prop · GE0314 · 1990-12-31 00:00:00 — Mittförslag: I avvaktan på en översyn av avgiftssystemen för kommunala tjänsterinom äldre- och handikappomsorgen skall för övertagna verksamheter sammaregler för avgiftsuttag gälla som inom landstingens hälso- och sjukvård. Åldredelegationensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Av 168 remissinstanser tillstyrker 156 en samlad översyn av avgiftssystemet.Socialstyrelsen, , och 56 kommuner anseratt en sådan översyn måste vara klar i samband med att reformen genomförs.Liknande synpunkter framförs av . ,SKAF och SPF. 135kommuner tillstyrker en samlad central översyn av avgiftssystemet och ser detsom en nödvändighet i samband med reformen. 12 kommuner avstyrker medhänvisning till den kommunala självbestämmanderätten. Vadgäller utformningen av ett nytt avgiftssystem har olika synpunkter tagits uppav remissinstanserna. Dessa framgår av remissammanställningen. Skälenför mitt förslag: 117 § hälso- och sjukvårdslagen finns bestämmelser om vårdavgifter inomlandstingens hälso- och sjukvård. Bestämmelsen innebär att vårdavgifter får tasut enligt gmnder som bestämmer, i den mån inte annat ärföreskrivet. Patienter som är bosatta i landstingsområdet skall därvidbehandlas lika. s. k. Dagmarförhandlingarna har överenskommit om ett nytt avgiftssystem ifråga om avgifter inom den öppna hälso- och sjukvården. Sjukvårdshuvudmännen(landstingen och de landstingsfria kommunerna) skall ha möjlighet att självafastställa avgifternas storlek. Det nuvarande högkostnadsskyddet byts enligtöverenskommelsen mot ett nytt sådant skydd som innebär att den enskilde underen tolvmånadersperiod inte skall behöva betala mer än sammanlagt 1 500 kronorför läkemedel (mot recept) och vårdbesök. Jag har erfarit att chefen försocialdepartementet senare kommer att föreslå en proposition med dettainnehåll. Detnu nämnda systemet bör även gälla för den kommunala hälso- och sjukvården. Detinnebär att kommunerna bör ges möjlighet att själva bestämma avgifternasstorlek. De enskilda bör garanteras att intebehöva betala mer än sammanlagt i avgifter förläkemedelskostnader och vårdbesök hos och kommn-nen. För vård vidsådana sjukhem och andra vårdinrättningar som enligt den särskilda lagen häromskall överföras till kommunerna skall dock kommunema inte taut någon särskild avgift. Omriksdagen godkänner det ovan nämnda systemet kommer frågan att 6 1990/91. 1 saml Nr 14 tasupp om hur vårdtillfällen hos kommunerna skall kunna inordnas i det Prop.1990/91:14 föreslagna högkostnadsskyddet. Närdet gällde sluten vård (sjukhusvård) debiteras den enskilde ingen särskildvårdavgift härför av sjukvårdshuvudmannen. I stället gör ettavdrag på sjukpenningen enligt 3 kap. 4 § andra stycket lagen om allmän försäkringför då en person erhåller sjukhusvård. Sjukpenningen minskas med 65kronor, dock med högst en tredjedel av sjukpenningens belopp. För den som ärpensionsberälligad och bosatt här i landet tar ut en avgiftför som han erhåller sjukhusvård. Avgift tas ut från den som uppbärhel ålderspension. För den som uppbär hel förtidspension tas avgift ut efter365 dagars sjukhusvård. Avgiften utgör en tredjedel av samtligapensionsförmåner, dock högst per dag. Enligt2 kap. 4 § lagen om allmän försäkring utges ersättning för sjukhusvård enligtgmnder som fastställs av regeringen. I förordningen (1979:849) om ersättningför sjukhusvård m.m. har fastställts att ersättning för sjukhusvård lämnastill landsting och landstingsfria kommuner i form av allmän sjukvårdsersättningenligt 2§ förordningen 1984:908. Dagmaröverenskommelsen om ersättning tillsjukvårdshuvudmännen avser enligt 1 § andra stycket förordningen 1984:908också den slutna vården. Det fömtsätts att sjukvårdshuvudmännen dämtöver inteskall ta ut någon särskild avgift för sluten sjukhusvård av den som ärförsäkrad. Avgifterinom den kommunala regleras i 33 37 §§ socialtjänstlagen. Försocial hemhjälp, boende i eller annan liknande social tjänst fårkommunen enligt 35 § ta ut skäliga avgifter