prop · GE0314 · 1990-12-31 00:00:00 — Det är dels hälso- och sjukvård vid de boendeformer och bostäder som avses 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket social tjänstlagen samt vid de kommunala dagverksamhetema, dels den hem sjukvård som en kommun efter överenskommelse med har övertagit ansvaret för. I den mån enskilda behöver sådan vård eller be handling som skall ges av läkare är det dock alltjämt som har ansvar härför. Denbefogenhet som en kommun enligt 18 § andra stycket skall ha att meddelahemsjukvård innebär däremot ingen inskränkning i skyldighet. Dennämnda befogenheten är bl. a. avsedd att kunna användas i de fall det ställersig naturligare att kommunen genom sin personal vid de särskilda boendeformemaoch bostäderna med särskild service bereder en person hemsjukvård, t.ex. isamband med att han tillfälligt vistas i en vanlig bostad. Detfår fömtsättas att kommunen och har ett sådant samar- 150 bete att onödigtdubbelarbete i enskildas hem undviks. Skyldigheten att Prop. 1990/91:14erbjuda hemsjukvård faller dock på i den mån inte kommunen efteröverenskommelse som sägs i 18 § tredje stycket övertagit denna skyldighet. nya 20 § anges att kommunema är skyldiga att planera den hälso- ochsjukvård som de skall ha ansvar för. Bakgmnden härtill har jag redovisat iavsnitt 5.2. Enligt7 § skall landstingen planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt ibefolkningens behov av hälso- och sjukvård. Detta totalansvar för planeringenav hälso- och sjukvården kommer att inskränkas genom det ansvar kommunema får. Landstingensplanering skall utgå från människomas samlade behov av hälso- och sjukvård ochstatsmaktemas övergripande prioriteringar. Planeringen skall även avse sådanhälso- och sjukvård som bedrivs av andra vårdgivare. I planeringen av hälso-och sjukvården skall landstingen enligt 8 § samverka medandra samhällsorgan, organisationer och enskilda. Detkommunala ansvaret för planering av den hälso- och sjukvård som de skallbedriva kan emellertid, som framgår av vad jag anfört i avsnitt 5.2 inte sessom underordnat planering. Kommunema skall ha samma ansvar somlandstingen vad gäller den hälso- och sjukvård som de skall ha ansvar för. Denkommunala planeringen skall således också omfatta den hälso- och sjukvård somerbjuds av andra vårdgivare. Detkommer således att finnas olika huvudmän med ansvar för var sin delav hälso- och sjukvården; kommunema vad gäller hälso- och sjukvård utomläkarinsatser vid de särskilda boendeformerna för service och omvårdnad, vidbostädema för särskild service och vid de kommunala dagverksamhetema och ivissa fall för hemsjukvården samt vad gäller all övrig hälso- ochsjukvård. Detta markeras i 7 och 20 §§ på så sätt att såväl kommunen somlandstinget får ansvar för planeringen av sin hälso- och sjukvård. Ensådan fördelning av ansvar ställer krav på huvudmännen vad gäller samordningenav kommunens resp. hälso- och sjukvård. Av 8 § hälso- ochsjukvårdslagen framgår att landstingen i planeringen och utvecklingen av hälso-och sjukvården skall samverka med bl.a. samhällsorgan. Med hänsyn till det kommunalahälso- och sjukvårdsansvaret är samverkan med kommunema av särskild vikt förlandstingens planering. Att kommunema i planeringen och utvecklingen av sinhälso- och sjukvård skall samverka med framgår av den föreslagna21 §. Det ankommer på såväl som kommunema i landstingsområdet attta initiativ till samverkan i planeringen. Vadsom gäller för landstingens planering av sin hälso- och sjukvård skall alltsågälla även för kommunema. Jag får därvidlag hänvisa till vad som anförts ipropositionen 1981/82:97 (s.61 och 122) angående landstingens planering avhälso- och sjukvården. Ävenom kommunema och landstingen således skall planera sina delar 151 av hälso- och sjukvården isamverkan med varandra skall deras planering Prop. 1990/91:14 inte avse denhälso- och sjukvård som erbjuds av den andra sjukvårdshuvudmannen. Däremotskall kommunernas planering, liksom landstingens planering, avse sådan vård somerbjuds av andra vårdgivare. Härmed avses i första hand sådan vård som erbjudsav olika privata vårdgivare. 