prop · GE0390 · 1990-12-31 00:00:00 — I direktiven ingår också ett uppdrag för kommittén att redovisahur skärpta miljökrav skall återspeglas i lagstiftningen. Detär lagstiftningens uppgift att säkerställa de miljöpolitiska målen.Miljöskyddslagen utformades efter de då aktuella miljöproblemen.Eftersom miljöproblemen delvis har ändrat karaktär måste också lagstiftningenändras. En framtida miljölagstiftning måste utformas med utgångspunkt i demiljöproblem som är kända och ha en nära anknytning till hur problemenkonkret skall angripas. Även om många miljölagar var och en inom sitt områdehar anpassats till utvecklingen, är det, för att vinna en ökad effektivitet,utomordentligt viktigt att lagaraa, trots de skilda, komplicerade sammanhangför vilka de är avsedda att verka, kan föras över till en mer sammanhållenlagstiftning. Det är därvid angeläget att samordna lagstiftningen i fråga ombåde kravnivåeraa och de lagtekniska lösningarna så att lagstiftningen kanbidra till att miljöhänsynen genomsyrar alla samhällssektorer. Miljöskyddskommitténhar i enlighet med direktiven avlämnat ettprincipbetänkande. Miljölagstiftningen (SOU 1991:4). Somockså uttryckts i direktiven kommer regeringen nu att överväga hur detfortsatta utredningsarbetet bör bedrivas. Regeringenkonstaterar att principbetänkandet är väl ägnat att ligga till gmnd för detfortsatta arbetet med att reformera miljölagstiftningen. I det följande tasnågra särskilda frågor upp, där det finns anledning att förtydliga eller ändrai vad som skall tjäna som utgångspunkt för kommitténs fortsatta överväganden. Iövrigt gäller de urspmngliga kommittédirektiven. Medhänsyn till det intresse som tidigare visat för miljölagstiftningen(se bl.a. JoU 1989/90:5) anmäls regeringens överväganden med anledning avmiljöskyddskommitténs principbetänkande härigenom för kännedom.Regeringen har därvid valt att redovisa huvuddragen av kommitténs övervägandeni detta avsnitt och inte i en särskild bilaga. Regeringensställningstagande: Kommitténs fortsatta arbete skall ta sikte på attmiljölagama skall samlas i en miljöbalk för att underlätta överblicken ochtillämpningen både för myndigheter, verksamhetsutövare och allmänheten.Naturresurslagen och naturvårdslagen bör ingå i . Miljöskyddskommitténsöverväganden: Om den önskade överskådligheten skall vinnas, kan enligtkommittén inte alltför omfattande lagar sammanföras till en enhetlig miljölag.En samordning bör främst avse vad som kan betecknas som skyddslagstiftningnämligen miljöskyddslagen (1969:387), hälsoskyddslagen (1982:1080), lagen(1985:426) om kemiska produkter, renhållningslagen (1979:596), lagen(1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten, lagen (1976:1054) omsvavelhaltigt bränsle och lagen (1983:428) om spridning av bekämpningsmedelöver skogsmark. Även sådana regler i lagen (1979:425) om skötsel av jordbmksmarksom rör miljöhänsynen bör infogas i en miljölag. Ifråga om lagen om kemiska produkter har kommittén särskilt beaktat att dennaövergripande reglerar kemikaliekontrollen inte bara till skydd för den yttremiljön utan också till skydd för arbetsmiljön och för konsumentema.Beträffande alla tre sektorerna reglerar lagen inte endast användningen avkemiska produkter utan också tillverkningen och marknadsföringen. Såvitt gäller de riskerför den yttre miljön som är förenade med användningen av kemiska produkterföreligger ett behov att skärpa den nuvarande miljöskyddslagen. Under allaförhållanden bör i en ny, samlad miljölag föras in bestämmelser av det slag somfinns i lagen om kemiska produkter. Det gäller t. ex. den allmännaaktsamhetsprincipen med ett ansvar för alla som använder kemikalier att ordnaanvändningen så att skada på miljön kan undvikas. Det gäller även möjligheteratt utfärda föreskrifter med generell räckvidd rörande kemiska produkter ochrätt för miljömyndigheterna att utöva tillsyn med alla de befogenheter man nuhar enligt lagen om kemiska produkter. Genom sådana ändringar som förordatskommer en ny, samlad miljölag att i inte