda garantier både generellt sett och idet särskilda fallet för att vårdbehovet kunde tillgodoses på ettändamålsenligt sätt även i en annan stat, innan överflyttning avverkställighet dit borde få ske. Enligt föredraganden erbjöd brottmålsdomskonventioneninte några sådana garantier. Han förordade därför att internationellaverkställighetslagens tillämpningsområde, såvitt gällde verkställighet i enannan stat av frihetsberövande påföljd som ådömts i , begränsades tillatt avse annan påföljd än överlämnande till särskild vård. Denna begränsninghar därför gjorts i 1 § andra stycket och 3 § första stycket internationellaverkställighetslagen. Sverigehar tillträtt europeiska konvention om överförande av dömda personer(överförandekonventionen). I en departementspromemoria i detlagstiftningsärende vari föreslogs att tillträdde konventionenerinrades om de fömt berörda uttalandena under förarbetena till internationellaverkställighetslagen (se prop. 1983/84:197 s. 49). Enligt vad som uttalades ipromemorian borde inte heller överförandekonventionen medföra att en påföljdsom innebar överlämnande till särskild vård skulle kunna överföras från Sverigetill en annan stat. 1 promemorian pekades på att enligt överförandekonventionensamtycke från såväl domslandet som verkställighetslandet var én fömtsättningför överförande och att någon skyldighet att från svensk sida överflyttaverkställigheten av en här i landet ådömd påföljd aldrig kunde uppkomma. Vidareerinrades det i promemorian om de möjligheter som i praktiken föreligger attmed tilllämpning av 18 a § LSPV åstadkomma motsvarande resultat. uttalade i ärendet (prop. 1983/84:197 s. 15) att han anslöt sig tillförslaget i promemorian om att överförande av straffverkställighet frånSverige inte borde äga mm beträflfande den som enligt BrB har överlämnats tillsärskild vård. Frågan berördes inte vid riksdagsbehandlingen (JuU 1984/85:1,rskr. överförandehit från en annan stat av en svensk medborgare för psykiatrisk tvångsvård Den som genomgår psykiatrisktvångsvård i en främmande stat och som är svensk medborgare kan genom samarbetemellan de vårdansvariga i resp. statbli överförd hit för sluten psykiatrisk vård enligt LSPV. För att vård Prop.1990/91: 58 skall kunna ges med stöd av LSPV krävs emellertid bl. a. attvårdintyg har Bilaga 2 utfärdats av en läkare med svensk läkarlegitimation.Från behörighetsvillkoret får dock medge undantag om det finnssärskilda skäl (se 6 § LSPV). Däremot krävs det inte för ett beslut omintagning på sjukhus med stöd av LSPV att vederbörande överläkare personligenhar undersökt patienten (se 8 § LSPV), något som dock krävs för den efterföljandeprövningen av överläkaren av om vård kan beredas patienten med stöd av LSPV (se9 § LSPV). Det är alltså möjligt att redan innan patienten befinner sig här ilandet inleda förfarandet för vård enligt LSPV. Några former av garantier kandock inte ges från svenskt håll gentemot de vårdansvariga i den andra staten omatt sådan vård kommer att beredas. 1fråga om överförande av psykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd är att märkaatt internationella verkställighetslagen inte innehåller något förbud mot atten påföljd som har ådömts i en annan stat och som innebär någon form avöverlämnande till psykiatrisk tvångsvård verkställs i . Det har sålundaförekommit bl. a. att i ådömd vård i sinnessjukhus förts över tillSverige med stöd av brottsmålsdomskonventionen och internationellaverkställighetslagen (se m.fl.. Kommentar till III, 1985, s.671). Iöverförandekonventionen finns en särskild artikel (9.4) som tar sikte på defall då en påföljd i en konventionsstat har ålagts någon som med hänsyn tillsin psykiska status inte har ansetts vara straffrättsligt ansvarig för enbegången brottslig gäraing. Om den nationella lagen i ett sådant fall utgörhinder för en konventionsstat som utgör verkställighetsland att följa endera avde två procedurer fortsatt verkställighet eller påföljdsomvandling somföreskrivs i konventionen, får denna stat i en särskild förklaring ange vilketförfarande som staten kommer att tillämpa i fallet. Sverigehar avgett en förklaring om att endast