prop · GE0317 · 1990-12-31 00:00:00 — Dåmarknadskungörelsen inte innehåller någon sanktion för de fall marknader skullehållas utan tillstånd och då det är oklart vilka arrangemang som skall ansesvara marknader, har utredningen undersökt även andra "marknader" och marknadsliknandearrangemang för vilka tillstånd inle hade lämnats enligt marknadskungörelsen.Enligt de uppgifter som utredningen inhämtat från olika kommuner hölls knappt900 marknader , inklusive de för vilka länstyrelsema lämnattillstånd enligt marknadskungörelsen. På drygt 600 av dessa bedrevs framförallt handel. Totalt anordnades marknadsarrangemang i 235 kommuner. De varor somsäljs på marknader är främst kläder, textilier, husgeråd, lädervaror, korg-ochträarbeten, leksaker och bijouterier. Tillfällighandel med livsmedel regleras i princip inte i lagen om tillfällig handel.Enligt livsmedelslagen och livsmedelsförordningen krävs tillstånd av miljö få bedriva handel med livsmedel på platser som inteär livsmedelslokaler. Dessutom fattar nämnden beslut om vilka lokaler som skallanses som livsmedelslokaler. Underår 1985 meddelades i 35 undersökta kommuner ca 1 300 tillstånd till handel medlivsmedel på annan plats än i livsmedelslokal. Av dessa avsåg ca 1 000tillfällig handel i vid bemärkelse. De flesta tillstånden gällde marknadshandel,publikdragande arrangemang och torghandel. Endast en mycket liten del avsågegentlig tillfällig handel. Vidförsäljning från fordon krävs antingen särskilt tillstånd från miljö- och hälsoskyddsnämnden eller att fordonet är kvalificerat som livsmedels- 14 fanns tolah214 fordon registrerade som godkända i de Prop. 1990/91:17 undersökta kommunema.Knappt en tredjedel avsåg butiks- och vambussar, cirka en fjärdedel gälldespecialfordon, t. ex. fryshussar, och resterande tredjedel var avsedda för gatukökeller liknande. Totalt kan sägas all ca 120 fordon av de 214 var avsedda förkonsumenternas gmndläggande livsmedelsbehov. De flesta vambussarna fanns isödra och . Enligten allmän uppfattning har en kraftig nedgång av den tillfälliga handeln frånfordon ägt mm . Enligt utredningens bedömning finns ca500 buliksfordon i . Av dessa är ca 200 glassbilar. Av återstående 300fordon beräknas ca en tiondel finnas i . Olovlig försäljning vidanvändande av vambussar förekommer inte särskilt ofta, enligt de uppgifterutredningen har fåll fram. Enframtida reglering av den tillfälliga handeln bör enligt min uppfattning utgåfrån behovet av atl skydda konsumenternas intressen. Riksdagenantog nya riktlinjer för konsumentpolitiken (prop. 1985/86:121, LU 34, rskr.292). Målet skall vara atl atl stödja hushållen i deras strävan att effektivtutnyttja sina resurser samt atl stärka konsumenternas ställning på marknaden.Sambandet mellan pris-, konkurrens-och konsumentpolitik betonas. Främjandet aven effektiv konkurrens anses vara ett viktigt led i konsumentpolitiken.Priserna kan pressas och varuutbudet bli större. Den tillfälliga handeln har enroll att spela för konkurrensen inom handeln även om dess betydelse inte skallöverdrivas. Detaljhandelnbedrivs i vårt land i en rad olika former. Handeln vid fastaförsäljningsställen kompletteras med bl. a. postorderförsäljning, hemförsäljning,försäljning på torg, marknader och mässor samt annan tillfällig handel. Konkurrenseninom handeln är viktig för att konsumenterna skall kunna erbjudas ett stortutbud av varor och tjänster till bra kvalitet och till så låga priser sommöjligt. Viktigt är också att det genom en sund konkurrens skapasförutsättningar för förnyelse inom handeln. Möjligheter måste finnas tillnyetableringar, nya företags- och handelsformer, nya distributionsformer m. m.Den tillfälliga handeln kan i vissa fall erbjuda konsumenterna en service sominte alltid den fasta handeln kan. Jag tänker då t.ex. på konsumenter iglesbygd där den fasta handeln inte alltid kan vara lönsam, men där tillfallighetshandeli stället kan vara ett bra altemativ för konsumentema. Dentillfälliga handeln har emellertid en speciell karaktär som gör att det