prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — I det enskilda fallet får således en behandlingsåtgärd inte vara mer ingripande än som är försvarbart med hänsyn till det i lagen angivna ändamålet med tvångsvår den, nämligen att tillgodose patientens oundgängliga behov av sådan vård som ges efter intagning på en sjukvårdsinrättning och göra det möjligt för patienten att medverka till vidare behandling på frivillig gmnd. För varje behandlingsåtgärd gäller naturligtvis dessutom kravet på att åtgärden skall vara förenlig med vetenskap och beprövad erfarenhet. Den föreslagna bestämmelsen har berörts i den allmänna motiveringen, bl.a. i anslutning till överväganden rörande depåbehandling med läkemedel under tvångs vård (avsnitt 3.5.2). 17 1990/91. Ensärskild fråga är i vad mån en patient som är intagen på en vårdin- Prop.1990/91:58 rättning för psykiatrisk tvångsvård också kan ges somatiskbehandling. Bilaga 1 Motsätter sig patienten en sådan behandling kansjälvfallet svåra gränsdragningsproblem uppstå. Enligtsocialberedningen skulle de av beredningen föreslagna föreskrifterna ommedicinsk behandling av patienten gälla inte bara psykiatrisk behandling utanäven behandling vid kroppssjukdomar. Innebörden härav skulle vara att somatiskbehandling mot patientens vilja skulle få ges vid allvarlig fara för patientensliv eller hälsa. EnligtHSL fömtsätter vården i princip samtycke av patienten, och något stöd förpåtvingade kroppsliga ingrepp finns alltså inte där. En patient som ges vård ifrivillig form enligt HSL kan därför motsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtasoch när som helst avbryta en påbörjad behandling. Om en patient är medvetslöseller omtöcknad eller av annan orsak är ur stånd att ge ett rättsligt giltigttillstånd till en behandling, som bedöms vara nödvändig med hänsyn till hanshälsotillstånd, anses denna emellertid kunna genomföras ändå (prop. 1981/82:97s. Det sistnämnda torde förutsätta att det inte är känt att patientenskulle ha motsatt sig behandlingen. Av intresse i detta sammanhang är ocksåbrottsbalkens bestämmelser om nöd (24 kap. 4 och 5 §§). Enligt dessa skall densom för att avvärja fara för liv eller hälsa eller rädda värdefull egendomeller av annan sådan orsak handlar i nöd vara fri från ansvar, om gärningen,med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas någon annan ochomständigheterna i övrigt måste anses försvarlig. I vad mån en handling skallanses försvarlig och därmed faller under nödregler berorföljaktligen på en avvägning mellan å ena sidan de intressen som kränks genomhandlingen och å andra sidan de intressen för vars tillgodoseende handlingenbehövs. Vårdåtgärdersom företas trots att patienten motsatt sig dem innebär ett allvarligt ingreppi den personliga integriteten. Detta gäller självfallet även om en patient somär intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk tvångsvård skulle gessomatisk behandling mot sin vilja. Samhället har emellertid åtagit sig ettsärskilt ansvar för de personer som omhändertagits med tvång på envårdinrättning. Det bör därför inte råda någon tvekan om att livräddandeåtgärder får vidtas mot patientens vilja. Om somatisk behandling även i övrigtkan ges i fall av fara för hälsan, torde få bedömas från fall till fall. Enallvarlig psykisk störning kan t.ex. vara direkt orsakad av en svår somatisksjukdom och en somatisk behandlingsåtgärd kan då tänkas vara ofrånkomlig. Avbetydelse för ställningstagandet i särskilda fall bör vara bl. a. patientenspsykiska tillstånd, den somatiska sjukdomens art och den typ av åtgärd detgäller. Nödrätten torde inte kunna utnyttjas annat än om hälsofaran är verkligtallvarlig och överhängande. Jag vill erinra om att en ingående diskussion harförts i prop. 1983/84:148 beträffande frågan om möjligheterna att tillföranågon som är tvångsintagen på institution näring eller vätska mot hans vilja.Därvid har också berörts etiska problem gällande vårdpersonalens skyldigheter. Medhänvisning till vad som har anförts anser jag