7 och 20 §§ har utformats i enlighet härmed. Enligt2 a § lagen (1979:408) om vissa lokala organ i kommunerna får i en kommun, sominte ingår i en landstingskommun, ett lokalt organ sköta också sådanförvaltning och verkställighet som skall fullgöras av hälso- ochsjukvårdsnämnden, tandvårdsnämnden eller omsorgsnämnden. Bestämmelsen sominfördes (SFS 1988:135) innebär att de landstingsfria kommunernaGotland, och numera har lagtekniska fömtsättningar att i lokalaorgan samordna bl. a. sin hälso- och sjukvård och sin socialtjänst enligtriktlinjerna i den nu aktuella reformen eller på annat sätt som de finnerlämpligt. Beträffandebakgmnden till ändringen i lokalorganslagen får jag hänvisa till vad somanförts i förarbetena i prop. 1986/87:91 s. 40 och 64 samt KU 1987/88:23 S.12. Detnya stycket i 11 § innehåller en erinran om den möjlighet de landstingsfriakommunerna numera har att ordna bl.a. sin hälso- och sjukvård samt sinsocialtjänst i friare former med stöd av lokalorganslagen. I den mån dessakommuner använder sig av den bestämmelsen för att samordna sin socialtjänst ochsin hälso- och sjukvård kommer de inte att omfattas av den nu aktuella reformenvad gäller hälso- och sjukvård. Paragrafema17 26 är nya och innehåller bestämmelsema om den kommunala hälso- ochsjukvården. De landstingsfria kommunema skall omfattas av bestämmelsema i denmån det är särskilt föreskrivet. Iparagrafen anges omfattningen av kommunemas skyldighet och befogenhet attmeddela hälso- och sjukvård. Regleringen har utförligt kommenterats i denallmänna motiveringen (avsnitt 5.1). Bestämmelseni första stycket har utformats i överensstämmelse med motsvarande bestämmelseför landstingens del i 3 §. Iandra stycket ges kommunema befogenhet att jämte bedrivahemsjukvård. Samverkan mellan huvudmännen är nödvändig så att resursema kansamordnas. Närdet gäller hemsjukvården kan, som framgår av den allmänna moti veringen, och kommun i landstingsområdet komma överens om att till kommunen överiåta uppgiften att meddela sådan vård. En sådan överlåtelse skall godkännas av regeringen för att bli giltig. ensprövning är en laglighetsprövning, t.ex. att det är fråga om en överiå- Prop. 1990/91:14 telse av huvudmannaskapet för hemsjukvården eller att inteannan del av primärvården än hemsjukvården överlåtits. Någon materiell prövningskall inte ske av avtalets innehåll eller lämplighet. Denekonomiska reglering mellan kommuner och landsting som avses ske på centralnivå fömtsätter att det sker en överföring av samma typ av uppgifter tillsamtliga kommuner. Enligt 18 § tredje stycket skall emellertid en kommun ochett landsting kunna komma överens om att ansvaret för hemsjukvården skall förasöver till kommunen utan att samtliga kommuner i övertar sammaansvar. I sådant fall måste den ekonomiska regleringen ske i annan ordning. Föratt möjliggöra ett sådant överförande av ansvar som sagts behövs därför enbestämmelse som ger befogenhet att lämna ekonomiskt bidrag tillkommunen. Utan en sådan i lag fastställd befogenhet saknas kompetens förlandstinget att ge bidrag till kommunen. Den nödvändiga befogenhetsbestämmelsenhar tagits in i 19 §. Bestämmelsenhar kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2) och tillsammans medspecialmotiveringen till 7 §. Detär av vikt att kommunerna i sin planering samverkar med . Detta harberörts i specialmotiveringen till 7 och 20 §§. Del är emellertid viktigt attkommunerna även samverkar med privata vårdgivare. Det gäller också i denplanering som skall ske med stöd av 20 a § socialtjänstlagen. Denna planeringskall givetvis samordnas med kommunens hälso-och sjukvårdsplanering. Samverkanäven med andra samhällsorgan än den andre sjukvårdshuvudmannen samt medorganisationer och enskilda är för kommunerna liksom för landstingen ennödvändig fömtsättning för en ändamålsenlig planering. Vad som i det avseendetgäller för landstingen skall även gälla för kommunerna. Bestämmelsemaom ledningen