enligt gmnder som kommunenbestämmer. Avgiftema får dock inte överstiga kommunens självkostnader. Avgiftersom avser helinackordering i för äldre människor (ålderdomshem) skalldock bestämmas så att de boende förbehålls tillräckliga medel för sinapersonliga behov. Regeringen har getts befogenhet att meddela ytterligareföreskrifter om sådana avgifter. Sådana föreskrifter finns i 46 - 49 §§socialtjänstförordningen (1981:750). Bestämmelserna innebär bl. a. att avgiftinte får tas ut så att den begränsar det förbehållsbelopp som den enskilde ärtillförsäkrad. Förbehållsbeloppet utgör av folkpensionen för ogiftålderspensionär jämte pensionstillskott. Av inkomst utöver beloppet förfolkpension och pensionstillskott är förbehållsbeloppet av inkomsten efterskatt. Denu nämnda reglerna innebär för den enskildes del att det i allmänhet ärväsentligt billigare att vårdas vid sjukhem än att bo på ettkommunalt ålderdomshem. Avgifterna i den öppna hälso- och sjukvården, inkl.avgifter för hemsjukvård, är också reglerade på ett annat sätt än avgifter försocial hemtjänst. Medsjukhemmens överförande till kommunerna aktualiseras frågan om det rimliga iatt ha olika avgifter för olika boendeformer för service och omvårdnad ikommunen. Samma förhållande gäller mellan insatser från den sociala hemhjälpenresp. Det är enligt min mening nödvändigt att se över vilkaavgifter som skall kunna tas ut för olika boendeformerför service och omvårdnad (inkl. de kommunala sjukhem- Prop. 1990/91:14men) samt för service och vård i eget boende. Förnärvarande pågår ett översynsarbete inom i fråga om avgifterinom de aktuella service- och vårdformema. I avvaktan på att detta arbeteslutförs bör nuvarande avgiftssystem för olika insatser gälla. Det betyder attavgiftema vid de sjukhem som förs över till kommunerna tills vidare bör varadesamma som . Avgiften skall tas ut genom avdrag på pension resp.sjukpenning av på samma sätt som gäller för vård vidsjukhus. Det innebär att lagen om allmän försäkring bör ändras så att detframgår att samma avdrag skall göras vid en sådan boendeform för service ochomvårdnad, som kommunen övertagit med stöd av den särskilda lagen omövertagande av vissa sjukhem, som vid landstingens sjukhus. Enligt den ändringjag föreslår i 35 § socialtjänstlagen skall dock regeringen kunna meddelaföreskrifterom avgifter vid de sjukhem m. m. som enligt den särskilda lagenhärom skall övertas av kommunema. Enligt8 § andra stycket lagen (1981:49) om begränsning av läkemedelskostnader m. m.gäller inte lagen för den som får sjukhusvård, som avses i 2 kap. 4 § lagen omallmän försäkring. Ivården och behandlingen vid landstingens sjukhus ingår även läkemedel. Detinnebär för de enskilda patienterna att de inte behöver betala någon särskildläkemedelsavgift för de läkemedel som tillhandahålls vid sjukhem och andrainrättningar för långtidssjukvård. Den enskilde patienten betalar avgiftenligt vad sagts genom avdrag på pension resp. sjukpenning. Kostnademaför läkemedel vid sjukhusvård faller därmed i sin helhet påsjukvårdshuvudmännen. Närsjukhem och andra vårdinrättningar överförs till kommunema kommer hälso- ochsjukvården där inte längre att ses som sluten utan som öppen vård, i rättsligtavseende likställd med vård i den enskildes hem. I de fall den enskilde i öppenvård behöver läkemedel skriver läkaren ut dessa varefter patienten mot kostnad,som framgår av lagen om begränsning av läkemedelskostnader m. m., erhållerläkemedlet på apotek. Mellanskillnaden mellan patientavgiften och läkemedletsverkliga kostnad ersätts av den allmänna försäkringen. står inteför någon del av kostnaden. Ominga förändringar sker av de nuvarande reglerna om hur läkeme delskostnaderna skall fördelas mellan enskilda, landsting och den allmän na försäkringen kommer genom den föreslagna reformen en övervältring av kostnadema att ske från landstingen till de enskilda och den allmänna försäkringen. Reformen bör emellertid tills vidare inte få innebära någon omfördelning av kostnadsansvaret