prop · GE03180 · 1990-12-31 00:00:00 — Sverigehar träffat bilaterala överenskommelser på regerings- och myndighetsnivå medSovjetunionen och om samarbete vid efterforskning och räddning avmänniskor i sjönöd. De ansvariga myndigheterna i och har ocksåträffat en överenskommelse om sådant samarbete. Långtgående operativt samarbeteförekommer redan mellan ländernas ansvariga myndigheter på området. Förnärvarande övervägs en reglering genom regerings- ochmyndighetsöverenskommelser av samarbetet med och samt, ianslutning härtill, en ny reglering av samarbetet med . Ifråga om insatser när olja och andra skadliga ämnen har kommit ut i vattnet,förekommer samverkan mellan de nordiska länderna inom ramen Köpenhamnsavtal(SÖ 1971:23), mellan Nordsjöstatema enligt Bonnöverenskommelse (SÖ1984:13) och mellan Östersjö-staterna enligt Helsingforskonvention (SÖ1976:13). Köpenhamnsavtaletgäller åtgärder mot oljeförorening av havet. Det föreligger enligt avtaletskyldighet att genomföra undersökningar och informera vid betydande förekomstav olja på havet. Avtalet ger möjlighet att begära hjälp med att bekämpa oljan,och en avtalsslutande part som har fått en begäran om hjälp skall göra vad somär möjligt för att lämna sådan hjälp. Inom ramen för avtalet har riktlinjer församverkan utvecklats, och defbedrivs regelmässigt gemensamma övningar. Dettahar skapat fömtsättningar för en effektiv samverkan vid de gemensammabekämpningsoperationer som genomförts. Som en följd av den nordiskaåtgärdsplanen mot havsföroreningar och tillkomsten av ramavtalet pågår enöversyn av . Det nya avtalet avses omfatta även andra skadligaämnen än olja. Vidare väntas inträda som part. Översynen kan beräknasbli klar . godkännande torde inte fordras för att Sverigeskall kunna tillträda det nya avtalet. Bonnöverenskommelsengäller samarbete för bekämpning av förorening av genom olja och andra skadliga ämnen. Som en följd av utvidgas ramen för överenskommelsen så att denna kommer att omfatta övervakning av . Även inom ramen för Helsingforskonventionen samarbetar staterna vid bekämpning av ma rina föroreningar. Riktlinjer för samverkan har utarbetats inom ramen för Bonnöverenskommelsen och Helsingforskonventionen. Det förekommer också övningsverksamhet, främst sambands- och stabsövningar men inom ramen för Helsingforskonventionen även övningar med miljöskyddsfartyg till sjöss. Samordnad flygövervakning i syfte att upptäcka förore- 13 ningar i Nordsjöområdetsker enligt en särskild plan som antagits av de Prop. 1990/91: 180fördragsslutande parterna till Bonnöverenskommelsen. Syftetmed biståndskonventionen är att förbättra möjligheterna till internationelltsamarbete för att underlätta snabbt bistånd i händelse av en kärnteknisk olyckaeller ett nödläge med radioaktiva ämnen. Det kan gälla en olycka i enkärnteknisk anläggning, men konventionen kan även tillämpas i sådana fall dåradioaktiva ämnen sprider sig i miljön av någon annan anledning, t. ex. tillföljd av kärnvapenprov. Enligt artikel 1 skall konventionsstaterna samarbetamed varandra och med lAEA för att i största möjliga utsträckning reduceraföljderna av en olycka och för att skydda liv, egendom och miljö fråneffekterna av utsläpp av radioaktiva ämnen. Vidare anmodar konventionsstaternalAEA att inom ramen för sina befogenheter göra sitt yttersta för att ienlighet med bestämmelsema i konventionen främja, underlätta och stödjasamarbetet mellan konventionsstaterna. Inom lAEA har sådana åtgärder somkonventionen fömtsätter vidtagits. Enkonventionsstat kan enligt artikel 2 göra framställning om bistånd direkt ellergenom lAEA. Bistånd kan begäras från någon annan konventionsstat och från lAEAeller, där så är lämpligt, från andra internationella mellanstatligaorganisationer. Varje konventionsstat, till vilken begäran om bistånd riktas,skall omgående avgöra om den är i stånd att ge önskat bistånd. Varjekonventionsstat kan begära bistånd inte bara i form av räddningstjänst i svenskmening utan även i form av sjukvård