att man inte uppnår någon väsentlig precisering genom en lagregel av den typ som socialbered- 258 ningen tänkt sig attutnyttja för att bestämma under vilka fömtsättningar Prop. 1990/91: 58 enpatient som är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk tvångs- Bilaga1 vård får ges somatisk behandling mot sin vilja. Enligt min mening finns intei förevarande ärende något tillfredsställande underlag för att föreslå någonsärskild reglering i frågan. Problemet får som i förekommande falllösas med utgångspunkt i sådana allmänna principer som har nämnts i detföregående. Inte heller anser jag det lämpligt att i en psykiatrisktvångsvårdslagstiftning ge regler om vårdpersonalens ansvar i olika tänkbarasituationer. 18 §En patient får hindras att lämna vårdinrättningens område eller den del av inrättningen där han skall vistas. Omdet behövs från behandlingssynpunkt, får chefsöverläkaren besluta ominskränkningar beträffande besök hos patienten. Föreskriften\ första stycket har viss motsvarighet i 13 § LSPV. Patienten kan hindras attlämna vårdinrättningens område eller en del av inrättningen genom inlåsningeller på annat sätt, t. ex. med hjälp av vårdpersonal. Som har framgått av denallmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) är inte avsikten att låsningsmöjlighetenskall utnyttjas kontinuerligt utan endast i den utsträckning som det ärnödvändigt för att hindra patienten från att avvika. Möjlighetenatt låsa om en patient tar sikte på den vårdavdelning eller motsvarande där hanvårdas eller själva vårdinrättningens område. Patientens rörelsefrihet fårdäremot enligt denna bestämmelse inte begränsas genom inlåsning i enbart detrum där patienten vistas. I 20 § anges fömtsättningarna för inlåsning på mmmeteller annat avskiljande av en patient från övriga patienter. Det föreliggersjälvfallet inget hinder mot att patienten ges möjlighet att låsa om sigsjälv, t. ex. . I så fall kan det vara fråga om lås som vårdpersonalenvid behov kan öppna utifrån. Föreskrifteni andra stycket, där en smärre språklig förändring gjorts i förhållande tilllagrådsremissens förslag, innebär att beslut kan fattas om att en patient intefår ta emot besök. Ett sådant beslut bör avse en viss bestämd besökande ellervissa besökande och bör i regel kunna avse en angiven tid. 1 vissa situationerkan det bli aktuellt att besluta om andra typer av inskränkningar beträffandebesök hos en patient, t.ex. att en besökande inte skall lämnas ensam medpatienten. Avsiktenär att föreskriften i andra stycket skall komma till användning iundantagssituationer. Det har därför föreslagits att en begränsning beträffandebesök skall få ske endast om det behövs från behandlingssynpunkt. Beslut kanfattas även om patienten motsätter sig det. Chefsöverläkaren avses kunnadelegera denna uppgift till en annan läkare. Jag avser att senare återkommatill regeringen med förslag till verkställighetsföreskrifter som innebär attdenna typ av beslut och skälen härför skall dokumenteras i patientens journal. 19 § Om det finns en omedelbar fara för att en patient allvarligt skadar sig själv eller någonannan, får patienten kortvarigt spännas fast med bälte 259 Vårdpersonal skall vara närvarande under den Prop.1990/91:58 tid patienten hålls fastspänd. Omdet finns synneriiga skäl, får beslutas att patienten skall hållas fastspändlängre än som anges i första stycket. Chefsöverläkarenbeslutar om fastspänning. skall utan dröjsmål underrättas ombeslut enligt andra stycket. 