av den kommunala hälso- och sjukvärden har kommenterats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3). I den mån en landstingsfri kommun inte samordnat sin socialtjänst och sin hälso- och sjukvård enligt lokalorganslagen skall ledningen av den hälso- och sjuk vård som avses i 18 § jämväl i dessa kommuner utövas av socialnämnden. Denföreslagna bestämmelsen om personal inom den kommunala hälso-och sjukvården ärutformad i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse för landstingen.Bestämmelsen avser emellertid enbart hälso-och sjukvårdspersonal. Övrigpersonal vid de särskilda boendeformema för service och omvårdnad, bostädernamed särskild service och kommunala dagverksamheter fullgör uppgifter somfaller inom ramen för kommunernas ansvar enligt socialtjänstlagen. Bestämmelseninnebär inte något absolut krav på att all hälso- och sjukvårdspersonal, sombehövs för uppgiften att ge en god hälso- och sjukvård, skall vara anställd avkommunen. Det finns alltså inte något hinder mot att hälso- ochsjukvårdsinsatser köps utifrån i de fall kommunen anser det nödvändigt. Bestämmelsenom personalen är utformad så att den blir tillämplig även i de fall ettlandsting och en kommun kommer överens om att föra över hemsjukvården tillkommunen. Bestämmelsen avser således all hälso- och sjukvård och inteenbart sådan vård som skall meddelas enligt 18 § första stycket. Ilikhet med vad som sägs i 13 § innehåller bestämmelsen om personal enhänvisning till de särskilda bestämmelser som gäller om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonal. Sådana bestämmelser finns i lagen (1980:11) om tillsyn överhälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen). Enligt1 § första stycket 1. tillsynslagen avses med hälso- och sjukvårdspersonalpersonal vid sjukhus och andra inrättningar för vård av patienter som drivs avdet allmänna eller av enskilda med bidrag från det allmänna eller eftersärskilt tillstånd. Till hälso- och sjukvårdspersonalen räknas enligt sammastycke punkten 2 även den som i annat fall i egenskap av legitimeradyrkesutövare meddelar vård åt patienter eller tillhör personal som biträder ensådan yrkesutövare i vården. Enligt punkten 4 kan även andra yrkesutövare inomhälso- och sjukvården enligt särskild föreskrift av regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, omfattas av tillsynslagensbestämmelser. Desjukhem m. m. som skall överföras till kommunema blir en särskild boendeformför service och omvårdnad inom . Bestämmelsen i 1 § förstastycket 1. tillsynslagen kommer därmed inte att reglera frågan om vilkenpersonal som skall omfattas av reglema om hälso- och sjukvårdspersonal. Begreppethälso- och sjukvårdspersonal vid de sjukhem m. m. som överförs till kommunenkommer därför liksom vid övriga särskilda boendeformer för service ochomvårdnad att bestämmas av 1 § första stycket 2. tillsynslagen. Hälso- ochsjukvårdspersonal blir då dels de legitimerade yrkesutövarna (sjuksköterskoroch sjukgymnaster), dels de övriga befattningshavare som biträder dem i vårdenav patienterna. Dämtöver kommer arbetsterapeuterna att tillhöra hälso- ochsjukvårdspersonalen. har nämligen med stöd av 3 § 1. förordningen(1985:796) med vissa bemyndiganden försocialstyrelsen föreskrivit att tillsynslagen jämvälskall omfatta arbetsterapeuter i sådan yrkesutövning, som avser Prop.1990/91:14 åtgärder för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar, skador,handikapp och andra medicinska besvär. Vadnu sagts gäller även hälso- och sjukvårdspersonalen vid bostädema med särskildservice, kommunala dagverksamheter och hemsjukvård. Bestämmelsenom personal inom den kommunala hälso- och sjukvården behöver inte gälla delandstingsfria kommunema eftersom den nuvarande bestämmelsen i 13 § hälso- ochsjukvårdslagen redan gäller för den hälso-och sjukvård som dessa kommuner skallbedriva. Enligtvad som föreslagits i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.5) skall det inomvarje verksamhetsområde som kommunen bestämmer finnas en sjuksköterska