oväsentlig utsträckning hämta sittinnehåll från den nuvarande lagen om kemiska produkter. Kommitténs slutsats äralltså att en samordning mellan lagen om kemiska produkter och annan hälso- ochmiljölagstiftning bör komma till stånd. måste självfallet beaktasatt kemikalieregleringen är av grandläggande betydelse även förarbelsmiljöskyddet och konsumentskyddet och att den nya lagen måste utformas såatt den i likhet med lagen om kemiska produkter tillvaratar även dessaskyddsintressen. Endast om detta låter sig göra på ett fullt tillfredsställandesätt, bör en total samordning av kemikalielagstiftningen och övrig hälso- ochmiljölagstiftning komma till stånd. 1fråga om och vattenlagen konstaterar kommittén att det ärfråga om omfattande lagverk som tillkommit efter mycket tidsödandelagstiftningsarbete. Att på nytt ta upp frågan om den 9 1990/91. tekniska utformningen avdessa regleringar skulle enligt kommittén med- Prop. 1990/91:90 föraytterligare arbete som inte är motiverat. Det anförda talar för att de nyssnämnda lagaraa inte skall föras över till en ny samlad miljölag. Detsammagäller i fråga om minerallagen. I samband med införandet av en ny, samladmiljölag måste emellertid sakliga ändringar göras om bestämmelser ommiljöskydd i andra lagar. Särskilt kan vattenlagen behöva ändras för att få enbättre överensstämmelse med aktsamhetsreglema i den nya miljölagen anserkommittén. Närdet gäller lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m. m.,naturresurslagen, redovisar kommittén att lagen innehåller ett par gmndläggandehushållningsbestämmelser i 2 kap. 2 och 3§§ som avser skydd mot ingrepp imiljön i områden som har särskilt skyddsvärde. Också 4 kap. som behandlarregeringens prövning av stora industrianläggningar hör nära samman medmiljöskyddets intressen. Det bör dock beaktas att hushållningsbestämmelsema ilagen inte i första hand tar sikte på att tillgodose miljöskyddsintressena.Bestämmelsema tillgodoser i minst lika hög grad exploateringsintressen ochandra intressen som med fog kan sägas vara motstående tillmiljöskyddsintressena. En utbrytning av viktiga delar ur lagen skulle ryckasönder helheten och försvåra bl.a. kommuneraas planering. Bestämmelsema inaturresurslagen bör därför inte till någon del föras över till en ny, samladmiljölag. Kommittén har dock framhållit att man inte ser några stora tekniskasvårigheter att arbeta in de delar av naturresurslagen som anknyter tillmiljöskyddet i en samlad miljölag. Vissabestämmelser i naturvårdslagen (1964:822) om tillståndsplikt vid täktverksamhetoch markavvattning samt samrådsplikt beträffande vissa andra arbetsföretag hörtill skyddet för naturmiljön. Gemensamt är att det är fråga om verksamheter sompåverkar naturmiljön och att skyddsbestämmelserna har slora likheter medmiljöskyddslagens regler om tillstånd och anmälan. Detta talar för attbestämmelseraa bör föras över till en ny, samlad miljölag. Övriga bestämmelseri lagen om områdesskydd m. m. hör mera samman med den fysiska planeringen ochbör därför inte ingå i den nya lagen. Kommitténframhåller vidare att om en ny, samlad miljölag får ett brett innehåll talargoda skäl för att till den föra över även miljöskadelagen (1986:225), lämpligensom en särskild avdelning av den nya lagen. Visserligen brötsersättningsreglema ut ur miljöskyddslagen och sammanfördes med jordabalkensregler om skadestånd i grannelagsförhål-landen till miljöskadelagen underhänvisning bl.a. till svårigheten att anpassa de nya skadeståndsreglema tillbegreppet "miljöfarlig verksamhet" och andra bestämmelser imiljöskyddslagen. Vid en allmän översyn av miljölagstiftningen finns detemellertid anledning att utforma såväl miljölagen som skadeståndsregleraa såatt de passar samman; att skade-ståndsregleraa omfattar även vissagrannelagsrättsliga förhållanden synes ej utgöra något avgörande hinder. Eftersomanknytningen till fast egendom inte längre bör vara vägledande för miljölagen,faller därmed också skälen för att begränsa skadeståndsregleraa till att avseverksamheter