prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Skrivelsen skall inte avvisas, om den harkommit in till chefsöverläkaren innan tiden för överklagande har gått ut. I ettsådant fall skall chefsöverläkaren vidarebefordra den tilllänsrätten. Iförsta stycket anges vilka andra beslut av chefsöverläkaren än som nämnts i 32§ som får överklagas hos länsrätten. De beslut som får överklagas är avslag påen begäran att tvångsvården skall upphöra, beslut om förstöring ellerförsäljning av egendom, avslag helt eller delvis på begäran om tillstånd attvistas utanför vårdinrättningens område, beslut om återkallelse av sådanttillstånd och meddelande av villkor i samband med vistelse utanförvårdinrättningen. Möjlighetatt överklaga beslut om villkor för vistelse utanför vårdinrätt ningens område har tillfogats i enlighet med vad lagrådet har förordat. Skälet för detta är att villkor av sådant slag ibland kan få betydelse och innebära kännbara begränsningar i patientens frihet. Någon åtskillnad har inte gjorts mellan dessa fall och sådana situationer då klagorätten i praktiken är av mindre värde för patienten, t. ex. vid kortva riga, nära förestående permissioner. 18 1990/91. 1 samt Nr 58 Som har nämnts tidigarekan patienten i princip när som helst begära Prop. 1990/91: 58 hoschefsöverläkaren att tvångsvården skall upphöra. Lagrådet har föreslå- Bilaga 1git att en motsvarighet till LSPV:s föreskrift i 18 § om att utskrivningsnämndeninte är skyldig att pröva ansökan om utskrivning förrän en månad förflutit fråntidigare ansökan tas in i den nya lagen. Syftet med förslaget är att i någonmån begränsa antalet mål utan att patientens rättsskydd eftersatts. Jag anserdet emellertid vara mindre lämpligt att ha en regel av detta slag vid ettdomstolsförfarande. Någon sådan regel har därför inte tagits in i lagen. Detligger emellertid i sakens natur att en rättslig prövning av ett avslagsbeslutpå en begäran om upphörande av tvångsvården inte sällan kan bli relativt enkelom denna sker i nära anslutning till t. ex. en obligatorisk domstolsprövningenligt 7 eller 9 §. Klagoberättigadär endast patienten. Han kan emellertid på gmnd av sitt psykiska tillståndeller av andra skäl ha svårigheter med att överklaga ett beslut om psykiatrisktvångsvård. Det är då viktigt att patienten får det stöd och den hjälp hanbehöver i detta hänseende av vårdpersonalen eller genom dess förmedling. Dethar inte ansetts lämpligt att låta anhöriga till patienten kunna självständigtöverklaga beslut om psykiatrisk tvångsvård (jfr avsnitt 3.6). Överklagandehos länsrätten skall ske skriftligen. Handlingen med överklagandet måste varaegenhändigt undertecknad av patienten eller hans ombud (3 § FPL). Den som villöverklaga ett beslut skall ange vad som yrkas eller den ändring i beslutet somhan begär. Ändringsyrkandet torde dock inte behöva anges uttryckligt. Deträcker att yrkandet framgår vid en rimlig och välvillig tolkning avbesvärshandlingen. Patienten kan senare under handläggningen justera ellerprecisera det yrkande som framgår av handlingen (jfr prop. 1985/86:80 s. 73).Självfallet är det i praktiken i de flesta fall fråga om ett yrkande sominnebär att tvångsvården skall upphöra. Förlänsrättens handläggning av överklaganden enligt förevarande paragrafavsesgälla en möjlighet till prövning av ensamdomare. Detta föreslås reglerat ilagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar (se avsnitt 7.5). Innebördenkommenteras under 38 §. Underremissbehandlingen har någon instans påpekat att det är oklart i vilken utsträckning beslut om tvångsmedicinering eller användning av tvångsåtgärder kan överklagas. Enligt min mening är det inte lämpligt att en rad olika frågor angående vårdens innehåll skall kunna bli föremål för prövning av domstol. Ett visst avsteg härifrån har dock gjorts beträflfande läkarbeslut om särskilda villkor enligt 25 §. En mer generell möjlighet att överklaga till domstol beträffande vårdinnehållet skulle kunna medföra en del problem med gränsdragningen gentemot andra