för läkemedel. Det betyder att lands tingen alltjämt bör svara även för de läkemedelskostnader som uppkommer vid sjukvård som meddelas vid de sjukhem m. m. som enligt den särskilda lagen om övertagande av sådana inrättningar skall övergå till kommunema . I de fall då läkareanställd hos skriver ut läkemedel åt enskilda vid de kommunalasjukhemmen m. m. kan läkemedlen tillhandahållas av landstingen. I sådant falluppkommer ingen kostnad vare sig för den enskilde, för kommunen dier för denallmänna försäkringen. Patienten skall emellertidkunna ha möjlighet att även ta ut de förskrivna läkemedlen på apotek. För attpatienten inte skall drabbas av någon särskild kostnad härför krävs att det ilagen om begränsning av läkemedelskostnader föreskrivs att sådana läkemedelskall lämnas ut utan kostnad. Ersättningen till apoteksbolaget skall emellertidi dessa fall inte utges av den allmänna försäkringen utan av vederbörandelandsting. Det innebär att ett tillägg härom bör göras i lagen om begränsningav läkemedelskostnader i fråga om vem som skall ersätta kostnader för sådanaläkemedel. Enskildasom vistas vid inrättningar för långtidssjukvård erhåller genom landstingetsförsorg den tandvård som de behöver. Landstingen har rätt att debiteratandvårdsersättning från patienter och den allmänna försäkringen enligt vad somframgår av tandvårdstaxan (1973:638), Flera landsting avstår dock från att taut den avgift som tandvårdstaxan medger, fall den enskilde vid ett sjukhem eller motsvarande, som skall övergå kommun enligt den särskilda lagen härom, erhållertandvård genom försorg bör han även fortsättningsvis erbjudassådan tandvård. Jag utgår ifrån att i förekommande fall ävenfortsättningsvis tillgodoser den enskildes behov av tandvård och attkostnaderna härför regleras på samma sätt som . 5.9 Sekretessen inom den kommunala hälso- och sjukvården Minbedömning: Den kommunala hälso- och sjukvården tillhör i sekretesshänseendesamma verksamhetsområde som den kommunala . Mitt förslag:Anmälningar och beslut i ärenden om ansvar eller behörighet för personal inomden kommunala hälso- och sjukvården skall vara offentliga även i de fallsådana uppgifter finns inom . Äldredelegationensförslag: Förslaget innebär att sekretessen inom den kommunala hälso- ochsjukvården skall regleras i 7 kap. 4 § i stället för i 7 kap. 1 §sekretesslagen (1980:100). Remissinstanserna: Endastett fåtal remissinstanser tar upp delegationens förslag om ändring i sekretesslagen.Kammarrätten i har inga direkta invändningar mot de föreslagnaändringarna i 7 kap. men anser att de båda paragrafer som berörs bör utformaspå ett likartat sätt. Kammarrätten är dock tveksam till det rimliga i attbestämmelsen i 7 kap. 3 § sekretesslagen bortfaller som en konsekvens avdelegationens förslag. Länsrätteni , som i övrigt finner delegationens förslag Prop.1990/91:14 naturligt, har samma invändning som kammarrätten vad gäller 7 kap. 3§. Skälenför min bedömning och mitt förslag: Den hälso- och sjukvård, som kommunemakommer att få ansvar för samt den kommunala skall fungera somkomplement till varandra i en integrerad organisation under socialnämndensledning. Enskilda som behöver stöd och hjälp skall kunna få sådan, vare sig detrör insatser av social eller medicinsk natur, inom en samlad kommunalorganisation för hälso- och sjukvård och socialtjänst. kommerockså såväl medicinska som sociala insatser att ges av samma person. Denkommunala hälso- och sjukvården och kan därför inte betraktassom självständiga i förhållande till varandra i den mening som avses i 1 kap. 3§ andra stycket sekretesslagen. Det är i detta fallet inte fråga om verksamheterav olika slag. Det följer av reformens syfte och behöver inte särskiltlagfästas. Någon ändring av uppdelningen i självständiga verksamhetsgrenar isekretesslagens mening mellan den kommunala och övriga fall dåhälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivs inom avses inte, jfr.prop. 1981/82:186 s. 47. Detförhållandet att det inom en viss myndighet