är motiverat alt i vissa avseenden ställa speciella krav på den från konsu mentsynpunkt. Det kan i praktiken t. ex. vara svårt för en konsument att hävda sina rättigheter gentemot tillfällighetsförsäljare då försäljama oftast finns kvar på samma plats endast . Det allmänna måste därför sätta upp regler som gör att konsumenten relativt enkelt kan finna 15 denförsäljare som han har handlat av, så atl han t. ex. kan reklamera Prop.1990/91: 17 felaktiga varor. Eltannal speciellt problem med den tillfälliga handeln är att den i vissa fall kanutgöra etl hot mol konsumenternas långsiktiga intresse av tillgången till engod kommersiell service. Detta gäller främst i glesbygd. 1 syfte att garanterakonsumenterna tillgång till en god service framför allt av viktiga basvaror vara nödvändigt att samhället griper in och reglerar den tillfälligahandeln. En sådan reglering får emellertid inte vara mer ingripande än vad somär motiverat av dess skyddsintresse. Utgångspunkten bör, som påpekats,vara att en effektiv, fungerande konkurrens är till konsumenternas bästa.Ingripande från samhällets sida bör alltså reserveras för de fall därkonkurrensen kan vara skadlig för konsumenterna. Dessa ingripanden bör ocksågöras från den nivå där den bästa kunskapen finns om de lokala behoven. Sammanfattningsvisbör alltså en framtida reglering av den tillfälliga handeln utgå frånkonsumentintresset. Det är därvid särskilt viktigt att konsumenterna-gesmöjligheter att hävda sina rättigheter och långsiktigt få sin kommersiellaservice säkrad. Regleringen skall givetvis inte vara mer omfattande ännödvändigt. I stället bör strävan vara att minska antalet regler ochdecentralisera beslutsfattandet. Förordningen(1990; 643) om glesbygdsstöd, som trädde i kraft den Ijuli 1990 och då ersatteden tidigare gällande förordningen (1985:619), har i viss mån samma syfte somen reglering av den tillfälliga handeln. Förordningen utgör etl viktigtinstrument i arbetet att befrämja en god lokal kommersiell service. Enreglering av tillfällighetshandeln i vissa fall kan vara ett bra komplement tillett eventuellt glesbygdsstöd. Glesbygdsstödet och en reglering av visstillfällig försäljning bör alltså inte ses som alternativ utan i stället somkomplement lill varandra. Frånen del håll hävdas alt en reglering av den tillfälliga handeln är motiveradäven av andra skäl och all en reglering bör fungera som etl kontrollinstmment iolika avseenden. Några anser all en lagstiftning om den tillfälliga handeln börfungera som en kontroll över att tillfällighetsförsäljare betalar skatter ochavgifter som de skall. Andra hävdar att lagstiftningen om den tillfälligahandeln bör fungera som ett instrument i arbetet med att förebygga avsättningenav stöldgods m, m. Givetvisbör olika handelsformer arbeta under likvärdiga villkor. Företagen skall hasamma möjligheter och skyldigheter. Ett särskilt problem därvid är oseriösnäringsverksamhet som kan snedvrida konkurrensen och ytterst vara till nackdelför konsumenterna. Delta har beaktats genom att ett flertal generella åtgärderhar vidtagits i syfte att stävja sådana oegent-ligheter. Detta gäller t, ex,skattekontrollen. Redan i motiven till lagen om tillfällig handel anfördes altdet inte fanns belägg för att problem med undandragande av skatt m, m, hade enstörre utbredning inom den tillfälliga handeln än inom den fasta (prop, 1975:52,s, 18), Inte heller utredningen har funnit belägg för att näringsidkare somdriver tillfällig handel generellt sett skulle vara mindre benägna att betalaskatt än näringsidkare som driver fast handel (belänkandet s, 210 O- Närdet gäller arbetet med att förebygga avsättningen av stöldgods m, m, 16 finns särskildlagstiftning med det syftet, Lagen om handel med skrot och begagnade varorsyftar till alt förebygga avsättningen av stöldgods eller på annat sätt olovligenåtkommet gods och att underlätta polisens efterspaning av sådant gods. Enligt lagen (1986:436) omnäringsförbud (ändrad senast 1987:628) kan näringsidkare som bedrivit vissoegentlig