påföljdsomvandling för vår del kantillämpas i den aktuella situationen. Föredragande statsrådet uttalade i detaktuella lagstiftningsärendet (prop. 1983/84:197 s. 15) att i en sådansituation någon form av sjukhusvård som regel torde ha ådömts i den andrastaten och att, om det i ett sådant fall uppkommer fråga om att överföraverkställigheten till , fortsatt verkställighet uppenbarligen inte kantillämpas. Detfinns enligt nuvarande ordning vissa situationer då sluten psykiatrisk vårdenligt LSPV i ett enskilt fall kan upphöra för att en patient som är utländskmedborgare skall kunna föras över till en annan stat för bl.a. någon form avpsykiatrisk vård. Även den som genomgår sluten psykiatrisk vård som enbrottspåföljd omfattas av denna möjlighet. Däremotär det enligt internationella verkställighetslagen inte möjligt att till en annan stat överföra verkställigheten av en dom enligt vilken den dömde har överlämnats till sluten psykiatrisk vård. Som skäl för denna ordning har främst åberopats att överlämnande till särskild vård sker efter en starkt individualiserad bedömning som innebär att det måste finnas 489 särskildagarantier för att vårdbehovet kan tillgodoses innan en överflytt- Prop.1990/91:58 ning bör kunna få äga mm. Detfinns emellertid enligt min mening flera olika omständigheter som gör att detkan ifrågasättas om det även i fortsättningen bör vara uteslutet att föra överen person, som är utländsk medborgare och som här har överlämnats tillpsykiatrisk tvångsvård som brottspåföljd, till en annan stat för fortsattverkställighet av påföljden. Jagvill här till en början erinra om vad som av i olika sammanhang haruttalats om värdet från humanitär synpunkt av att en i dömd utlänningfår möjlighet att avtjäna straffet i sitt hemland (JuU 1981/82:4 s. 9,1982/83:25 s. 1, 1984/85:1 s. 8 och 1984/85:36 s. 7 f). När det gällerutländska medborgare som har dömts till fängelse vill jag peka på att dessa ihögre utsträckning än övriga intagna avtjänar långa fängelsestraff och att dehar personliga svårigheter som beror på främlingskap, isolering, språkproblemsamt olikheter i fråga om religiös och kulturell bakgmnd. Sådanasvårigheter gör sig naturligtvis gällande även i fråga om de utländskalagöverträdare som överlämnas till psykiatrisk tvångsvård. Det synsätt somkommit till uttryck hos beträffande överförande avstraffverkställighet kan enligt min mening därför anläggas även beträffandeöverlämnande till sådan vård. Tilldet nu sagda kommer de nackdelar från vårdsynpunkt som uppkommer när patientenär utländsk medborgare med problem av det nämnda slaget. Fömtsättningenför att nå resultat med psykiatrisk vård är självfallet sämre än annars närvårdpersonalen har språksvårigheter i kontakterna med patienten. Vidare innebärdet förhållandet att denne saknar anknytning till landet att den psykiatriskatvångsvården kan komma att pågå längre än annars, eftersom möjlighetema tillutslussning i samhället genom vistelse utanför sjukhuset (jfrförsöksutskrivning m.m. enligt LSPV) knappast kan utnyttjas i ett sådant fall. Ytterligareett problem som sammanhänger med det sist nämnda är att patienten ofta kan haådömts utvisning. Verkställigheten av detta beslut kan svårligen förenas medatt vården fullföljs här på samma sätt som i fråga om svenska patienter genomvistelse utanför sjukhuset (jfr 18 a § LSPV). Det har här också förekommitproblem i praktiken. Detsom nu har sagts avser förhållandena med nuvarande reglering och gäller i likahög grad med den föreslagna lagen om rättspsykiatrisk vård. Detär sålunda som jag ser det såväl med hänsyn till de humanitära aspektema somfrån vård- och verkställighetssynpunkt motiverat att kunna föra över enutländsk medborgare, som här har överlämnats till psykiatrisk tvångsvård sombrottspåföljd, till dennes hemland för sådan vård. Vidde överväganden'som låg till gmnd för internationella verkställighetslagentorde utgångspunkten ha varit att synpunkter av det slag som har berörtsbäst kunde tillgodoses genom att utnyttja möjligheteraa enligt 7 § kungörelsenangående tillämpningen av LSPV, m. m. att i administrativ ordning överföraäven N-fall till