eller tillfällig omflyttning till en annankonventionsstats territorium av människor som råkat ut för en kärnteknisk olyckaeller ett nödläge med radioaktiva ämnen. Huvudprincipenär enligt artikel 3 att den stat som begärt bistånd ansvarar för den allmännaledningen, kontrollen, samordningen och övervakningen av biståndet inom sitteget territorium; En person utses av den biståndsgivande parten att ansvara föroch direkt övervaka användningen av den personal och utmstning sombiståndsgivaren ställt till förfogande. Enligtartikel 4 skall vaije konventionsstat underrätta lAEA och de övrigakonventionsstaterna direkt eller genom lAEA om de behöriga myndigheter och detkontaktställe som i ifrågavarande stat har behörighet att avge och mottagaframställningar om bistånd och att anta erbjudanden om bistånd. Dessakontaktställen och ett kontaktställe inom lAEA skall fortlöpande varatillgängliga. lAEA anmodas i artikel 5 att införskaffa och tillkonventionsstaterna sprida information samt bistå en konventionsstat ellermedlemsstat i olika avseenden. Denanmodande staten och biståndsgivaren skall enligt artikel 6 skydda den förtroliga karaktären hos den konfidentiella information som de får tillgång till i samband med biståndsgivningen. Sådan information skall endast användas för det överenskomna biståndet, och samverkan skall eftersträvas infor offentliggörande av information. ' Biståndsgivningen kanenligt artikel 7 ske antingen kostnadsfritt eller Prop. 1990/91: 180 underförutsättning av återbetalning. Den biståndsgivande parten kan förklara sigavstå från eller samtycka till uppskov med återbetalning, helt eller delvis. Iövrigt innehåller konventionen i huvudsak traktaträttsliga regler ochbestämmelserom privilegier, immunitet och lättnader, transitering, skadeståndoch ersättning samt biståndets upphörande. Reservationer får göras mot vissabestämmelser om privilegier, immunitet och lättnader, skadestånd ochbiläggande av tvister. Biståndskonventionenträdde i kraft . hade underrättelseinkommit till det svenska om att antalet parter ikonventionen är 52. Ytterligare 36 stater hade undertecknat den. Av dessa harflera stater, bl.a. , i enlighet med artikel 15 förklarat att de kommeratt tillämpa konventionen provisoriskt. Möjligheten att göra reservationer harutnyttjats i många fall när det gäller artiklarna om ersättnings- ochansvarsfrågor. ,som är undertecknat av , , och och som kanansluta sig till, avser enligt artikel 1 samarbete över de avtalsslutandestaternas territorialgränser i syfte att vid olyckshändelser och överhängandefara för olyckshändelser hindra eller begränsa skador på människor elleregendom eller i miljön. Staterna skall så långt möjligt undanröja hinder försådant samarbete. Enligtartikel 2 förpliktar sig staterna att lämna erforderligt bistånd i enlighet medsina möjligheter. Avtalets bestämmelser om genomförandet av biståndsgivningenskall tillämpas om inte annat följer av annan särskild överenskommelse. Deansvariga myndigheterna i respektive stat har enligt artikel 3 befogenhet attbegära och lämna bistånd. Den myndighet hos vilken biståndet begärs avgör omdetta kan lämnas. Den hjälpsökande statens myndigheter har det fulla ansvaretför ledningen av insatsen på olycksplatsen samt skall tillse att utrustning m.m. kan föras fritt över gränsen och att erforderliga tillstånd för tillträdeutverkas. Kostnadernaför hjälpinsatser skall enligt huvudregeln i artikel 4 betalas av denhjälpsökande staten. Den hjälpsökande staten svarar också enligt artikel 5 förskada som orsakats genom bistånd inom dess territorium. Ramavtaletinnehåller i övrigt i huvudsak formella och administrativa bestämmelser. Ikonventionens artikel 1 åtar sig parterna att individuellt eller tillsam mans vidta alla lämpliga åtgärder för att förbereda sig för och genomföra insatser vid en olycka som medför förorening genom olja. Enligt artikel 3 skall varje part kräva att fartyg som har rätt att föra dess 15 flaggmedför en beredskapsplan för oljeförorening