verksamhet åläggas näringsförbud, dvs, fråntas rällen att bedrivanäringsverksamhet , minst tre och högst . Härigenom gesdet allmänna en möjlighet att förhindra fortsatt verksamhet av särskiltolämpliga näringsidkare, 1 vissa sammanhang harockså framförts att den tillfälliga handelns marknadsföring ofta ärvilseledande och ovederhäftig. När så är fallet finns möjlighet till ingripandemot marknadsföringen med stöd av marknadsföringslagen (1975:1418, ändradsenast 1988:1605), Enligt generalklausulen i 2 § marknadsföringslagen kannämligen förbjuda näringsidkare alt fortsätta medreklamåtgärd eller annan handling som är otillbörlig mot konsumenter ellernäringsidkare. Sådant förbud skall i regel förenas med vite. Enligt 6 § sammalag kan näringsidkare som vid marknadsföring uppsåtligen använder vilseledandeframställning av allmän domstol dömas till böter eller fängelse i högst . Av del anfördaframgår alt det finns en rad olika föreskrifter som har lill syfte attförhindra olika former av oegentligheter. Skulle ytteriigare åtgärder behövavidtagas anser jag att de generella föreskrifter som finns på respektive områdebör skärpas. Däremot bör inte en särskild reglering införas enbart med avseendepå den tillfälliga handeln. Detta skulle bl, a, kunna medföra en oönskaddubbelreglering av vissa företeelser på marknaden. Även om regleringen av dentillfälliga handeln har till syfte att la tillvara konsumenternas intressen kandock en reglering få positiva effekter för samhället i andra avseenden. Bl, a,kan kommunernas kostnader för den sociala servicen minskas om inleglesbygdsbutiker slås ut. Vidare kan oseriös näringsverksamhet stävjas, om tillfällighetsförsäljareinle tillåts uppträda anonymt. 3.2 Informationsskyldighet vid tillfällig försäljning Mitt förslag: Iprincip alla näringsidkare som driver tillfällig försäljning skall vid försäljningenvara skyldiga alt upplysa om sill namn, sin postadress och sitt telefonnummer. Utredningens förslag:Överensstämmer i princip med mitt förslag (betänkandet s. 223). Utredningenföreslår att information skall lämnas om registrerad firma, postadress ochtelefonnummer. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanser har inle haft något alt erinra mot utredningens förslag.SPK och Grossislförbundel anser emellertid att regler ominformationsskyldighet bör gälla generellt 2 1990/91. och inte bara vidtillfällig försäljning. Beträffande innehållet i informatio- Prop. 1990/91:17 nenanser alt näringsidkare dessutom bör vara skyldiga att lämnauppgift om organisationsnummer. anser alt uppgiftsskyldighetenbör kompletteras med information om momsregistreringsnummer. kommunföreslår att uppgift skall lämnas om hur många dagar den aktuella försäljningenkommer att äga rum. Skälenför mitt förslag: Den som driver tillfällig handel är enligt 9 § lagen omtillfällig handel skyldig alt lämna uppgift om sitt namn saml fast adress ochtelefonnummer. Syftet med bestämmelsen är alt underiätta för konsumenter all nåtillfälliga försäljare för reklamationer och liknande. Det har nämligen ansettsvara av stor betydelse från konsumentsynpunkt att tillfällighetsförsäljare inteuppträder anonymt och därigenom drar sig undan ansvaret för sålda varor. Dennu gällande informationsskyldigheten gäller vid all försäljning som enligtlagen om tillfällig handel är atl anse som tillfällig handel. Däremot gällerinte skyldigheten vid torg- och marknadshandel eller vid försäljning på mässoroch utställningar. Konsumentensbehov av information om vem som svarar för en viss försäljning är särskiltframträdande när den sker vid ett tillfälligt försäljningsställe. Jag anserdärför i likhet med utredningen att informationsskyldigheten i princip börgälla vid all sådan försäljning, dvs. även vid torg- och marknadshandel och vidförsäljning på mässor och liknande. Närdet gäller den fasta handeln framgår i allmänhet namnet av butiksskyltar e. d.och adressen genom att den överensstämmer med platsen för inköpet. Någrabestämmelser om informationsskyldighet vid handel på fasta