utlandet. Ipraktiken är emellertid ett sådant förfarande förenat med åtskilliga problem. Fömtsättningen för att ett hemsändande skall kunna ske är att 490 patientenmottas i sitt hemland och kan antas få en tillfredsställande vård Prop.1990/91:58 där.Det land till vilket patienten skulle sändas kan dock inte lämna några Bilaga 2 garantierangående den vård som patienten kan få utan att han först har undersöktsav läkare där. Någon hemsändning kan därför i allmänhet inte kommatill stånd så länge det finns ett påtagligt vårdbehov. görsig särskilt gällande av psykiatrisk tvångsvård samtnär patienten till följd av sin psykiska störaing kan antas vara fariig förnågon annans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa. sådanasituationer skulle det utan tvekan finnas större fömtsättningar för attkunna sända hem patienten, om det fanns garantier för att han vid hemkomstenblev föremål för tvångsvård. Ävenmed stöd av 18 a § LSPV liksom 17 § i förslaget till lag om rättspsykiatriskvård finns det möjlighet att överföra en patient av det aktuella slaget till enannan stat. Ett fall som är tänkbart avser verkställighet av ett beslut omutvisning som patienten kan ha meddelats i brottmålsdomen. Inte heller viddetta förfarande uppställs enligt den nuvarande eller föreslagna regleringennågot krav på att psykiatrisk tvångsvård skall komma till stånd i den andrastaten, och i praktiken saknas möjligheter att få någon form av garantier närdet gäller eventuell vård. Såsom framgår av den i 18 a § LSPV liksom i 17 § iförslaget till lag om rättspsykiatrisk vård föreskrivna fömtsättningen attpatientens tillstånd skall vara sådant att verkställighet av utvisningsbeslutetkan ske, har utgångspunkten för regleringen också varit att vårdfrågan inte ärlöst (se prop. 1979/80:96 s. 112). Isammanhanget bör också nämnas att den nuvarande svenska regleringen innebärett avsteg från den ömsesidighetsprincip som normalt bmkar upprätthållas i detinternationella umgänget. Såsom har berörts kan övertaverkställighet av domar, som innebär överlämnande till psykiatrisk tvångsvård,och detta har också förekommit i praktiken. Det är självfallet ett svenskt intresseatt ett sådant överförande av verkställigheten kan ske, om en svenskmedborgare döms till tvångsvård i ett annat land. Om inte kan erbjudamotsvarande möjligheter beträffande utländska medborgare, kan det emellertidvara svårt att i bilaterala förhandlingar om överförandeavtal framgångsrikthävda att överförande av verkställigheten bör kunna ske beträffande svenskamedborgare som har dömts i den andra staten. Motdenna bakgmnd finns det som jag ser det behov av att inom ramen för överenskommelsermed andra stater om överförande av verkställighet av frihetsberövande påföljdkunna föra över en utländsk patient av det aktuella slaget för fortsattpsykiatrisk tvångsvård i dennes hemland. Det skäl som har anförts moten sådan ordning att det inte finns några garantier för hur vårdbehovet kantillgodoses i den andra staten -bör inte hindra att det nu öppnas en möjligheti lag till ett sådant överförande. Jag vill här peka på att deöverenskommelser med andra stater som har ingått på områdetinte innebär någon skyldighet för att i det enskilda fallet föra öververkställigheten av en frihetsberövande påföljd till en annan stat. Om dennaprincip får gälla även i framtida överenskommelser, bör därför enligt min uppfattningkravet på garanti- er för hur vårdbehovettillgodoses vid ett överflyttande kunna tillgodoses Prop. 1990/91:58 genom en lämplighetsbedömning i det enskilda fallet. Attmånga andra länder har en ordning som innebär att Överlämnande till psykiatrisktvångsvård ses som en särskild form av tvångsåtgärd mot den som på gmnd av sittpsykiska tillstånd inte anses straffrättsligt ansvarig, utgör inte någothinder när det gäller att inom ramen för överenskommelser av det aktuellaslaget föra över en patient till en annan stat för fortsatt psykiatrisktvångsvård. De möjligheter till påföljdsomvandling eller anpassning av enpåföljd vid fortsatt verkställighet som finns i de överenkommelser med andraländer som har ingått till följd av tillträdet tillöverförandekonventionen