myndigheters uppgif ter. Som har nämnts utövar tillsyn över hälso- och sjukvår dens personal. Anser en patient att han är felbehandlad kan han anmäla detta hos hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. Nämnden prövar bl. a. om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall åläggas discip linpåföljd. Patienten kan också vända sig till diskutera olika behandlingsfrågor. Hos varje sjukvårdshuvudman finns det en eller flera förtroendenämnder, som har till uppgift att främja kon- 274 taktema mellan patienteraaoch hälso- och sjukvårdspersonalen och för- Prop, 1990/91: 58 medla denhjälp till patienteraa som förhållandena kräver. 1 andra stycket Bilaga 1första meningen föreskrivs mot den angivna bakgmnden att sådant beslut avchefsöveriäkaren som inte har nämnts uttryckligen i första stycket inte fåröverklagas. Det bör påpekas att lagtextens formulering utesluter såvälförvaltningsbesvär som kommunalbesvär. Iansökningsmål har chefsöverläkaren ställning som part i länsrätten. Han haremellertid inte ansetts böra ges befogenhet att i något fall överklaga beslutav länsrätt eller kammarrätt. Ett skäl härför är att denna typ av åtgärder intelämpligen bör ingå i läkarens arbetsuppgifter. I andra stycket andra meningenhar därför tagits in en bestämmelse om att chefsöverläkaren inte får överklagabeslut enligt lagen av en domstol. Föreskriftom tidsfristen för överklagande av beslut finns i 23 § förvaltningslagen och 7§ FPL. Besvärstiden är från den dag då patienten fick del av detbeslut som överklagas. Detföreslås inte någon motsvarighet till föreskriften i 24 § LSPV om att ettbeslut får överklagas så länge patienten vårdas med stöd av lagen och dämtöverunder från det att patienten skrevs ut. En överklag-ningsmöjlighetsyftar i allmänhet till att det överklagade beslutet skall kunna ändras medrättslig verkan. Det finns därför knappast något behov av att t.ex. ett beslutom avslag på en begäran att tvångsvården skall upphöra skall kunna överklagassedan tvångsvården har upphört. Det går för övrigt att komma till rätta medfelaktiga beslut inom ramen för den tillsyn som finns över hälso- ochsjukvårdspersonalen. Avtredje stycket följer att patienten skall vända sig direkt till länsrätten om hanvill överklaga ett beslut av chefsöverläkaren. Detta har ansetts lämpligt avhänsyn till patienten. Det har vidare ansetts att det inte bör ingå i enläkares arbetsuppgifter att bedöma om skrivelser med överklaganden har kommitin i rätt tid. Den föreslagna ordningen avviker från vad som i allmänhet gällerbeträffande förvaltningsprocessen (7 § FPL), där det föreskrivs att enbesvärshandling skall ges in till den myndighet, som har meddelat det beslutsom överklagas. Ilagförslaget upptas inte någon föreskrift om till vilken domstol besvärshandlingari vilka länsrättens eller kammarrättens beslut överklagas skall ges in. Dettainnebär att den som vill överklaga länsrättens beslut om psykiatrisk tvångsvårdhos kammarrätten skall ge in skrivelsen med överklagandet till länsrätten.Vidare skall den som vill överklaga kammarrättens beslut hos regeringsrättenge in skrivelsen med överklagandet till kammarrätten. Detta följer av FPL. Itredje stycket anges att länsrätten skall pröva om skrivelsen har kommit in irätt tid. Om skrivelsen har kommit in , skall länsrätten avvisa den, ominte förseningen beror på att chefsöverläkaren har lämnat patienten en felaktigunderrättelse om hur man överklagar. Om skrivelsen lämnas tillchefsöverläkaren, skall denne vidarebefordra handlingen tilllänsrätten. Omavvisning skett kan det vara lämpligt att länsrätten underrättar chefsöverläkaren om detta. Ett sådant förfarande kan leda till att patienten i vissa fall ges möjlighet att få sakfrågan prövad på nytt. 34 §Frågor som ankommer på länsrätt enligt denna lag prövas av läns rätten i det län där sjukvårdsinrättningen är belägen. I34 38 §§ regleras frågor om handläggningen i domstol. Paragrafeninnehåller en bestämmelse om den inbördes behörigheten länsrätterna emellan.Det är vårdinrättningens belägenhet som blir avgörande för vilken länsrätt somär behörig. Detta innebär att det kan vara lämpligt att flytta över ett mål ompsykiatrisk tvångsvård från en länsrätt till en annan, om en patient förs övertill en ny sjukvårdsinrättning i ett annat län utan att tvångsvården harupphört Ofr 41 §). 