på fast egendom. Detta är i och för sig en fördel. Idet fortsatta utredningsarbetet får enligt kommittén övervägas om 130 ytterligarelagar, exempelvis strålskyddslagen, skall samordnas med miljö- Prop.1990/91:90 skyddslagstiftningen i övrigt. Dettorde inte föreligga några problem att samordna tillsyns-, besvärs-och sanktionsbestämmelseraai de lagar som har föreslagits ingå i en miljölag enligt kommitténs bedömning.En samordning får emellertid inte leda till att miljöskyddsarbetet i någothänseende försvagas. ny lag skulle enligt kommitténs förslag vissa övergripande aktsamhetsreglerföras in, i betydande omfattning efter mönster från lagen om kemiska produkter.Därefter bör följa särskilda kapitel för vissa ämnesområden som behöversärregleras. Gemensamma bestämmelser om tillsyn, sanktioner m. m. bör följahärefter. Omden önskade översiktligheten skall vinnas, torde det enligt kommitténs meningkrävas, att den nya lagen i viss utsträckning får karaktär av ramlag. Genombemyndiganden i lagen får regeringen och myndighetema i enlighet med riksdagensriktlinjer meddela de närmare föreskrifter som behövs. Fördelen med ett sådantsystem är att kan dra upp de övergripande riktlinjema medan detaljemaöverlämnas till myndigheterna. Lagstiftningen bör dock utformas så att den gerklar ledning för rättstillämpningen på de olika områden som kommer i fråga. Regeringensöverväganden: Ambitionen för kommitténs arbete bör vara att inordna dencentrala miljölagstiftningen i en samlad iag, en miljöbalk. Regeringenkonstaterar att den nuvarande miljöskyddslagen har som främsta syfte att skyddamot farliga utsläpp från vissa punktkällor. Miljöproblemen är dock betydligtmer komplexa än så. Detta visar sig också i att miljöproblem behandlas i ettbetydande antal lagar. har detta medfört en brist i samordningenmellan de olika lagaraa och konsekvensen härav har blivit en reducering avstyrkan i vissa lagar. De olika lagaraa kan i vissa fall komma att motverkavarandras syften helt i strid med vad som var avsikten när de kom till.Regeringen anser att det nu är dags att överväga fömtsättningarna för attsamordna lagstiftningen för att göra den till ett effektivare redskap imiljöpolitikens tjänst. För att åstadkomma detta behövs dock en god planeringoch ett mer samlat grepp än vad kommittén har föreslagit. Alla lagar som iförsta mmmet avser alt bevara, skydda och förbättra tillståndet i miljön, attgarantera medborgama rätten till en ren och hälsosam miljö och att säkerställaen långsiktigt god hushållning med naturresurseraa bör därför samlas i enmiljöbalk. Ett sådant synsätt är också naturligt i ett internationelltsammanhang. Som annan lagstiftning av övergripande slag bör en ny miljöbalkinnehålla avdelningar av dels gemensamt slag, dels specialregler för olikamiljörättsliga frågor. Enmiljöbalk bör sålunda delas upp i kapitel och eventuellt i skilda avdelningar. Balken bör inledningsvis behandla övergripande frågor, sär skilt med inriktning på hushållning och hänsyn till natur- och kulturmiljön i planeringsprocessen. Därefter kan i olika kapitel följa de särskilda verk- samheteraa var för sig. kan i de avslutande delarna innehålla samordnade kapitel i fråga om tillsyn, ansvar m. m. Det bör dock stå kom mittén fritt att själv utforma en miljöbalk indelad i den ordning med kapitel och - om det gagnar ändamålet - avdelningar som behövs för att vinna 131 tydlighet,begriplighet och enhetlighet. Föreskriftermotsvarande naturresurslagen, som bmkar betecknas som en paraplylag, bör i ensamlad lagstiftning överordnas de olika i särskilt behandladeverksamheteraa. Härigenom åstadkoms också en naturlig koppling mellan de olikaintressen i fråga om miljöhänsyn och exploatering som kan stå mot varandra.Denna intressemotsättning har alltid funnits som en bakgmnd i all lagstiftningmed sikte på att värna miljövårdens intressen. Regeringengör den bedömningen att det övergripande ansvaret på myndighetsnivå för defrågor som regleras i och naturresurslagen bör ligga påsamma