från fartyg. Fartyget kan Prop. 1990/91:180 medan det ligger i hamn eller vid en offshoreterminal underkastas inspektion.Varje part skall kräva att de som ansvarar för driften av offshore-enheter harberedskapsplaner för oljeförorening, vilka är samordnade med det nationellasystemet. Sådana beredskapsplaner skall också krävas för hamnar ocholjehanteringsanläggningar. Enligtartikel 4 skall varje part kräva att befälhavare eller andra personer somsvarar för fartyg eller har ansvaret på offshore-enheter rapporterar varjehändelse ombord och varje uppmärksammad händelse till sjöss som medför utsläppeller oljeförekomst eller sannolikt utsläpp av olja. Motsvarande krav ställspå personer som har ansvaret vid hamnar, oljehanteringsanläggningar ochluftfartyg samt på andra lämpliga organ eller på partens tjänstemän.Rapporteringen skall ske i enlighet med fastlagda riktlinjer och allmännaprinciper. Nären part tar emot en rapport eller information om förorening från andra källor,skall parten enligt artikel 5 göra en bedömning av händelsen ocholjeföroreningsolyckans art, omfattning och möjliga konsekvenser samt sedanutan dröjsmål underrätta alla stater vilkas intressen berörs eller kan beröras.Parten skall också förse IMO med information, när oljeföroreningsolyckansallvarliga karaktär berättigar till detta. Enligtartikel 6 skall varje part organisera en nationell beredskap för att snabbt ocheffektivt kunna genomföra insatser vid oljeföroreningsolyckor. Varje part skallsäkerställa att löpande information ges till IMO om ansvariga myndigheter förberedskapen, om utmstning och om experter inom områden som kan vara avbetydelse för insatser vid oljeförorening och bärgning till sjöss och som påbegäran kan ställas till andra staters förfogande samt om dess nationellaberedskapsplan. Parternaär enligt artikel /överens om att de på begäran av varje annan part skallsamarbeta och tillhandahålla rådgivning, tekniskt stöd och utmstning för attgenomföra insatser vid en oljeföroreningsolycka, när olyckan är av så allvarligkaraktär att detta är befogat. En fömtsättning anges vara att parterna harmöjligheter till detta och att relevanta resurser finns tillgängliga.Betalningen av kostnaderna för sådant bistånd skall grundas på bestämmelser ien bilaga till konventionen. Huvudregeln är att om insatsen vidtagits av enpart på uttrycklig begäran av en annan part skall den begärande parten betaladen bistående partens kostnader för insatsen. En part som har begärt biståndkan be IMO bistå med att finna källor för tillfällig finansiering av kostnaderna.Varje part skall vidta nödvändiga rättsliga och administrativa åtgärder för attunderlätta ankomst till, användning inom och avfärd från dess territorium förfartyg, luftfartyg och andra transportmedel som används för insatser vid enoljeföroreningsolycka eller för att transportera personal, last, material ochutrustning. Enligtartikel 8 är parterna överens om att samarbeta för främjande och utbyte av resultat av forsknings- och utvecklingsprogram avseende förbätt ring av kunskapen om beredskap för och insatser vid oljeförorening. Samarbetet inkluderar metod och teknik för övervakning, begränsning, upptagning, dispergering och sanering samt andra sätt att begränsa eller '6 mildraföljderna av oljeförorening samt för återställande i urspmngligt Prop.1990/91:180 skick. Parternaåtar sig enligt artikel 9 att åt de parter som begär tekniskt biståndtillhandahålla stöd för att utbilda personal, för att säkerställa att lämpligteknologi, utmstning och anordningar finns tillgängliga, för att underlätta andraåtgärder och arrangemang för beredskap för och insatser vidoljeföroreningsolyckor samt för att initiera gemensamma forsknings-ochutvecklingsprogram. Parterna åtar sig, med förbehåll för sina nationellalagar, föreskrifter och policy, att samarbeta aktivt vad avser överföring avteknologi som rör beredskap för och insatser vid oljeförorening. Enligtartikel 10 skall parterna sträva efter att träffa bilaterala