35 §Mål enligt denna lag skall handläggas skyndsamt. Så snart en ansö kan som avses i 28 § har kommit in till länsrätten, skall rätten pröva om ansökan har kommit in . Har ansökan kommit in , skall rätten skyndsamt underrätta chefsöverläkaren om detta. Ettmål hos en länsrätt skall tas upp till avgörande från den dagdå ansökan eller skrivelsen med överklagandet kom in till länsrätten.Länsrätten får förlänga , om det behövs ytteriigare utredning eller omnågon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Föreskrifterna i förstaoch andra meningen gäller inte mål som avses i 33 § första stycket 2. Länsrättenfår förordna rörande saken i avvaktan på att målet avgörs. Beträflfanderegleraa för handläggningen i domstol har eftersträvats överensstämmelse sålångt möjligt med motsvarande föreskrifter i de sociala vårdlagarna LVU ochLVM. Förevarande paragraf är uppbyggd på likartat sätt som 33 och 34 §§ LVUsamt 37 och 38 §§ LVM. Detär som regel angeläget att få en fråga om psykiatrisk tvångsvård eller ompermission prövad skyndsamt. FPL innehåller inga bestämmelser omhandläggningstiden vid denna typ av mål. Liksom i LVU och LVM har det därförmed hänsyn till att det rör sig om frihetsberövande ansetts nödvändigt attkomplettera lagförslaget med särskilda bestämmelser om skyndsamhet ihandläggningen. De korta vårdtideraa i förslaget gör det vidare nödvändigt attalla mål behandlas med skyndsamhet för att rimliga rättssäkerhetskrav skallvara uppfyllda. En föreskrift om det finns i första stycket. Föreskriftengäller vid handläggning av av alla mål oavsett vilken domstolsinstans detgäller. Iförsta stycket har på lagrådets initiativ också tagits in regler dels om attlänsrätten så snart en ansökan om medgivande till tvångsvård har kommit in tillrätten skall pröva om den har kommit in i rätt tid, dels om att länsrättenskyndsamt skall underrätta chefsöverläkaren om en sådan ansökan har befunnitsför sent inkommen. Syftet med dessa bestämmelser är att garantera att patienteninte mot sin vilja hålls kvar på sjukvårdsinrättningen sedan tvångsvårdenupphört till följd av regleringen i 28 §. Atten länsrätt regelmässigt skall hålla muntlig förhandling i ett mål om psykiatrisk tvångsvård framgår av 36 §. Det har ansetts särskilt angeläget att rätten företar ett mål om tvångsvård till avgörande inom 276 från det att målet haranhängiggjorts hos rätten. Det föreskrivs därför i Prop. 1990/91:58 andrastycket första meningen att en länsrätt skall göra detta inom åtta Bilaga 1dagar från det att målet kom in till rätten. Tidsfristen gälleräven om chefsöverläkaren ansöker t. ex. enligt 7 § om medgivande tilltvångsvård i början av fyraveckorsperioden. Det beror på bl.a. att denne kan hasärskilda skäl som talar för att en juridisk prövning av fömtsättningaraa förtvångsvård bör äga mm i ett tidigt skede av vårdperioden. Föreskriften gällerför alla mål i länsrätt, dvs. för såväl ansökningsmål som besvärsmål. Tiden harutökats från i förhållande till socialberedningensförslag. Detta har gjorts för att underlätta länsrättens planering av sinverksamhet. Dethar inte ansetts behövligt att i lagen föreskriva några särskilda tidsfristerför kammarrätt och regeringsrätten. För handläggning av mål i dessa instansergäller det allmänna kravet på skyndsamhet i första stycket. Andrastycket innebär inte ett krav på att ett mål om psykiatrisk tvångsvård underalla förhållanden måste avgöras slutligt inom den föreskrivna tiden på åttadagar. En muntlig förhandling som påbörjas inom tiden får sålunda fortsättasenare med stöd av föreskriften i andra stycket andra meningen, om det ärnödvändigt med hänsyn till utredningen eller något annat hinder för ettomedelbart avgörande. Av bestämmelsen