som harett särskilt medicinskt ansvar. En bestämmelse om detta har tagits in i den nya25 §. Enligt6§ första stycket förordningen (1982:771) om behörighet till vissa tjänsterinom den landstingskommunala hälso- och sjukvården och om tillsättning avsådana tjänster är den behörig till tjänst som bammors-ka, sjukgymnast ellersjuksköterska som har legitimation för sådant yrke. Detsamma gäller i fråga omvikarie på sådan tjänst om inte medgett undantag. Avsikten äratt föreslå regeringen att den nämnda förordningen skall göras tillämplig ävenpå den kommunala hälso- och sjukvården. I den nya 26 § föreslås att regeringenfår ett sådant bemyndigande. Utöverlegitimationen behöver den sjuksköterska, som skall ha ett särskilt medicinsktansvar, också besitta viss yrkeserfarenhet. Regeringen har i den nämndaförordningen i 6 § andra stycket föreskrivit att skall meddelaallmänna råd om kompetenskrav för bl.a. sjuksköterskor. Omkommunen indelar hälso- och sjukvårdsverksamheten så att ett visst område inteomfattar någonting annat än rehabiliteringsinsatser bör det särskildamedicinska ansvaret kunna läggas på sjukgymnast eller arbetsterapeut. Ävensjukgymnast behöver, utöver legitimationen, besitta viss yrkeserfarenhet.Socialstyrelsen har emellertid i förordningen 1982:771 inte getts behörighetatt meddela allmänna råd om kompetenskrav för sjukgymnaster. Avsikten är attföreslå regeringen att komplettera 6 § andra stycket i förordningen med enbestämmelse härom. Förbehörighet till tjänst som arbetsterapeut finns inga formella krav.Socialstyrelsen har emellertid behörighet att enligt 6 § andra stycket förordningen1982:771 meddela allmänna råd om kompetenskrav för arbetsterapeuter. Jagutgår ifrån att , sedan de nämnda ändringama i för ordningen 1982:771 skett, kommer att meddela de allmänna råd om kompetenskrav för sjuksköterskor, sjukgymnaster och arbetsterapeuter som behövs för att säkerställa att befattningshavare med särskilt medi cinskt ansvar har tillräcklig kompetens för uppgiften. Iregel torde det vara lämpligt att en och samma person inom varje Prop.1990/91:14 verksamhetsområde fullgör alla de uppgifter som skall omfattas avdet särskilda medicinska ansvaret. Det är dock inget som hindrar att kommunenkan utse olika personer för olika delar av detta ansvar. Vid ledighet för denperson som har ett särskilt medicinskt ansvar skall annan särskild person medkompetens för det förordnas att fullgöra den uppgiften. Paragrafenhar sin motsvarighet i nuvarande 17 §. De ändringar och tillägg som gjorts iförhållande till 17 § är en konsekvens av det föreslagna kommunala ansvaret förviss hälso- och sjukvård. Motsvarandebestämmelser om tillsyn och ytterligare föreskrifter finns i 18och 19 §§. Dessa bestämmelser har konsekvensändrats i anledning av förslaget omkommunal hälso- och sjukvård. De har vidare jämte 27 § förts in under den nyambriken "Gemensamma bestämmelser bm landstingskommunal och hälso-och sjukvård". 13.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) omallmän försäkring Dess bakgmnd har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt5.8. I2 kap. 12 § finns bestämmelser om att skall göra avdrag påutgående pensionsförmåner i det fall pensionsberälligad är intagen på sjukhus.Ett sådant avdrag sker vid de sjukhem som den 1 januari 1992skall övergå till kommunema. Dessa sjukhem blir emellertid då en särskildboendeform för service och omvårdnad inom . Någonsärskild avgift för vård vid ett sådant sjukhem skall inte kunna tas ut avkommunema. Däremot skall tills vidare och i avvaktan på en översyn av reglemaför avgiftema inom den kommunala och hälso- och sjukvården gällasamma regler som för avgifter vid de aktuella sjukhemmen. Enbestämmelse med denna innebörd har tagits in i den nya paragrafen. Motsvarandesom gäller för avdrag på pensionsförmåner skall även gälla för reducering av sjukpenning när någon har plats vid ett sådant sjukhem som övergått till kommunen enligt den särskilda lagen härom. En sådan bestämmelse har förts in i den nya 4 a §. 