försäljningsställenbehövs därför enligt min mening inte. Ifråga om innehållet i informationen har utredningen föreslagit den ändringen iförhållande till vad som gäller alt uppgiften skall avse näringsidkarensregistrerade firma. Utredningen har vidare föreslagit att samtliga enskildanäringsidkare som bedriver handel med varor blir skyldiga att registrera sig ihandelsregistret. Utredningenhar motiverat sitt förslag när del gäller uppgift om registrerad firma med attmöjligheterna på så sätt ökar att i efterhand spåra en försäljare viaexempelvis offentliga register. Närdet gäller juridiska personer kan man i allmänhet med ledning av firman få framaktuella adressuppgifter m. m. från offentliga register. Handelsbolag ochekonomiska föreningar finns registrerade i handelsregistret respektiveföreningsregistret hos . I det av patent- och registreringsverketförda aktiebolagsregistret kan motsvarande uppgifter erhållas för aktiebolag. Fysiskapersoner kan driva näring under firma som inte sammanfaller med näringsidkarensnamn. Om näringsidkaren har låtit registrera sig, kan uppgifter om aktuelladress m. m. fås från handelsregistret med ledning av näringsidkarensregistrerade firma. Skulle näringsidkaren byta firma kan konsumentensmöjligheter att finna honom försämras. Genom näringsidkarens personnamn kanemellertid aktuella uppgifter erhållas från det av länsskattemyndigheten ivarje län förda personregistret. Motbakgmnd av det anförda anser jag inte att uppgifter om registrerad 18 firmaär av avgörande betydelse för konsumenternas möjligheter att spåra tillfällighetsförsäljare.Jag är därför inte enbart av det skälet beredd ansluta mig till utredningensförslag i denna del. Till del kommer att utredningens förslag till ändring avhandelsregisterlagen inte bör genomföras av andra skäl.Regeringen uppdrog nämligen åt statskontoret alt överväga ochföreslå ändringar av länsstyrelsernas verksamhet med registrering avhandelsbolag och ekonomiska föreningar. Statskontoret skall enligt uppdragetsärskilt överväga registrens organisatoriska hemvist samt arbetsmtiner. Enligtmin mening bör handelsregistren inte påföras ytterligare uppgifter innan resuhaletav detta uppdrag redovisats. Jag utesluter inte att det därefter kan komma atlfinnas anledning att återkomma till dessa frågor. Enligtmin mening bör i stället, fömtom postadress och telefonnummer, informationlämnas om näringsidkarens namn. Detta stämmer också överens med vad som nugäller enligl lagen om tillfällig handel och hemförsälj-ningslagen (1981:1361,ändrad senast 1987:492). Från vissa håll har framförtsatt bestämmelserna om informationsskyldighet även bör syfta till attunderlätta kontrollen av att tillfällighetsförsäljare har vederbörligatillstånd m. m. Enligt min mening bör de ha ett renodlat konsumentbefrämjandesyfte. Föreskrifter som har till ändamål atl underlätta myndighetemas kontrollav tillfällighetsförsäljare bör ges i de författningar där tillståndsfrågorregleras. 3.2.2Sättet för överlämnande av informationen Mittförslag: Informationen skall lämnas till konsumenten genom en väl synlig skylleller på något annal verksamt sätt. Om det pris somkonsumenten skall betala överstiger , skall informationen dessutomlämnas skriftligen till konsumenten. Utredningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag (betänkandet s. 223). Remissinstanserna: Deflesta remissinstanser har inte haft något alt erinra mot utredningens förslag.Småföretagens och ifrågasätterdock lämpligheten av att ha en beloppsgräns för överlämnande av informationenskriftligen till konsumenten. Skälen för mitt förslag:Enligt den ordning som gäller skall informationen lämnas genom anslag ieller vid försäljningsstället eller på något annat sätt. Om det enligt lagen omtillfällig handel krävs tillstånd för handeln, skall informationen lämnas över tillköparen i skriftlig form. I likhet med utredningenanser jag det inte motiverat med några större ändringar jämfört med vad som nugäller i fråga om sättet för överlämnande av informationen. Sålunda