myndighet. Regeringenredovisar i kapitlet om miljökonsekvensbeskrivningar (kap. 8) skälen för attinfoga föreskrifter om sådana beskrivningar i naturresurslagen. Regeringen harockså i samma avsnitt redovisat hur samordningen med viss annan lagstiftningdärigenom kommer att underlättas. Genom samråd och annan planering kan mångakonflikter förebyggas. Naturresurslagens karaktär av miljölagstiftning hargenom den föreslagna lagtekniska lösningen förstärkts. Genom naturresurslagenfår alltså en framtida miljölagstiftning en räckvidd som täcker alla de lagarsom är anknutna till naturresurslagen. Naturresurslagen bör därför i sin helhetingå i en framtida miljöbalk. Genom att inordna föreskrifter motsvarandenaturresurslagens i skärps kraven på att samhällsplaneringen skerpå ett miljömedvetet sätt. Detta innebär bl. a. att skapa en god miljö både ifråga om bostäder och arbetsplatser och i den omgivande miljön. Tillståndsfrågorför olika exploateringsföretag skall prövas mot dessa betingelser och i ettlångsiktigt perspektiv. Endast härigenom kan miljöfrågoraa få en garanterad,central plats i den fysiska planeringen och vid utnyttjandet av gemensammaresurser. Samordningmed annan miljölagstiftning behövs också för att underlätta överblicken ochtillämpningen av det system med lagar och andra författningar som byggts uppvid olika tillfällen för att avhjälpa problem av olika karaktär. En sådansamordning måste omfatta, fömtom skyddslagstiftning i dess snävare bemärkelse,även vissa frågor om utnyttjande av mark och vatten när miljöns intressenhotas. Miljöskyddslagen,hälsoskyddslagen, lagen om kemiska produkter och renhållningslagen är allalagar av skyddskaraktär. Lagama sammanfaller i fråga om skyddsområden och tillstor del också när det gäller tillämpande myndigheter. Även lagen om förbud motdumpning av avfall i vatten, lagen om svavelhaltigt bränsle och lagen omspridning av bekämpningsmedel över skogsmark har samma skyddssfar. Om de nuuppräknade lagama anpassas och inordnas i en miljöbalk skulle avsevärda vinsteri fråga om effektivitet kunna uppnås. Kravnivåeraa skulle kunna samordnas ocheventuella motsägelser lagaraa emellan undanröjas. Det bör stå kommittén frittatt i sitt fortsatta arbete överväga om ytterligare lagar eller delar däravskall infogas i en ny miljölag. Särskih bör därvid uppmärksammas hurmiljöfrågoraa behandlas i vattenlagen i de delar lagen direkt berör miljövårdensintressen och skyddet för vattenförsörjningen och hur miljö- Prop.1990/91:90 skyddsfrågorna regleras för jordbmkets vidkommande. Naturvårdslageninnehåller särskilda regler som nära anknyter till miljövårdens intressen.Lagen inleds sålunda med ett konstaterande att naturen utgör en nationelltillgång som skall skyddas och vårdas. Redan härav följer att det framstår sombefogat att föra naturvårdslagen samman med övriga angivna lagar som skallingå i en miljöbalk. För en sådan ordning talar också de förstärkningar avmiljövårdens intressen som de på annat ställe i propositionen (avsnitt 16.5)föreslagna ändringarna i naturvårdslagen innebär. Regeringen vill i dettasammanhang betona att de i denna proposition föreslagna andringaraa inaturvårdslagen inte skall uppfattas av kommittén som ett hinder i arbetet medatt samordna miljölagstiftningen. Det står alltså kommittén fritt att iförslaget till miljöbalk lägga fram förslag till ändringar inaturvårdslagstiftningen som berör de nu föreslagna andringaraa. Kommittén böräven överväga om ytterligare ändringar i naturvårdslagen är befogade i syfteatt skärpa miljökraven i lagstiftningen. Det nu sagda gäller även i fråga om deandra lagförslag som redovisas i denna proposition. Naturvårdslagenhar, som utredningen påpekat, också regler om markanvändning och områdesskydd.Härvid finns en koppling till . I rättstillämpningen harpraktiska svårigheter framkommit när lagaraa griper in i varandra utan att derättsliga frågoma har varit föremål för särskild ananlys, t. ex. när en kommunskall fastställa en plan, utan att frågan om upphävande av eller