ellermultilaterala avtal om beredskap för och insatser vid oljeförorening. Enligtartikel 11 skall parterna utse IMO att fullgöra informationstjänster,undervisning och utbildning, tekniska tjänster och tekniskt bistånd. Vidgenomförandet skall IMO sträva efter att stärka staternas förmåga att upprättaberedskap för och att bekämpa oljeföroreningsolyckor. IMO skall utnyttjaerfarenheter från stater, regionala avtal och industrins åtgärder samt tasärskild hänsyn till utvecklingsländemas behov. Konventioneninnehåller i övrigt i huvudsak formella och administrativa bestämmelser. Denträder i kraft efter den dag då minst femton stater antingen harundertecknat den utan förbehåll vad avser ratifikation, godtagande ellergodkännande eller har deponerat erforderliga instrument rörande ratifikation,godtagande, godkännande eller anslutning. 6.1 Godkännande av biståndskonventionen, ramavtalet ochOPRC-konventionen Mitt förslag:Biståndskonventionen, ramavtalet och föreläggs förgodkännande. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag i fråga om biståndskonventionen ochramavtalet. Remissinstanserna:Flertalet godtar förslaget i promemorian. Vissa frågor som hänför sig till detpraktiska genomförandet, t. ex. när det gäller sjukvård, förtullning ochanställningsförhållanden, behandlas av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Isamband med allvarliga olyckshändelser framstår det som självklart att biståndlämnas efter förmåga för att mildra konsekvenserna av en olyckshändelse sominträffat i ett annat land. I en hel del situationer kan sådant bistånd utgöraett naturligt inslag vid räddningsinsatser i gränstrakterna. Biståndsgivningenkan emellertid försvåras och fördröjas av krav som ställs i resp. landslagstiftning. Olika situationer som kan uppkomma vid biståndsgivning har iregel inte kunnat fömtses i den interna lagstiftningen. 2 1990/91. Genom överenskommelser medandra länder läggs en gmnd för utveck- Prop. 1990/91: 180 lingen av ettsamarbete i biståndssituationer. De formella och praktiska problem som kanförsvåra eller fördröja genomförandet av biståndsgivningen kan undanröjas påförhand. a. klarläggs de förhållanden under vilka den deltagande personalenskall tjänstgöra. Påmotsvarande sätt som man för den svenska räddningstjänsten skapat regler föratt åstadkomma största möjliga effektivitet kan genom samarbete mellan staterfömtsättningar skapas för ett bättre resursutnyttjande och högre effektivitet.I vissa fall är resurserna i resp. land så begränsade, t. ex. utmed gränsernamellan samt och , att de är otillräckliga vid störreolyckor. Det kan också fordras sädana exklusiva resurser i form av särskildexpertis och utmstning som ett land inte har tillräckligt av. Även om detfinns resurser inom det egna landet kan resurserna i grannlandet vara närmaretill hands och därmed tidigare användbara. a. dessa skäl talar för att sågoda fömtsättningar som möjligt skapas för att staterna skall kunna biståvarandra vid olyckshändelser. Motbakgrund av det anförda är det angeläget att tillträderbiståndskonventionen, ramavtalet och . Överenskommelserna ärav sådan principiell betydelse att de bör godkännas av . 6.2 Överenskommelserna i förhållande till svensk rätt Sverigestillträde till biståndskonventionen, ramavtalet och gergivetvis anledning att undersöka i vad mån ändringar fordras i vår internalagstiftning för att de åtaganden som överenskommelserna innehåller skall kunnaanses uppfyllda. Biståndskonventionenoch ramavtalet fömtsätter liksom att det i varje land finnsbehöriga myndigheter som kan lämna besked i biståndsfrågor. Varje stat skallunderrätta övriga fördragsslutande stater om vilka dessa myndigheter är. Försvensk del bör behörighetsfrågan lösas på ett sätt som står i så god samklangsom möjligt med den ansvarsuppdelning som gäller inom räddningstjänsten. Biståndskonventioneninnehåller till skillnad från de andra båda överenskommelserna bestämmelser omimmunitet och privilegier. Det måste prövas i vilken mån det