eller ett visst verksamhetsområdeinte finns några "sekretessgränser" innebär emellertid inte attuppgifter hur som helst får föras vidare inom myndigheten eller verksamhetsområdet.Att sekretesslagen inte uttryckligen generellt reglerar utbytet av uppgifterinternt inom en myndighet innebär inte att avsikten är att ett sådantuppgiftslämnande är fritt. Det får vara fömtsatt att endast befattningshavaresom för sitt arbete behöver olika uppgifter får ta del av sådana om de omfattasav sekretesslagens bestämmelser. Som framgår av uttalande i prop. 1988/89:67s.l 1 är det närmast en etisk fråga i vilken utsträckning befattningshavare iandra fall skall ges möjlighet att ta del av sekre-tessbelagda uppgifter inomden egna myndigheten. Inomsocialtjänsten samt hälso- och sjukvården gäller emellertid särskildabestämmelser om förvaring av handlingar. Av 7 § första stycket patientjournallagen(1985:562) och 51 § socialtjänstlagen (1980:620) framgår att joumaler och andrahandlingar som rör enskildas personliga förhållanden skall förvaras så att inteobehöriga får tillgång till dem. Med "obehörig" menas även personalsom inte har med uppgifterna att skaffa i och för sitt arbete. Det ankommer påden som leder en viss verksamhet att se till att endast de befattningshavaresom behöver olika uppgifter för sitt arbete kommer åt dessa. Sekretesseninom hälso- och sjukvården regleras i 7 kap. 1 -3 §§ och 6 § sekretesslagen medan sekretessen inom regleras i 7 kap. 4 - 6 §§ samma lag. Med socialtjänst avses enligt 4 § tredje stycket verksamhet enligt lagstiftningen om socialtjänst och den särskilda lagstiftningen om vård av unga och av missbmkare utan samtycke samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd. Sekretessen inom den kom munala hälso- och sjukvården täcks in av de två bestämmelsema. Detta har emellertid ingen betydelse eftersom såväl skaderekvisiten som sekre tesstidens längd m. m. är desamma inom såväl som hälso- och sjukvården. Enligt 7 kap. 2 § 4.sekretesslagen gäller inte sekretessen enligt 1§ Prop. 1990/91:14 samma kapitelför anmälan och beslut i ärende om ansvar eller behörighet för personal inomhälso- och sjukvården. Sådana uppgifter är offentliga även hossjukvårdshuvudmännen. Eftersom socialnämnden skall ha ledningen av denkommunala hälso- och sjukvården kan sådana uppgifter komma att finnas också hossocialnämnden. Det förhållandet bör emellertid inte få medföra att uppgiftemakommer att omfattas av sekretessen i 7 kap. 4 §. En särskild bestämmelse härombör därför införas i sekretesslagen. 6 Kommunalt betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård Jaghar tidigare föreslagit att kommunemas ansvar för de särskildaboen-deformema/bostäderna preciseras. Vissa sjukhem överförs till kommunernaoch blir särskilda boendeformer för service och omvårdnad. Jaghar också föreslagit att kommunerna får ett ansvar för att erbjuda viss hälso-och sjukvård vid de särskilda boendeformerna/bostäderna till dem som bor där.Härigenom skapas ett sammanhållet primärkommunalt ansvar för samtliga lokalaboende- och vårdformer, samt för huvuddelen av den personal som behövs för denlokala äldre- och handikappomsorgen. Detta ger goda fömtsättningar förutveckling av en samordnad och kvalificerad service och vård. En sådanutveckling krävs för att förverkliga de riktlinjer för samhällets insatser föräldre som anslutit sig till (prop. 1987/88:176, SoU6, rskr.55). Detfinns emellertid starka skäl för att i detta sammanhang även behandla fråganom förhållandet mellan kommunens service och vård och landstingetslänssjukvård. Fördet första finns ett påtagligt funktionellt samband mellan den specialiseradehälso- och sjukvården och den lokala vården, där service och omvårdnadsinslagdominerar. Människors möjligheter att få den vård ellerservice som behövs är beroende av dels en väl avvägd sammansättning avresursema, dels en väl fungerande samverkan kring den enskilda människan. Fördet andra finns betydande lokala variationer i vårdorganisationen. På