följer också att det redan när måletkommer in kan stå klart att utredningen måste kompletteras, t.ex. med ettsakkunnigutlåtande, eller att förhandlingen av andra skäl inte kan hållas inomden föreskrivna tiden . Undantagsmöjligheten bör emellertidutnyttjas med stor återhållsamhet. Länsrätten bör pröva behovet avkompletterande utredning och bestämma dag för förhandling så snart ett mål omtvångsvård har kommit in till rätten. Någonsärskild regel om när dom eller beslut skall vara meddelade föreslås inte.Sådana regler finns inte heller i LVU och LVM. 1 detta hänseende gäller utöverbestämmelser i instruktionerna för länsrätt och kammarrätt den allmänna regelnom skyndsamhet i första stycket. Det bör rimligen tillhöra undantagen att ettbeslut i fråga om psykiatrisk tvångsvård inte kan meddelas i nära anslutningtill en förhandling. 1andra stycket tredje meningen görs undantag från tidsfristen vid överklagandesom rör beslut om förstöring eller försäljning av egendom. 1tredje stycket anges att länsrätten får förordna rörande saken i avvaktan påmålets avgörande. Enligt 28 § FPL gäller visserligen redan beträffandebesvärsmål att domstol, som har att pröva besvär, kan förordna att detöverklagade beslutet, om det annars skulle lända till efterrättelse ,tills vidare inte skall gälla och även i övrigt förordna rörande saken. Genomden föreslagna bestämmelsen blir det möjligt att fatta interimistiska beslut ialla typer av mål. 36§ 1 ett mål enligt denna lag skall länsrätten hålla muntlig förhandling, omdet inte är uppenbart obehövligt. Paragrafenföljer delvis mönstret i LVU (35 §) och LVM (39 §). Den gäller Prop.1990/91:58 handläggningen i länsrätt. Föreskrifter om platsen för en muntligförhand- Bilaga 1 ling och vem som skall kallas till den finns i 37 §. Enligt9 § FPL är förfarandet inför allmän förvaltningsdomstol skriftligt. Med hänsyntill betydelsen av ett omhändertagande för tvångsvård bör emellertid, som harframhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.9), länsrättens prövning avfömtsättningarna för psykiatrisk tvångsvård som regel ske efter muntligförhandling. Av bestämmelsen i förevarande paragraf framgår att länsrättenskall hålla muntlig förhandling, om det inte är uppenbart obehövligt.Presumtionen är således stark för muntlig förhandling. Den föreslagnabestämmelsen blir tillämplig i alla mål om psykiatrisk tvångsvård, dvs. såvälansöknings- som besvärsmål. Detkan vara uppenbart obehövligt att hålla en muntlig förhandling om en sådannyligen hållits i ett föregående mål rörande samme patient och nyaomständigheter av vikt inte tillkommit efter förhandlingen. Detsamma gäller ompatienten på gmnd av sitt psykiska tillstånd inte kan närvara vid en muntligförhandling eller inte vill att en sådan skall hållas. En annan tänkbarsituation är då målet gäller sådana frågor som korttidspermission ellerförstörande eller försäljning av egendom. Detföreslås inga särskilda regler om när kammarrätt eller regeringsrätten skallhålla muntlig förhandling. Det innebär att föreskrifterna i 9 § FPL blirtillämpliga i dessa fall, dvs. muntlig förhandling får hållas när den kan antasvara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet.Det föreligger således ingen presumtion för muntlig förhandling, men rätten börsjälvmant överväga om det finns behov av en sådan. 1 länsrätt och kammarrättskall muntlig förhandling vidare hållas, om enskild som för talan i måletbegär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skältalar mot det. lagrådsremissen intagen föreskrift om att patienten skall upplysas om att hankan begära muntlig förhandling innan ett mål avgörs har på lagrådets inrådanfått utgå. 37§ Muntlig förhandling hålls på sjukvårdsinrättningen, om inte särskilda skältalar för något annat. Patienten skall vara närvarande vid förhandlingen, omdet är möjligt med hänsyn till hans psykiska tillstånd. Patientens stödpersonhar rätt att närvara vid förhandlingen och skall om möjligt underrättas om den.Chefsöverläkaren skall höras vid förhandlingen, om