börinformationen regelmässigt lämnas genom en väl synlig skylt eller på någotannat verksamt sätt. Näringsidkaren bör dessutom vara skyldig att lämnainformationen skriftligen till konsumenten.Denna sistnämmnda skyldighet bör dock inle gälla för varje försäljningstillfälle. I många fall är detuppenbart att det inte föreligger något stort behov för en konsument att efterköpet nå säljaren. Det gäller t. ex. vid torgförsäljning av fmkt ochgrönsaker. I sådana och andra liknande fall har konsumenten goda möjligheteratt före köpet undersöka och upptäcka fel i varan. En skyldighet att lämnaskriftlig information vid alla försäljningar kan också bli onödigt betungandeför näringsidkaren. Det gäller framför allt när försäljningen uppgår tillmindre belopp. Jag anser därför attskyldigheten att lämna skriftlig information endast bör gälla när det sammanlagdabelopp som en konsument skall betala överstiger ett visst minsta värde. Ilikhet med utredningen anser jag att denna värdegräns lämpligen kan bestämmas till300 kronor. Härigenom kommer gränsen också att stämma överens med den somgäller enligt 1 § hemförsäljningslagen. Den framtida regleringen av tillfällighetshandeln 3.3.1 Krav på tillstånd Mittförslag: För tillfällig försäljning skall det i princip inte längre krävastillstånd. Om en sådan försäljningkan väntas hota försörjningen i ett område av vissa viktiga basvaror, skalldock krav på tillstånd kunna införas i området. Utredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med milt förslag. Utredningen föreslår dockatt lillslåndskravets geografiska omfattning skall vara hel kommun (betänkandets. 193 ff). Remissinstanserna: Deflesta remissinstanserna har inget atl erinra mot utredningens förslag. Någraremissinstanser, bl. a. (), SPK och kommerskollegium,anser dock att behovet av en fortsatt reglering av den tillfälliga handeln kanifrågasättas. Om man behåller en reglering på området, anser NO attutredningens förslag är att föredra framför det nuvarande systemet. KooperativaFörbundet (KF) anser emellertid att ett generelU tillståndskrav skall gälla ide kommuner som inte lar ställning däremot. Några remissinstanser, bl. a.konsumentverket och SPK, anser beträffande tillståndskravets geografiskaomfattning att det bör kunna begränsas till att avse en del av en kommun. Skälen för mitt förslag:Som jag har sagt verkar en effektiv och fungerande konkurrens oftasttill konsumentens bästa. Begränsningar i konkurrensen bör endast göras i defall den skulle vara skadlig för konsumenterna. Från konsumentsynpunkt ärdet viktigt att det finns tillgång till en god kommersiell service. Vanligenresulterar en fri konkurrens också i detta. Man kan dock inle bortse frånrisken att den tillfälliga handeln i vissa fall kan bidra till att den fastahandeln slås ut. Detta kan vara negativt för konsumenternas långsiktigaintresse alt trygga försörjningen av sådana Prop. 1990/91: 17 varor sombehövs för den dagliga hushållningen. Strukturomvandlingeninom dagligvaruhandeln har på många håll fört med sig stora problem förkonsumenterna. Det gäller särskilt i glesbygdsområden, t. ex, i övre Norrlandoch vissa skärgårdskommuner. Kundunderlaget på orter inom dessa områden ärofta litet och har fört med sig nedläggningar av lokala butiker, 1 den månsådana butiker finns kvar är de ofta mycket känsliga för störningar avkonkurrensen från tillfällig handel. Föratl tillgodose konsumenternas beaktansvärda intresse av att i glesbygden ellerpå mindre orter få behålla t, ex, sin lanthandel bör det enligt min meningfinnas möjligheter för del allmänna alt ingripa med åtgärder. Del kan, somutredningen har föreslagit, ske genom alt man inför krav på tillstånd förtillfällig försäljning i områden där en sådan försäljning kan hota vamförsörjningeninom området. Härigenom blir inte regleringen mera ingripande än vad somföranleds av dess skyddsintresse, nämligen att främja konsumenternaslångsiktiga intresse av en god kommersiell service med viktiga basvaror. Utredningenföreslår att en