ligger i svensktintresse att medge utländsk biståndspersonal, som medverkar i svenskträddningsarbete, immunitet och privilegier. Biståndskonventionenoch ramavtalet innehåller detaljerade bestämmelser om skadestånd. Dåbestämmelserna inte är direkt avpassade efter svenska förhållanden måsteövervägas vilken ståndpunkt som skall intas i fråga om skadeståndsansvargentemot tredje man som drabbas av en skada här i i samband medutländskt bistånd och gentemot utländska deltagare i en biståndsinsats somvållas skada här i landet. Särskilt måste beaktas hur ställningstagandet iimmunitetsfrågan påverkar ståndpunkten i fråga om skadestånd. Det måste vidare prövas,om den utfästelse i fråga om iakttagande av Prop. 1990/91:180 sekretess somgörs i biståndskonventionen täcks av de svenska regleraa i sekretesslagen(1980:100). Även in- och utförselbestämmelserna måste ses över. Slutligenmåste ställning tas till den möjlighet som finns enligt biståndskonventionenatt genom särskilda förklaringar reservera sig i förhållande till konventionensbestämmelser. Sverigesanslutning till föranleder enligt min uppfattning inte någralagändringar utöver dem som företas med anledning av de andraöverenskommelserna. Jagkommer i det följande att utveckla vilka konsekvenser jag anser att ettinternationellt samarbete i enlighet med överenskommelserna får för svensk del. Mittförslag: De myndigheter som ansvarar för räddningstjänst i gesbehörighet att begära och lämna bistånd i direkt samverkan med behörigamyndigheter i de andra nordiska ländema. 1 övriga fall begärs och lämnasbistånd av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag i fråga om bistånd inom Norden.Promemorian utgår från att de för räddningstjänsten ansvariga myndigheternavid utsläpp av radioaktiva ämnen, dvs. länsstyrelserna, skall vara behörigaäven i fråga om bistånd enligt biståndskonventionen. Remissinstanserna:Statens räddningsverk anser att verket bör vara ansvarig myndighet när detgäller internationellt bistånd i anslutning till sominte baseras på gränskommunala avtal eller vid räddningstjänst,vid utsläpp avradioaktiva ämnen. i anser att länsstyrelsenskall vara behörig att avge och motta framställningar om bistånd i sådana falldär ansvaret för övertagits av . Skälenför mitt förslag: I ramavtalet förpliktar sig staterna att lämna erforderligtbistånd i enlighet med sina möjligheter. Förpliktelsen är svagare ibiståndskonventionen. Där anges att konventionsstaterna skall samarbeta medvarandra och lAEA för att underiätta snabbt bistånd. Enligt OPRC-konventionenskall de fördragsslutande staterna under förutsättning att de har möjligheteroch att relevanta resurser finns tillgängliga lämna varandra bistånd vid enoljeföroreningsolycka. Förpliktelsenär alltså inte absolut i någon av överenskommelserna utan en bedömning skallgöras av om och i vilken utsträckning bistånd kan lämnas. Vid bedömningen måstehänsyn tas till den nedsättning i den egna beredskapen som uppkommer. Vidarehar tillgången på resurser givetvis betydelse liksom insatsens art. Det kanockså påverka beslutet om den egna staten drabbats av olyckan. De tre överenskommelsernafömtsätter att det i varje land finns myndig- Prop. 1990/91:180 heter som ärbehöriga att begära och lämna bistånd. Det är dessa myndigheter som skallavgöra, om det är möjligt i det enskilda fallet att lämna bistånd i den formoch i den omfattning som begärts. De behöriga myndigheterna kan också direktbegära bistånd från utlandet och avgöra om ett erbjudande om bistånd skall antas. Detnordiska ramavtalet fömtsätter enligt sin ordalydelse att det är de förräddningstjänsten ansvariga myndigheterna som har behörighet att avgöra frågorom bistånd. Ansvaretför samhällets insatser vid olyckshändelser ligger, som framgått i det föregående,i på ett flertal både statliga och kommunala organ. Den viktigasterollen när det gäller de praktiska åtgärderna inom den svenskaräddningstjänsten spelas av kommunerna, men på vissa områden är det statligamyndigheter