1paragrafen, som ändrats redaktionellt i förhållande till lagrådsremissensförslag, regleras fömtsättningarna för fastspänning med bälte eller annanliknande mekanisk anordning. Som har nämnts i den allmänna motiveringen(avsnitt 3.5.2) finns det flera olika typer av bältesliknandefixerings-anordningar. Fastspänningfår enligtförsta stycket tillgripas endast vid omedelbar fara för att enpatient allvarligt skadar sig själv eller någon annan. Bestämmelsen tar siktefrämst på hastigt uppkomna faresituationer som inte kan bemästras på någotannat sätt än genom att patienten spanns fast med bälte. Det skall vara frågaom risk för en allvarlig fysisk skada. Fastspänning får självfallet aldrigtillgripas i bestraffningssyfte. Attspänna fast en patient med bälte skall i princip alltid vara en kortvarigåtgärd, som bör ersättas med andra insatser. Otillräckligapersonalresurser får t.ex. inte medföra att patienten hålls fastspänd en längretid än som är absolut nödvändigt med hänsyn till faresituationen. börinte användas än någon eller högst . Det är viktigt attpatienten inte lämnas ensam medan han är fastspänd. En föreskrift har därförtagits in om att vårdpersonal skall vara närvarande patientenhålls fastspänd. Bestämmelseni andra stycket innebär att en patient i vissa extrema undantagssituationer fårspännas fast med bälte . Fömtsättningaraa för fastspänning iförsta stycket skall givetvis vara uppfyllda för att få spänna fast en patientannat än kortvarigt. Dessutom tillkommer krav på synnerliga skäl. Bestämmelsenär avsedd att tillämpas endast i fall där risken för allvarlig skada äröverhängande någon tid. Enligt tredje stycketär det chefsöverläkaren som beslutar om att en patient skall spännas fast medbälte. Han avses kunna delegera uppgiften att besluta enligt första styckettill en annan läkare med stöd av 39 §. Ett beslut om bältesläggning kannämligen ofta behöva fattas i brådskande situationer. Som har framhållits i denallmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) bör emellertid vidtagna åtgärder alltidrapporteras till chefsöverläkaren. Givet är att en läkares beslut omfastspänning får verkställas av annan vårdpersonal. Det har ansetts lämpligtatt utan dröjsmål underrättas om beslut enligt andra stycket.Om en patient hålls fastspänd , bör styrelsen fortlöpande hållasunderrättad om detta. 1 sammanhanget bör nämnas bestämmelsen i 49 § om attchefsöverläkaren skall åläggas att fortlöpande lämna uppgifterom åtgärder som vidtagits enligt denna lag, bl. a. fastspänning med bälte. 20 § En patient får hållasavskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på gmnd av attpatienten genom aggressivt eller störande beteende allvarligt försvårar vårdenav de andra patienterna. Tiden för avskiljande får genom ett Prop.1990/91:58 nytt beslut förlängas med högst . Omdet finns synnerliga skäl, får ett beslut om avskiljande enligt första stycketavse en bestämd tid som överstiger . Chefsöverläkarenbeslutar om avskiljande. Om en patient hålls avskild iföljd, skall utan dröjsmål underrättas om detta. En patientskall han hålls avskild stå under fortlöpande uppsikt avvårdpersonal. första stycket första meningen anges att en patient får hållas avskild frånandra patienter endast om det är nödvändigt på gmnd av att patienten genom aggressivteller störande beteende allvarligt försvårar vården av de andra patienterna. Enpatient kan hållas avskild från andra patienter på ett mm, antingen på det egnammmet eller i ett särskilt isoleringsrum. Avsikten är att avskiljande skallkomma till användning endast i rena undantagssituationer och då främst iskyddssyfte. Det är således inte tillåtet med mtinmässig isolering, t. ex.under natten. Avskiljande får naturligtvis heller aldrig tillgripas ibestraflfningssyfte. Som har framhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt3.5.2) bör man alltid noga pröva möjligheteraa att med personalinsatser uppnådet syfte som en isoleringsåtgärd avser. Eftersomavskiljande av en patient från andra patienter är en starktintegritetskränkande åtgärd, bör den avslutas så snart det är möjligt. Det bördärför fortlöpande prövas om ett beslut om avskiljande kan hävas. Den längstatiden för en sådan åtgärd har enligt jörsta stycket andra meningen bestämtstill . Anses det nödvändigt att åtgärden består dämtöver krävs ettnytt beslut. En föreskrift om detta har tagits in i jörsta stycket tredjemeningen. Ett beslut om förlängning får fattas . Ettbeslut om avskiljande får enligt andra stycket avse en bestämd tid somöverstiger . Hänvisningen till första stycket innebär