3 § Prop. Ändringeni paragrafen är en konsekvensändring i anledning av den föreslagna nyaterminologin i 20 § andra stycket socialtjänstlagen. 13.5 Förslaget till lag om kommunemas betalningsansvar förviss hälso- och sjukvård Iöverensstämmelse med vad som angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 6)skall en kommun betala ersättning till ett landsting för viss hälso- ochsjukvård (betalningsansvar). Betalningsansvar föreligger i förhållande tilldet landsting där den enskilde vårdas eller det landsting som föranstaltat omvård vid enskild vårdinrättning. Kommunensbetalningsansvar omfattar dem som är kyrkobokförda i kommunen. Dettaöverensstämmer med äldredelegationens förslag. Det är ur administrativsynvinkel den enklaste lösningen att låta kyrkobokföringsorten utgöraanknytningsgrand för betalningsansvarets inträdande. De fall där den aktuellakyrkobokföringen inte speglar personens anknytning torde vara få. Bestämmelsemaom rätt kyrkobokföringsort finns i 11 -28 §§ folkbokföringslagen (1967:198). Iregel skall en person kyrkobokföras på den ort där han är bosatt. Av vikt isammanhanget är emellertid bestämmelsen i 24 §, som stadgar att intagning isjukvårdsinrättning inte ändrar den intagnes kyrkobokföring. 1983 årsfolkbokföringskommitté har i betänkandet (SOU 1990:50) föreslagit att den somär intagen för långtidssjukvård i annan församling än den där han ärfolkbokförd skall få folkbokföras där han vistas om han inte längre har en bostadi den församling där han är folkbokförd. Enkommuns betalningsansvar skall gälla jämväl för vård som anordnas avlandstingsfri kommun. I andra stycket har därför intagits en bestämmelse omatt med landsting skall avses även sådan kommun som sagts. Enkommun skall ha betalningsansvar för somatisk långtidssjukvård som meddelas avett landsting eller en enskild vårdgivare. Med somatisk långtidssjukvård avseshär i första hand sluten vård men även dagsjukvård som är knuten till ettsjukhus. Undantag gäller dock för vård som ingår i en geriatriskklinikfunktion. Somangetts i den allmänna motiveringen skall landsting och kommuner lämna underlag till regeringen om vilka sjukhus, sjukhusavdelningar och sjukhem som fr. o. m. skall anses meddela sådan vård som anges i föregående stycke. Avsikten är att detta underlag skall ligga till grand för en av regeringen utfärdad förordning om vilka inrättningar som skall omfattas av kommunemas betalningsansvar. Vill ett landsting och en kommun efter den införa betalnings ansvar för vård vid andra inrättningar gäller bestämmelsen i 7 §. Iparagrafen regleras när betalningsansvar inträder. aktualiserarbetalningsansvaret genom anmälan hos kommunen. Iförsta hand bör och kommunen komma överens om närbetalningsansvaret skall inträda. Om någon sådan överenskommelse inte träffasskall betalningsansvaret inträda , samt allmänna helgdagaroch vissa andra dagar oräknade, efter det att anmälan har inkommit tillkommunen, dock tidigast fr. o. m. den dag patienten placeras på sådaninrättning som omfattas av betalningsansvar. För undvikande av missförstånd börpåpekas att det i detta sammanhang betyder att patienten också befinner sig påvårdinrättningen. Vilkade allmänna helgdagama är framgår av lagen (1989:253) om allmänna helgdagar.Inte heller , och nyårsafton skall ingå i varseltiden.De dagama är arbetsfria i kommunemas administrativa verksamhet. Omen anmälan inkommer till kommunen inträder således betalningsansvaretnormalt från och med under fömtsättning att patienten då ärinskriven vid den aktuella vårdinrättningen. Mankan utgå ifrån att landsting och kommuner kommer överens om sådana mtiner föranmälan och mottagande av anmälan att det inte skall behöva uppkomma någraproblem om från vilken dag varseltiden skall räknas. Någon viss form föranmälan har inte föreskrivits. Huvudsaken är att förvissar sig omatt anmälan kommer behörig person hos kommunen tillhanda. Iparagrafen anges hur ersättning för vård vid inrättning som drivs av ett landsting skall beräknas. Omkommuner och landsting inte kommer