en delhåll i landet bedrivs nästan all långvarig vård inom ramen för nuvarandesocialtjänstansvar och vid lokala sjukhem inom hälso- och sjukvården. På andraorter ges betydande delar av denna vård vid s.k. långvårdssjukhus, klinikerinom korttidssjukvården eller inom den psykiatriska vården. Min bedömning: Föratt enskilda skall kunna erbjudas god service och vård utan att kraven på rätttill eget boende åsidosätts bör samordningen av landstingens hälso- ochsjukvård samt kommunernas service och vård förbättras. Samverkan ivårdplanering och i det dagliga arbetet behöver utvecklas. Äldredelegationensförslag och bedömning: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna:De som berör frågan delar i huvudsak delegationens bedömning. Flera kommuneroch merparten av landstingen framhåller att stora framsteg gjorts i fråga omsamordning och samverkan mellan hälso-och sjukvård och socialtjänst. Skälenför min bedömning: Enligt min bedömning är det mycket otillfredsställande ommänniskor lider välfärdsförluster på gmnd av att samhällets service och vårdinte fungerar som den borde. De resurser som vi satsar på hälso- och sjukvårdoch socialtjänst utnyttjas på bästa sätt. Människor som vårdasalltför länge inom den somatiska korttidssjukvården, där deras behov avrehabilitering och omsorg inte kan tillgodoses, skulle i stället behövaservice och vård i ordinärt boende, i en särskild boende- och vårdform elleraktiv rehabilitering . Samtidigtfinns på många håll köer och väntelistor till behandling inomkorttidssjukvården. Väntan på operation innebär stora välfärdsförluster blandäldre människor och förstärker behoven av andra former av service och vård.Inom ramen för den s. k. Dagmarersättningen har för 50 miljoner kronoravsatts för att stimulera landstingens utvecklingsarbete inom ögonsjukvård,urologi, ortopedi, allmän kimrgi, kvinnosjukvård och intemmedicin. Syftet äratt inom dessa områden förbättra tillgängligheten, höja produktiviteten ochminska antalet klinikfärdiga. Erfarenheterav senare års utvecklingsarbete visar att det ofta brister iinformationsöverföring mellan länssjukvården och den lokala servicen ochvården. Inte sällan har personalen olika synsätt och skilda målsättningar isitt arbete. Dessutom brister det i planering av in- och utskrivningar vidsjukhus. Jagdelar äldredelegationens bedömning att det finns skäl att ge hög prioritet åtatt förbättra samverkan i vårdplaneringen och i det dagliga arbetet mellansjukhusen och den lokala servicen och vården. Som delegationen redovisar finnsflera exempel på att ansträngningar för att utveckla vårdplaneringen givit godaresultat. Detta understryks av flera remissinstanser, t.ex. Spri. I bl.a.Skaraborgs län har en intensifierad samverkan mellan länssjukvården och denlokala servicen och vården inneburit att man avsevärt lyckats reducera antaletmedicinskt färdigbehandlade inom länssjukvården. Denna samverkan innehållerbl.a. fastlagda tidpunkter för när vårdansvaret skall överlämnas från sjukhustill primärvård eller socialtjänst. Erfarenheterfrån utvecklingsarbete i landet visar också att det är viktigt att personal från olikaservice- och vårdformer ges möjlighet att träffas, utbyta erfarenheter ochforma ett gemensamt förhållningssätt till hur man på bästa sätt kan förverkligade mål som ställts upp för verksamhetema. Detta kan ske genom fortbildning,konsultation, gemensamt utvecklingsarbete och liknande. Vidare behövsfastlagda mtiner för information mellan vårdnivåerna, liksom riktlinjer förhur överflyttning av patienter skall gå till och hur akuta situationer i detdagliga arbetet skall hanteras. Enligt min mening är ensådan utvecklad vårdplanering en nödvändig men inte alltid tillräckligfömtsättning för att människor skall få den service och vård de behöver.Hämtöver kan behövas ett ekonomiskt styrsystem som stimulerar en omställning avvårdresurserna. Resurserna bör i högre grad följa människors behov av serviceoch vård och inte alltför strikt vara knutna till en viss verksamhet hos enviss huvudman. 