attfömtsättningaraa för avskiljande enligt detta stycke skall vara uppfyllda föratt få besluta om avskiljande enligt andra stycket. Dessutom tillkommer kravpå synnerliga skäl. Bestämmelsen tar sikte på vissa extrema fall då patientenssituation är så svår att ett avskiljande måste ske för än någradagar. Detta torde behövas endast i särpräglade undantagsfall. Ettbeslut om avskiljande fattas enligt tredje stycket första meningen avchefsöverläkaren. Av 39 § följer att han kan delegera denna uppgift till enannan läkare. Dethar ansetts lämpligt att utan dröjsmål underrättas om enpatient hålls avskild . En föreskrift omunderrättelseskyldighet har därför tagits in i tredje stycket andra meningen.Om en patient hålls avskild , är det lämpligt att styrelsenfortlöpande hålls underrättad om detta. Patientenskall enligt tredje stycket tredje meningen han hålls avskild ståunder fortlöpande uppsikt av vårdpersonal. Av skäl som har nämnts i denallmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) har det inte ansetts lämpligt attföreskriva att vårdpersonal skall vara närvarande när patienten hålls avskild. 21 § En parient får inteinneha Prop. 1990/91: 58 1.narkotika, alkoholhaltigadrycker eller andra bemsningsmedel. 2.injektionsspmtor eller kanyler,som kan användas för inspmtning i människokroppen, 3.andra föremål som är särskiltägnade att användas för missbmk av eller annan befattning med narkotika, eller 4.annan egendom som kan skadahonom själv eller någon annan eller vara till men för vården eller ordningen påvårdinrättningen. Påträffassådan egendom som avses i första stycket, får den omhändertas. Bestämmelseni första stycket, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.5.2), innebär ett uttryckligt förbud för en patient som är intagen på ensjukvårdsinrättning för psykiatrisk tvångsvård att inneha narkotika,alkoholhaltiga drycker eller andra bemsningsmedel. Till andra bemsningsmedelhör bl. a. thinner och andra flyktiga lösningsmedel. Den intagne får inteheller inneha injektionsspmtor eller kanyler eller andra föremål som ärsärskilt ägnade att användas vid missbmk eller annan befattning med narkotika.Det senare kan vara t. ex. haschpipor, kokain-skedar, förvaringspåsar ochvågar. Förbudet omfattar också annan egendom som kan skada honom själv ellernågon annan eller vara till men för vården eller ordningen på inrättningen.Annan egendom som kan vara till skada för patienten eller till men för vårdenkan utgöras av t. ex. gamla läkemedel. Vapen och tillhyggen kan innebära riskerför såväl patienten som andra patienter och vårdpersonal. Iandra stycket anges att sådan egendom som inte får innehas får tas om hand närden påträffas. Frågor om hur man skall förfara med omhändertagen egendomregleras i 24 §. 22 §Chefsöverläkaren får besluta att försändelser till en patient får undersökas för kontroll av att de inte innehåller sådan egendom som avses i 21 §. Granskningen av en försändelse får inte avse det skriftliga innehål let i brev eller annan skriftlig handling. Omen ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 21 §,får egendomen omhändertas. Förstastycket innebär att en försändelse till en patient får granskas för kontroll avatt den inte innehåller skadlig egendom, t. ex. narkotika. Det är såledestillåtet att öppna alla brev och paket som kommer till en patient. Tillskillnad från vad som gäller enligt LSPV är det däremot enligt lagförslagetinte tillåtet att granska det skriftliga innehållet i brev eller annanskriftlig handling. Det är inte heller tillåtet att granska försändelser frånen patient. Skälen härför har redovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.5.2). Chefsöverläkarenavses kunna delegera kontrolluppgiften till en annan läkare enligt 39 §. Ettbeslut att kontrollera en försändelse skall inte kunna överklagas. .Enligt andra stycket får sådan skadlig egendom som avses i 21 § omhän dertas. Närdet gäller frågorom rätten att telefonera hänvisas till den allmänna Prop.1990/91: 58 motiveringen (avsnitt 3.5.2). 