eller kan komma att ingå efter modell avdenna bör nämligen somjag ser det kunna ge tillräckligt utrymme för attpsykiatrisk tvångsvård skall kunna fortsätta i patientens hemland i det enskildafallet. Det bör här påpekas att med påföljd enligt nämnda konvention avsesvarje straff eller annan åtgärd som har bestämts av domstol och som innebärfrihetsberövande under en begränsad eller obegränsad tid på gmnd av enbrottslig gärning (art. 1 a). Jagföreslår sålunda att det nuvarande hindret i internationella verkställighetslagenmot att överföra verkställighet av påföljd som innebär överlämnande tillpsykiatrisk tvångsvård undanröjs. Mitt förslag innebär att det i nämnda laganges att undantaget från möjligheten att till en främmande stat överföraverkställighet av frihetsberövande påföljd vid överlämnande till särskild vårdinte omfattar överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Frågan om en eventuellytterligare inskränkning av detta undantag i fråga om andra former av särskildvård tar jag däremot inte upp i detta sammanhang. Vidden hearing som anordnats i lagstiftningsärendet i denna fråga framfördes från några håll uppfattningen att möjligheten att föra över verkställighet av en dom av det aktuella slaget till en annan stat skall få utnyttjas bara under fömtsättning att patienten lämnar sitt medgivande till överförandet. Jag vill här peka på att det enligt överförandekonven tionen (art. 3.1 d) vid överförande av en dömd person till en annan stat för verkställighet av den påföljd som har ådömts honom är ett villkor att samtycke till överförandet har lämnats av honom eller, när någon av de båda berörda staterna med hänsyn till hans ålder eller kroppsliga eller mentala tillstånd anser det vara nödvändigt, hans legala ställföreträdare. För verkställighet enligt denna konvention i en annan stat av här i landet ådömt fängelse krävs det sålunda enligt internationella verkställighets lagen (se 34 a § första stycket andra meningen) att den dömde har sam tyckt till att verkställigheten överförs till den andra staten. Något sådant samtycke krävs inte för överförande enligt brottmålsdomskonventionen, och i internationella verkställighetslagen uppställs sålunda inte något vill kor i detta hänseende i andra fall än enligt överförandekonventionen. Enligt 26 § andra stycket nämnda lag krävs det emellertid i andra fall än med stöd av överförandekonventionen att statens invandrarverk skall höras, om utlänningen inte samtycker till åtgärden, och om invandrarver ket avstyrker att framställning om överflyttning görs skall ärendet under ställas regeringen för avgörande. Enligt min mening är deten självklarhet att patientens egen inställning i Prop. 1990/91:58 frågan omöverförande till en annan stat beaktas så långt det är möjligt. En Bilaga 2annan sak är att det beträffande de personer som det här är fråga om i vissafaU kan vara en vansklig uppgift att fastställa deras egentliga inställning.Jag vill emellertid peka på att det enligt det nuvarande förfarandet attöverföra patienten till andra stater enligt regleraa i 7 § kungörelsen ang.tillämpningen av LSPV, m. m. inte krävs något medgivande av patienten, om denneinte kan anses ha fast anknytning till på gmnd av att han varit bosatthär eller har anhöriga här. Somjag ser det bör frågan om vilka hänsyn som skall tas till patientensinställning beaktas inom ramen för den lämplighetsprövning i överflyttningsfrågansom skall ske i varje enskilt fall enligt det nu aktuella förfarandet. Det bördärför enligt min mening inte uppställas något uttryckligt villkor i dettahänseende i internationella verkställighetslagen, utöver vad som redan gällervid överförande enligt överförandekonventionen. Mittförslag påverkar inte frågan om bundenhet av brottmålsdomskonventioneneller överförandekonventionen, eftersom någon reservation e. d. i det aktuellahänseendet inte avgetts av vid tillträdet till dessa konventioner. Tillvissa andra frågor i sammanhanget återkommer jag i specialmotiveringen. 3 Det medicinska utredningsförfarandet vid straffrättsligaåtgärder mot psykiskt störda lagöverträdare 3.1 Nuvarande ordning i huvuddrag