6.3 Allmänt om betalningsansvar Mittförslag: Primärkommunema ges ett i lag reglerat ekonomiskt ansvar betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård som utförs av enlandstingskommun eller av en enskild vårdgivare. Kommunensbetalningsansvar gäller för den vård som ges en person som är kyrkobokförd ikommunen. Äldredelegationensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:Av de 304 remissinstanser, som allmänt tagit ställning till äldredelegationensförslag om införande av primärkommunalt betalningsansvar, tillstyrker 278 iprincip, varav 19 med viss tvekan. Delegationens förslag avstyrks av 26remissinstanser. Avde 20 myndigheter som yttrat sig tillstyrker nio, medan de övriga inte tarställning till förslaget. Till dem som tillstyrker hör ,, , länsrätten i ochlänsstyrelsema i , och . Avlandstingen uttrycker sig 17 positivt om betalningsansvar, varav fem medtvekan. De flesta landsting som tillstyrker vill gärna se försöksverksamheter.Sex landsting avstyrker förslaget. Införandetav ett betalningsansvar tillstyrks av 241 kommuner och avstyrks av 15 kommuner. Debmkarorganisationer och fackliga organisationer som yttrat sig är i princip positivatill förslaget. Skälen för mittförslag: Ettgmndläggande syfte med äldredelegationens förslag är att kommunerna skall gesett samlat ekonomiskt ansvar för all långvarig service och vård. Detta förslagvinner stort gillande bland remissinstanserna. För att uppnå ett samlatekonomiskt ansvar är det enligt min mening nödvändigt att. utöverförändringar av huvudmannaskapet för viss hälso- och sjukvård Prop. 1990/91:14samt för verksamheter med vårdanläggningar för somatisk långtidssjukvård medlokalt upptagningsområde, införa ett nytt ekonomiskt instmment i samspeletmellan landsting och kommun. Detta instmment bör stimulera en effektivhushållning med tillgängliga resurser och skapa goda fömtsättningar förkommuner och landsting att förverkliga uppställda mål för samhällets boende,service och vård. Denbrist i samordning av olika verksamheter som leder till att många äldremänniskor ligger kvar på sjukhusen utan att behöva den vård som lämnas där ärinte ny. har frågan varit aktuell om än på någotolika sätt och med varierande styrka. En rad förslag och rekommendationer föratt lösa problemen har genomförts. Jag har i avsnitt 2 beskrivit dennautveckling. Betydandeförbättringar i samordning och samverkan mellan landstingens hälso- ochsjukvård och kommunernas service och vård kan uppnås genom en fortsattutveckling av vårdplanering och genom en samordnad verksamhetsplanering. Detfinns emellertid fortfarande problem som måste lösas för att växande förväntningarpå offentliga sektoms service och vård skall kunna mötas. Jaghar inledningsvis redovisat de gmndläggande problemen i dagens service ochvård. I detta sammanhang vill jag lyfta fram det problem som följer av att tvåskilda huvudmän är ansvariga för vård som är helt eller delvis utbytbar ochhuvudsakligen finansieras av skattemedel som utdebiteras av två skildahuvudmän, kommuner och landsting. Detta förhållande riskerar att skapa enineffektiv resursanvändning, dvs. en i förhållande till vårdresultatet onödigtkostsam verksamhet. Strävanmot ett utvidgat stöd i eget boende innebär att en allt större del avsamhällets service och vård med nuvarande uppgiftsfördelning faller inomkommunemas ansvarsområde. Med två skilda huvudmän för olika delar av denlångvariga vården accentueras samordningsfrågoma. Det har t.ex. visat sig svårtatt fullt ut beakta de finansiella konsekvensema av en gemensamt överenskommenverksamhetsutveckling. Ett försök till detta har skett genom de samverkansavtalsom slutits av huvudmännen och som i flertalet fall innehåller en ersättningfrån landsting till kommun. Förhandlingar om dessa ersättningar har iblandskapat svåra motsättningar och återkommande tvister. i ettsamhällsekonomiskt perspektiv har avtalen inte heller fyllt uppgiften attstimulera en effektiv resursanvändning i sektorn.