23§ Om det är påkallat får en patient kroppsvisiteras eller ytligtkropps-besiktigas, när han kommer till sjukvårdsinrättningen, för kontroll av atthan inte bär på sig egendom som avses i 21 §. Detsamma gäller om det undervistelsen på vårdinrättningen uppkommer misstanke att sådan egendom skallpåträffas hos patienten. Kroppsvisitationoch ytlig kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet medåtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Ommöjligt skall ett vittne närvara. Chefsöverläkarenbeslutar om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Omdet är påkallat får en patient enligt första stycket första meningenkroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas när patienten kommer tillvårdinrättningen. Avsikten är inte att sådana åtgärder skall vidtas rutinmässigt,utan i det särskilda fallet måste alltid en bedömning göras av om åtgärden ärbefogad. Det måste således finnas någon konkret anledning för att få tillgripakroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Detta har belysts i ett JO-ärende (dnr3409-1985) som rör ett närliggande problem. Motsvarande bestämmelse finns i 17§ LVU och i 32 § LVM. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning utförs förnärvarande på patienter som ges psykiatrisk tvångsvård med stöd av 13 § LSPV. Syftetmed bestämmelsen, som har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.5.2), är att förhindra att illegal narkotika och annan skadlig egendomförekommer på en vårdinrättning. Med kroppsvisitation avses undersökning avpatientens kläder, väska eller något annat som han för med sig, däremot inte avhans kropp. Varje undersökning av kroppen antingen den är endast okulär ellermera ingående är att betrakta som kroppsbesiktning. Med ytlig kroppsbesiktningavses en yttre granskning av kroppen. Undersökningen kan gå till så attpatienten ombeds att ta av sig kläderna och stå upp, varefter den som utförbesiktningen granskar de delar av kroppen som är synliga samt fotsulorna. Ävenhuvudhåret och armhålorna får granskas. I övrigt är det inte tillåtet att beden som skall undersökas att inta särskilda ställningar för att de för ögatannars dolda delarna av kroppen skall kunna iakttas liksom inte heller attundersöka munhåla eller annan hålighet eller beröra vederbörandes nakna kroppför att undersöka delar av denna. Om så sker blir det fråga om fullständigkroppsbesiktning (jfr prop. 1981/82:2 s. 24 f). Ommisstanke uppkommer att skadlig egendom skall påträffas hos patienten, fårdenne enligt yora stycket andra meningen kroppsvisiteras eller ytligtkroppsbesiktigas även under vistelsen på vårdinrättningen. Det kan t. ex. bliaktuellt om patienten tagit emot besök eller om missbruk förekommit påinrättningen. Detsamma gäller om patienten tillfälligt vistats utanförvårdinrättningen. Kroppsvisitationoch ytlig kroppsbesiktning får enligt andra stycket inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. Det bör således alltid prövas om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning kan 263 begränsastill vissa moment. Det understryks att åtgärden skall genomföras Prop.1990/91:58 hänsynsfullt. Detta innebär bl. a. att åtgärder som rör en kvinnabör vidtas Bilaga 1 av kvinnlig personal eller av läkare ellersjuksköterska. Om möjligt skall ett vittne närvara. Enligttredje stycket är det chefsöverläkaren som beslutar om kroppsvisitation ochytlig kroppsbesiktning. Denne avses kunna delegera denna uppgift till en annanläkare. Ett beslut om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning avses inte kunnaöverklagas. Fråganom bestämmelser behövs om ytterligare kontrollåtgärder, såsom fullständigkroppsbesiktning, har på regeringens uppdrag utretts genom socialstyrelsensförsorg (jfr prop. 1987/88:147 s. 107). Resultatet har redovisats i en rapporti . Ärendet bereds i . 