det inte är uppenbartobehövligt. Omdet behövs, skall länsrätten i ett mål enligt denna lag höra lämplig sakkunnigvid muntlig förhandling. Vid förhandlingen får den sakkunnige, i syfte att fåupplysning rörande omständigheter som är av betydelse för dennes uppgift,ställa frågor till chefsöverläkaren och patienten. Omen patient som har kallats vid vite att inställa sig personligen till enförhandling uteblir, får rätten förordna att han skall hämtas till rättenantingen eller till en senare dag. Enligtlagen om allmänna förvaltningsdomstolar (27 §) gäller att allmän förvaltningsdomstol sammanträder på den ort där den har sitt säte eller där avdelning av domstolen är förlagd och att domstolen får sammanträda på annan ort när det föreligger särskilda skäl. Som har framhållits i den 278 allmännamotiveringen (avsnitt 3.9) är det viktigt av hänsyn till patienten /91:58 att en muntlig förhandling regelmässigt hålls på densjukvårdsinrättning Bilaga 1 där patienten vårdas. Avsteg från lagen omallmänna förvaltningsdomstolar har därför gjorts genom en föreskrift i förstastycket om att muntlig förhandling hålls på vårdinrättningen, om inte särskildaskäl talar för något annat. Det fömtsätts att sjukvårdshuvudmannen kantillhandahålla lokaler och att förhållandena där är sådana att principen omoffentlighet kan upprätthållas. Särskilda skäl att hålla förhandling i t. ex.rättens egna lokaler kan antas föreligga när patienten begär det och hanspsykiska tillstånd medger att förhandlingen hålls där. Rättenbör som regel kalla patienten till personlig inställelse. Patientens psykiskatillstånd kan emellertid föranleda undantag från detta krav. Detföreskrivs därför att patienten skall vara närvarande vid förhandlingen om detär möjligt med hänsyn till hans psykiska tillstånd. Som anförts under 7 § kandet vara lämpligt att chefsöverläkaren underrättar rätten om patienten enligtläkarens uppfattning inte kan närvara personligen. Patientens stödperson harrätt att vara närvarande vid förhandlingen och skall om möjligt underrättas omden. Föreskrifter om när stödperson skall förordnas finns i 30 §.Chefsöverläkaren skall höras vid förhandlingen, om det inte är uppenbartobehövligt. Andrastycket innehåller föreskrifter om hörande av sakkunnig vid muntlig förhandlinginför länsrätten. Om det behövs skall sådant sakkunnigförhör hållas i de målsom kan förekomma hos länsrätten enligt lagen. Det kan ibland vara lämpligt attden sakkunnige hörs per telefon. Somhar framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.9) och på de skäl somanförts där följs inte lagrådets förslag om att en erfaren psykiater skall ingåsom ledamot i länsrätten vid prövning av mål enligt lagen. Det behov som finnsav att tillföra rätten sakkunskap i psykiatriska och andra frågor får därförtillgodoses främst genom särskilt förordnade sakkunniga. Den nämndabestämmelsen om att lämplig sakkunnig vid behov skall höras vid muntligförhandling bör kunna bidra till att länsrätten får uppkommande medicinskaeller andra frågeställningar tillräckligt belysta och till att länsrättensmöjligheter att göra en obunden bedömning inte kan sättas i fråga. För attunderlaget för länsrättens bedömning av argumenteringen i t. ex. medicinskafrågor skall bli så gott som möjligt har tillfogats en regel som medger att densakkunnige kan få spela en aktiv roll vid förhandlingen genom att ställa frågortill chefsöverläkaren och patienten i sådana hänseenden som är av betydelse försakkunniguppgiftens fullgörande. Utfrågningen skall naturligtvis ske underdomstolens processledning. 1tredje stycket föreskrivs att rätten under vissa förutsättningar får förordnaatt patienten skall hämtas till rätten. Detta kan ske antingen omedelbarteller till en senare dag. Motsvarande bestämmelse finns i LVU (35 §) och LVM(39 §). Attpatienten under vissa fömtsättningar har rätt att få erforderiigt biträde i deträttsliga förfarandet framgår av 41 och 42 §§ rättshjälpslagen. 