föreskrift om krav på tillstånd för att bedriva tillfälligförsäljning lämpligen bör avse hel kommun. Utredningens förslag på denna punktmotiveras inle närmare. Enligt min mening är utredningens förslag i denna delinte helt ändamålsenligt, 1 många till ytan stora kommuner, t, ex, i norraNorrland, är det långt mellan orterna, Vamför-sörjningssituationen kan varahelt olika på olika platser. Om vamförsörj-ningsproblem kan väntas uppstå på enliten ort inom en till arealen stor kommun, bör det ensamt inte varatillräckligt för att införa ett tillståndskrav i hela kommunen. Jaganser därför i likhet med flera remissinstanser att tillståndskravet bör kunnabegränsas till att avse en del av en kommun. Härigenom blir inte tillståndskravetmer omfattande än nödvändigt. blir det möjligt att införatillståndskrav där det är motiverat, även om det endast rör ett mindre antalkonsumenter. Mittförslag innebär en långtgående avreglering. Vissa remissinstanser har yrkat på atlregleringen helt skall tas bort, andra på att den bör vara mer omfattande.Enligt min uppfattning är det lämpligt atl utvärdera om konsumenlemasintressen kan tillvaratas på bästa sätt inom ramen för denna reglering. Dennautvärdering bör lämpligen ske . När har gått finnsdet alltså anledning att återkomma till regeringen i denna fråga. 3.3.2 Omfattningen avden framtida tillståndsregleringen Mittförslag: Den framlida tillståndsregleringen skall omfatta tillfälligförsäljning av kläder eller skor eller sådana livsmedel som inte är avsedda förförtäring på stället. Regleringen skall avse sådan försäljning som sker ien lokal eller etl liknande utrymme som näringsidkaren utnyttjar vid enstakatillfällen eller för , eller frånett fordon som huvudsakligen är inrättat för försäljning eller transport avvaror. Samtliganäringsidkare skall omfattas av de nya bestämmelserna. Undanlag görs inte förnäringsidkare som också har ett fast driftställe i kommunen. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag med undanlag av att utredningenföreslår alt näringsidkare med fast tillverknings- eller försäljningsställe ien kommun inte skall behöva söka tillstånd för tillfällig försäljning i denkommunen (betänkandet s. 196 ff och 205). Remissinstanserna:I de flesta yttrandena tillstyrks utredningens förslag. Några remissinstanserhar dock synpunkter på förslaget. Köpmannaförbundetanser att kommunen själv skall få avgöra vilka varor som skall omfattas av denya bestämmelserna. Den enda formella begränsningen för kommunen bör vara densom tryckfrihetsförordningen föreskriver. Några remissinstanser, däriblandkonsumentverket, vill utöka antalet vamslag. Verket föreslår att regleringenbör bli tillämplig också på möbler. I vissa andra yttranden föreslås att husgeråd,textilier och växter skall omfattas av de nya bestämmelsema. SPK, vars gmndinställningär att inle ha någon reglering av den tillfälliga handeln, anser att elt skyddenbart mot konkurrens på livsmedelsområdet när del gäller dagligvaror kan vara otillräckligtför att bevara en dagligvambutik och dess livsmedelsförsäljning. Andra varorän livsmedel svarar, enligt verket, för en inte oväsentlig del av omsättningeni livsmedelsförsäljande butiker. Ifråga om handelsformer anser alt kommunerna bör ha frihet attsjälva bestämma på vilka en reglering skall vara tillämplig. I några yttrandenframförs också viss kritik mot fordonsrekvisitet som anses vara alltför snävt. Utredningens förslagnär det gäller näringsidkare med fast driftställe kritiseras av treremissinstanser (, SPK och Småföretagens ). Omen livsmedelshandlare med fast driftställe i kommunens centralort fritt skullefå köra mnt i kommunens avlägsna och glesbefolkade delar, skulle livsmedelshandlarei dessa delar utsättas för en sådan oönskad konkurrens som lagen syftar tillatt förhindra. Skälen för mitt förslag VarorSom jag har anfört bör det vara konsumentemas långsiktiga intresseav tillgången till en god kommersiell service med viktiga basvaror Prop.1990/91:17 som skall vara föremålet för en framlida reglering.