24§ Har narkotika, alkoholhahiga drycker eller andra bemsningsmedelomhändertagits enligt 21 eller 22 § eller har sådan egendom påträffats därpatienter intagits för tvångsvård utan att det finns någon känd ägare tillegendomen, skall chefsöverläkaren låta förstöra eller sälja egendomen enligtbestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205)om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. Detsamma gäller i fråga ominjektionsspmtor eller kanyler, som kan användas för inspmtning imänniskokroppen, och i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade attanvändas för missbmk av eller annan befattning med narkotika. Belopp som harerhållits vid försäljning tillfaller staten. Avparagrafens yo>5a stycke framgår att all sådan egendom, som omhändertagitsenligt 21 eller 22 § eller som påträffats utan någon känd ägare, och som kananvändas vid missbruk, skall förstöras eller försäljas. finns i 63 § Kval och 4 § lagen (1985:12) om kontroll avbemsningsmedel på sjukhus. Av bestämmelsen i 21 § första stycket förevarandelag följer att inte alla föremål som får omhändertas skall förstöras ellerförsäljas med stöd av förevarande regel. Undantaget gäller föremål som inte ärsärskilt ägnade att användas vid missbmk men som på annat sätt kan vara tillmen för vården eller ordningen på vårdinrättningen. Sådana föremål måste alltsåi princip lämnas tillbaka till patienten när tvångsvården har upphört. Detankommer på chefsöverläkaren att låta förstöra eller försälja den aktuellaegendomen. Bestämmelsen hänvisar till lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga drycker m. m. Det innebär att omhändertagen egendom skallförstöras, om dess värde är ringa eller om det annars måste anses försvarligtatt förstöra den; i andra fall skall egendomen försäljas. Med hänsyn tillkaraktären på denna egendom torde det dock i praktiken sällan bli aktuellt medförsäljning. Ett beslut om förstörande eller försäljning av egendom skall kunnaöverklagas (se 33 §). Närdet gäller möjligheterna för personalen vid vårdinrättningen att ta kontakt med polisen när narkotika har omhändertagits kan hänvisas till vad som uttalades i förarbetena till lagen om kontroll av bemsningsmedel på sjukhus (prop. 1984/85:46 s. 30). Bestämmelseni andra stycket har sin förebild i 3 § lagen om förverkande Prop.1990/91:58 av alkoholhaltiga drycker m. m. 25§ Chefsöverläkaren får ge patienten tillstånd att under en viss del avvårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Tillståndet får ges föråterstoden av vårdtiden, om det finns skäl att anta att åtgärden är angelägenför att förbereda att tvångsvården upphör. Etttillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område får förenas med särskildavillkor. Innehålleti paragrafen, som reglerar frågor om tillstånd att vistas utanförsjukvårdsinrättningens område (permission), har behandlats i avsnitt 3.5.4. Enpatient som getts permission skall alltjämt anses som intagen påvårdinrättningen för psykiatrisk tvångsvård. Detta innebär bl. a. att chefsöverläkarenär skyldig att se till att en sådan kontakt hålls med patienten från vårdinrättningenssida att vederbörande läkare kan bilda sig en uppfattning om patientenspsykiska tillstånd och de åtgärder som eventuellt bör vidtas. första stycket första meningen anges att patienten får ges tillstånd att underen viss del av vårdtiden vistas utanför sjukvårdsinrättningens område. Ettsådant tillstånd kan avse t. ex. en del av eller ett visst antal dygni sträck. Det kan också avse återkommande permissioner, t. ex. under vissahelger. Tillstånd som nämnts är avsedda för de fall det fömtsätts attpatienten inom viss skall återvända till vårdinrättningen. Tillståndatt vistas utanför sjukvårdsinrättningens område kan ges för att förberedatvångsvårdens upphörande, men även andra skäl kan motivera ett sådanttillstånd, t.ex. läkamndersökning på en annan vårdinrättning. Tvångsvårdskall i enlighet med vad som anges i 2 § inriktas på att tillgodose ettoundgängligt behov av sådan psykiatrisk vård som ges efter intagning på ensjukvårdsinrättning och därvid göra det möjligt för patienten att frivilligtmedverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att återvinna denpsykiska hälsan.