38§ Vid handläggningen i kammarrätt av mål enligt denna lag skall Prop.1990/91:58 nämndemän ingå i rätten. Detta gäller dock inte mål som angår enbarten Bilaga 1 fråga som nämns i 33 § första stycket. Iparagrafen anges att nämndemän skall ingå i rätten när kammarrätten avgör målom psykiatrisk tvångsvård. Av 12 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolarframgår att kammarrätt, när det är särskilt föreskrivet att nämndemän skallingå i rätten, är domför med tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler änfyra lagfarna ledamöter och tre nämndemän får i sådant fall inte sitta irätten. Den föreslagna bestämmelsen gör undantag för mål som angår enbart enfråga som nämns i 33 § första stycket. Kravet på medverkan av nämndemän ikammarrätt gäller således inte i t.ex. mål om avslag på en begäran atttvångsvården skall upphöra eller i permissionsmål. I detta avseende har integjorts någon ändring i förhållande till lagrådsremissen. Förlänsrättens del följer av lagen om allmänna förvaltningsdomstolar att nämndemänskall delta i avgörandet. Länsrätten är som huvudregel domför med en lagfarendomare och tre nämndemän. Om det behövs med hänsyn till målets omfattning ellernågon annan särskild omständighet, får fyra nämndemän sitta i rätten (17 §).Lagrådets förslag om särskild sammansättning med en läkarledamot i länsrättenoch, som konsekvens därav, om ökad nämndemannamedverkan vid prövning avöverklaganden har inte godtagits. Förslaget till ändring i lagen om allmännaförvaltningsdomstolar innebär därför att det främst för klagan över beslut omavslag på en begäran att tvångsvården skall upphöra och klagan över beslut ipermissionsfrågor görs undantag från kravet att nämndemän skall delta iavgörandet. Skälet härför är bl. a. att sådana klagomål får anföras vid ettobegränsat antal tillfällen. Påpekas bör emellertid att ett mål inte fåravgöras av ensamdomare, om det är påkallat av särskild anledning att måletprövas av fullsutten rätt (se 18 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar).Sådan särskild anledning kan föreligga t. ex. när omständigheterna i målettyder på att patienten på gmnd av sitt psykiska tillstånd kan befaras komma attallvarligt skada sig själv eller någon annan. Detsamma gäller om en icke ringatid förflutit sedan frågan om tvångsvård eller permission senast avgjordes idomstol. Det bör påpekas att länsrätten i regel inte skall kunna avgöra ett målbeträffande en patient som i ett brottmål har överlämnats till rättspsykiatriskvård förenad med särskild utskrivningsprövning utan medverkan av nämndemän (jfr21 § i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård och 18 § i förslaget tilländring i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). 39§ Chefsöverläkaren får uppdra åt en erfaren läkare vid sjukvårdsinrättningenmed specialistkompetens inom någon gren av psykiatrin att fullgöra uppgiftersom chefsöverläkaren har enligt denna lag. Om det finns särskilda skäl, fårchefsöverläkaren lämna sådant uppdrag åt en annan läkare vidsjukvårdsinrättningen, dock inte såvitt gäller 1.beslut enligt 6 § om intagning, 280 2.ansökan enligt 7, 9, 12eller 14 § om medgivande till att tvångsvården Prop. 1990/91: 58fortsätter. 3.beslut enligt 17 § förstastycket sista meningen om behandlingen, 4.beslut enligt 19 § andrastycket om fastspänning, eller 5.beslut enligt 20 § andrastycket om avskiljande. Somhar anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.2.2) och inledningsvis ispecialmotiveringen under mbriken Vissa begrepp i lagen har beslut fattats omändrade bestämmelser om ledningsansvaret i 14 § HSL. Enligt dessa skall, förenheter där patientsäkerheten kräver det, en chefsöverläkare ha ett samlatadministrativt och medicinskt ledningsansvar. Lagförslaget om psykiatrisktvångsvård bygger på den nya regleringen beträffande ledningsansvaret inomhälso- och sjukvården. Med hänsyn till chefsöverläkarens avsedda ställning ochfunktion bör denne ges möjlighet att delegera uppgifter enligt förevarandelagstiftning på någon annan som har den kompetens som behövs för dessauppgifter.