ändring i strandskyddsregleraadessförinnan har prövats. Sådana och andra kopplingar mellan naturvårdslagenoch skall uppmärksammas särskilt i det fortsatta utredningsarbetet.Frågor om markanvändning och hävdandet av miljövårdens intressen bör i störreutsträckning kunna lösas utan onödiga administrativa konflikter. Vadsärskilt gäller lagen om kemiska produkter skulle det inte vara till gagn förmiljöpolitiken i allmänhet och kemikaliekontrollen i synnerhet att dela uppkemikaliefrågoraa i olika lagar. Att knyta en produktlagstiftning som lagen omkemiska produkter direkt till en miljöbalk är tvärtom av fundamental betydelsenär det gäller att betona hur viktigt det är att produkterna redan vidtillverkningen anpassas till miljön. Det finns inget motsatsförhållande mellanmiljöhänsyn och ett beaktande av konsumen-teraas intressen. Av direktivenframgåratt kommittén skall utreda förhållandet mellan kemikalielagstiftningenoch arbetsmiljölagstifiningen. Detta gäller även när kemikalielagstiftningeninordnas i en samlad miljölagstiftning. Detär regeringens uppfattning att den s.k. substitutionsprincipen, dvs. principen att en kemisk produkt skall bytas ut mot en mindre fariig när en sådan finns på marknaden, måste få en ökad genomslagskraft. Tillämp ningen av substitutionsprincipen måste bygga på att produktens miljöfar lighet klassificeras på motsvarande sätt som sker i fråga om hälsofarlighe ten. Genom en särskild klassificering eller gradering i fråga om miljöfarlig het bör tillsynsmyndigheteraa kunna hämta direkt ledning för att ålägga den som hanterar produkten att byta ut den mot en mindre farlig. varamöjligt för kommittén att efter samråd med kemikalieinspektionen ochnaturvårdsverket utforma förslag till hur substitutionsprincipen lagteknisktskall preciseras med ett system enligt de principer som har skisserats. Vadsom krävs är inte bara en samordning av det rättsliga systemet från lagteknisksynpunkt. Givetvis måste även materiella samordningsvinster eftersträvas. Dettasyfte underlättas om man kan undvika att flera lagar reglerar samma fråga. fungerar det ofta så att för komplexa miljöstörande anläggningar kan olikalagar med skilda kravnivåer tillämpas på verksamheten. En sådan ordning ärotillfredsställande både för företaget och för tillsynsmyndigheteraa.Tillståndsprövningen bör exempelvis kunna omfatta inte bara utsläppen frånverksamheten utan också de produkter som används i framställningsprocessen.Substitutionsprincipen skall därvid kunna tillämpas av tillståndsmyndigheteraavid deras prövning. Om en ny, samlad miljölagfår ett brett innehåll, uppkommer frågan om den också bör innehållacivilrättsliga regler om ersättning för miljöskador. Sådana regler finns nu imiljöskadelagen och i speciallagar på skilda områden. Vid bedömningen av denfrågan kan konstateras att civilrättsliga regler om ersättning för skador oftaär åtskilda från de regler som i övrigt behandlar sakfrågan, t.ex. regler omförebyggande åtgärder, tillstånd och kontroll. Att ha skadeståndsregler isärskilda lagar markerar också dessa reglers särskilda karaktär. Mot dennabakgmnd framstår det som tveksamt om miljöskadelagens regler bör inordnas i enmiljöbalk. För att föra in dem i balken talar dock att denna därigenom skullekomma att ge en mera fullständig bild av miljörätten. Frågan bör övervägas avkommittén. Viden allmän översyn av miljölagstiftningen finns anledning att beakta behovet avsamordning mellan miljörättens olika delar. Eftersom anknytningen till fastegendom inte längre bör vara vägledande för den framtida miljölagstiftningen,uppkommer frågan om även skadeståndsreglerna i miljöskadelagen bör kopplas lossfrån den begränsningen. I och för sig skulle det vara en fördel att ha sammalösning i olika föreskrifter. Om skadeståndsreglerna frikopplas frånbegränsningen, kan det emellertid inte uteslutas att det leder tillkomplikationer i förhållande till andra ersättningssystem, bl. a. för skadortill följd av trafik med s. k. rörliga stömings-källor (bilar, båtar och flygplan).Det måste också undersökas vilka effekter en sådan frikoppling skulle få för deskadelidande. Det bör ankomma på kommittén att överväga dessa frågor. 