överens om annat skall ersättning utgå medett belopp som motsvarar den genomsnittliga självkostnaden i resp. landstingför den aktuella vårdformen. Ersättningen kommer då att utgå med olika beloppför varje enskilt landsting beroende på den genomsnittliga kostnaden ilandstinget. Beloppet är dock lika för alla kommuner som har betalningsansvargentemot . Ivissa fall kan emellertid och samtliga kommuner i varaöverens om att differentierade ersättningar för vårdformer av olika kvalitet ärbättre än en ersättning som motsvarar den genomsnittliga självkostnaden förlångtidssjukvården i . I sådant fall bör t. ex. en viss ersättningkunna fastställas för vård i enbädds- och tvåbäddsmm och en annan ersättningför flerbäddsmm. Oavsetthur beloppen fastställs skall de omräknas med hänsyn tillskatteunderlagets utveckling i . Enligtförslaget skall regeringen bemyndigas att fastställa de aktuella beloppen. Enbestämmelse härom har tagits in i andra stycket. Enkommun har även betalningsansvar för sådan vård som ett landsting bereder enpatient vid ett enskilt vårdhem. Ersättningför sådan vård skall enligt paragrafen utgå med det belopp som motsvararlandstingets kostnader för vården. Del har således inte någon betydelse förkommunens ersättningsskyldighet om det är eller kommunen sombereder personen vård vid det enskilda vårdhemmet. Nären kommun bereder en person vård vid ett enskilt vårdhem är det kommunen ochhuvudmannen för det enskilda vårdhemmet som i civilrättslig ordning har altkomma överens om vilken ersättning som skall utgå. Någon särskildlagbestämmelse för sådana fall behövs därför inte. Bestämmelsernaom det obligatoriska betalningsansvaret gäller enbart för somatisklångtidssjukvård (exkl. den geriatriska klinikfunktionen). Även i andra fallkan emellertid finnas intresse av att införa betalningsansvar. I första styckethar därför tagits in en regel som ger befogenhet för kommuner och landsting attkomma överens om ett sådant betalningsansvar. Bakgmnden till bestämmelsenframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 6.4). Möjligheten att införabetalningsansvar kan i första hand komma till användning då patienter ärmedicinskt färdigbehandlade. Härmed avses sådana patienter som ligger kvar påen klinik utan att direkt behöva den sjukvård som meddelas vid kliniken.Betalningsansvar kan även avse hemsjukvård som är knuten till sjukhus somomfattas av betalningsansvar för långtidssjukvård samt psykiatrisklångtidssjukvård med omvårdnadsinriktning. Genom begränsningen tilllångtidssjukvård med omvårdnadsinriktning kan betalningsansvar inte införasför vård som meddelas med stöd av lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall eller den lagstiftning som beräknas komma attersätta denna lag. Betalningsansvar kan inte heller avse personer som ärtvångsisolerade med stöd av smittskyddslagen (1988:1472) eller som är föremålför rättspsykiatrisk undersökning. Detta har inte ansetts behöva särskilt angesi lagtexten. Iparagrafen har tagits in en regel om befogenhet för att lämna bidrag till en kommun, om och kommunen kommit överens om att införa betalningsansvar enligt 7 §, Om en sådan överenskommelse kommer till stånd mellan och samtliga kommuner i landstings området kan och kommunerna genom skatteväxling skapa ekonomiska föratsättningar för kommunerna att ta på sig ett betalnings ansvar. Om en överenskommelse inte omfattar samtliga kommuner kan emellertid systemet med frivilligt betalningsansvar knappast genomföras utan att lämnar bidrag till de kommuner som tar på sig ett sådant ansvar, 159 Enligtvad jag föreslagit i det föregående skall en kommun ha betalningsansvar för enperson som vistas vid en långvårdsinrättning. En kommun och ett landsting skalläven kunna komma överens om betalningsansvar i vissa andra fall. Enföratsättning för att betalningsansvar skall kunna inträda är att kommunen fårveta för vem betalningsansvaret gäller. Landstingethar en skyldighet att i de fall en kommun har betalningsansvar för en personbegära ersättning av kommunen.