som har det operativa ansvaret. har ettövergripande ansvar och skall samordna verksamhetens olika delar. Medhänsyn till det väl utvecklade nordiska samarbetet påräddningstjänstområdet kan jag inte se att det finns några betänkligheter motatt de olika svenska myndigheter som har räddningstjänstuppgifter gesbehörighet att samverka direkt med sina nordiska motsvarigheter. Behörighetenför svensk del bör följa vad som gäller enligt räddningstjänstlagen. Beroendepå vilken form av bistånd som begärs eller lämnas kan alltså behörig myndighetvara en kommun, en länsstyrelse, en central statlig myndighet eller regeringen.Räddningsverket får inom ramen för sitt samordningsansvar anses ha som särskilduppgift att följa utvecklingen av samarbetet och formerna förbiståndsgivningen. Enligtmin mening kan dock behörighetsfrågan inte lösas på samma sätt när det gällerbistånd som lämnas till eller begärs från länder utanför Norden.Biståndskonventionen innehåller inget krav på överensstämmelse mellan operativtansvar och behörighet enligt konventionen. Detsamma är fallet medOPRC-konventionen. Det framstår också som mindre lämpligt att en myndighet iett kanske avlägset land skall kunna vända sig direkt till en viss svensklänsstyrelse med begäran om hjälp vid exempelvis en kärnteknisk olycka. Jagförordar i stället att ansvaret för svenska statens åtaganden enligtöverenskommelser med länder utanför läggs på central nivå. Medden utformning ramavtalet fått innefattar det omhändertagande av skadade.Biståndskonventionen omfattar sjukvård i händelse av en kärnteknisk olyckaeller ett nödläge med radioaktiva ämnen. Hälso- och sjukvård ingår inte i detsvenska räddningstjänstbegreppet. Ansvaret för hälso-och sjukvården ligger iSverige på landstingskommunerna och, i några fall, på primärkommuner. Sjukvårdshuvudmännenhar som nämnts i avsnitt 2.1 enligt lagen om rätt för kommun och landstingskommun att lämna internationell kata strofhjälp befogenhet att i vissa fall bistå andra länder med sjukvårdsresur ser. Vidare innebär 4 § hälso- och sjukvårdslagen att det finns en skyldig het för varje sjukvårdshuvudman att erbjuda personer som tillfälligt vistas inom huvudmannens område utan att vara bosatta där akut vård i mån av 20 Det saknas enligtmin mening skäl att med anledning av överens- Prop. 1990/91: 180 kommelsernadärutöver föreskriva någon skyldighet eller behörighet för sjukvårdshuvudmännenatt bistå med sjukvårdsresurser i samband med räddningsarbete. Om behov avsjukvårdsresurser uppstår i något konkret fall, får regeringen, om den bedömeratt bistånd bör lämnas, pröva om tillräckliga resurser kan ställas tillförfogande. Närdet gäller åtgärder som faller inom det svenska räddningstjänstbegreppet bördäremot införas en särskild bestämmelse i räddningstjänstlagen som klargörvilka myndigheter som har behörighet och befogenhet att begära och lämnainternationellt bistånd enligt överenskommelserna. Som redan nämnts anser jagatt varje myndighet som bedriver räddningstjänst bör samverka direkt medmotsvarande myndigheter inom medan ansvaret för åtaganden iövrigt bör läggas på central nivå. Enmöjlighet att lösa behörighetsfrågan när det gäller samarbete med länderutanför vore att lägga ansvaret för besked i biståndsfrågor på encentral statlig myndighet, t.ex. . Mot detta talar dock enligtmin mening bl. a. det förhållande som jag berört, nämligen att ävensjukvård kan vara en biståndsform som kan komma i fråga. Sjukvård är enlandstingskommunal eller angelägenhet. Mycket talar vidare för attbiståndsfrågor vid stora olyckor eller betydande utsläpp av skadliga ämnen blirav sådan dignitet och får sådan utrikespolitisk betydelse att de börhandläggas på regeringsnivå. Det kan också bli fråga om att ta resurser ianspråk i sådan omfattning att regeringen av den anledningen ändå måste taställning till biståndet. Jag förordar därför att regeringen ges behörighet attbegära och lämna bistånd enligt andra internationella överenskommelser änsådana som gäller inom .