6.3 Utsläppsgränser och tillåtlighet Regeringensställningstagande: Utsläppen av föroreningar bör nedbringas till ofarliganivåer. Tillåtlighetsreglemå skall skärpas. bör studeraom de nuvarande omprövningsreglema behöver ändras. Miljöskyddskommitténsöverväganden: Kommittén har uttalat sig för att Kommittén har därvid bl.a. gjort följande Prop.1990/91:90 överväganden. Kvalitetsnormermåste bygga på ingående kunskaper om dels vad naturen tål, dels vilka effekterför människors hälsa och naturen som en viss verksamhet får. För att skapakunskaper om vad som kan accepteras krävs såväl gmndläggande forskning somutredningar med direkt praktisk till-lämpbarhet, utförda exempelvis av destatliga sektorsmyndighetema. Entilltalande modell för miljöskyddsarbetet skulle i och för sig vara attkvalitetsnormer intogs i lagar eller andra författningar så att de fick rättsligtbindande verkan och sedan direkt kunde läggas till gmnd för de tillämpandemyndigheteraas beslut. Ett konsekvent användande av lagfästa kvalitetsnormerär emellertid av vissa anledningar svårt att genomföra, bl. a. beror detta tillviss del på kunskapsbrist i fråga om många ämnens hälso- och miljöfarlighet. Ävenom det enligt kommittén kan vara förenat med praktiska svårigheter att införaett system med kvalitetsnormer, beroende på bl.a. den kunskapsbrist somalltjämt finns i fråga om hur ett system med miljökvalitetsnormer skulle kunnaanpassas till en individuell prövning och tillståndsgivning, skulle ett systemmed miljökvalitetsnormer kunna tjäna som komplement till andra styrsystem. Iförsta hand synes systemet kunna vara användbart för särskilda områden avlandet. Det skulle också kunna ge i vart fall vägledning vid prövning avenskilda ärenden. Miljökvalitetsnormer skulle i vissa fall kunna göras rättsligtbindande, t. ex. i fråga om trafik i storstädemas kämor när ett i författningangivet gränsvärde för luftkvalitén överskrids. Detfinns enligt kommittén ett behov av att i ökad omfattning användamiljökvalitetsnormer. Ett ytterligare incitament att göra så ligger i denpågående anpassningen till EG. Denna organisation arbetar i stor utsträckningmed direktiv om gränsvärden för olika ämnen och även andra former avkvalitetsnormer. Ett införande av mer rättsligt bindande kvalitetsnormerbeträffande vissa typer av föroreningar eller för vissa geografiska områdenmåste emellertid bli föremål för ytterligare överväganden. Miljökvalitetsnormeraakan främst bli tillämpbara i ett begränsat område till skillnad frånföreskrifter med generell räckvidd. Möjlighetatt meddela föreskrifter med generell räckvidd fmns nu bara i mycket begränsadutsträckning enligt miljöskyddslagen. Däremot är denna lagstiftningstekniktypisk för lagen om kemiska produkter och anslutande andra lagar ochförordningar inom ramen för kemikalielagstiftningen. I en ny, samlad miljölagmåste enligt kommittén ett betydligt vidare utrymme ges åt generellaföreskrifter. En sådan lag måste därför i vissa gmndläggande hänseenden byggapå mönster hämtade från lagen om kemiska produkter. I vissa fall bör de normersom skall gälla beslutas direkt av och sålunda iklädas lagform medande i andra fall bör ges i form av föreskrifter beslutade av regeringen ellerannan myndighet på gmnd av bemyndigande. Avgränsningen mellan materiellalagregler och bemyndiganderegler bör övervägas noga under det fortsattalagstiftningsarbetet. Denindividuella prövningen av större miljöfarliga anläggningar bör 135 emellertid finnas kvarenligt kommittén. Endast härigenom tillförsäkras Prop. 1990/91:90 enskildaintressen möjligheter att påverka utgången i ett ärende. Den individuellaprövningen skapar också fömtsättningar för en så kostnadseffektiv utformningav miljöskyddsåtgärdema som möjligt. De prövade anläggningaraa är regelmässigtså stora att riskeraa för miljöstömingar måste analyseras för var och en avdem.