prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligtmin mening är den begreppsbildning som sålunda är avsedd att användas i den nyalagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård väl ägnad att läggas till gmnd ocksåför den straffrättsliga regleringen. De förändringar i förhållande tillgällande rätt som en sådan anpassning innebär är också från saklig synpunktmotiverade. Jag vill här peka på att begreppet allvarlig psykisk störning äravsett att ha en något snävare betydelse än det nuvarande begreppet psykisksjukdom enligt LSPV. I förhållande till uttrycket sinnessjukdom i BrB haremellertid det nya begreppet en något vidare innebörd. Enviktig konsekvens av att en ny terminologi införs är attjämställdhets-begreppet kan avskaffas. Detta begrepp har, somjag tidigareredogjort för, utsatts för omfattande kritik. Även om det somkriminalvårdsnämnden har uttalat i lagstiftningsärendet numera till följd avBexeliuskommitténs rekommendationer sker en mer restriktiv tolkning av begreppetän tidigare, är det enligt min mening en klar fördel att i fortsättningenkunna undvara detta begrepp i lagstiftningen. Det står därvid klart att en delav de fall som åtminstone tidigare i rättstillämpningen har kommit att omfattasav jämställdhetsbegreppet inte kommer att falla in under det nya uttrycketallvarlig psykisk störaing. Denföreslagna lagen om psykiatrisk tvångsvård skall inte tillämpas om patientens psykiska störning utgör enbart en psykisk utvecklingsstörning som kan ge rätt till särskilda omsorger enligt omsorgslag (se 3 § andra stycket). Den sist nämnda lagen omfattar även vissa andra gmpper 453 änpersoner som är psykiskt utvecklingsstörda. 1 1 § andra stycket den Prop.1990/91:58 lagen föreskrivs sålunda att vad som sägs i lagen om psykisktutvecklings- Bilaga 2 störda gäller även personer som på grund av hjärnskada,föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom, har fått ett betydande ochbestående begåvningshandikapp samt personer med baradomspsykos. Beträffandevilka fall som här närmare avses får jag hänvisa till lagens förarbeten (prop.i 984/85:176 s. 18 ff". och 56 ff". samt SoU 27 s. 5 ff.). Församtliga personer gäller att de lider av en intellektuell funktionsnedsättning(jfr SOU 1981:26 s. 480 ff.). Enligtmin mening talar övervägande skäl för att de gmpper som faller årsomsorgslag bör omfattas även av den nu aktuella särskilda straffrättsligaregleringen. närmare diskussion av i vilka situationer och i vilka hänseenden de nyssangivna kategorierna bör särbehandlas återkommer jag i det följande i sambandmed mina olika förslag beträffande lagföringen av dessa personer. Jagvill understryka att det för den medicinska bedömningen beträflfandeavgränsningen av de fall som i fortsättningen skall omfattas av denstraffrättsliga särregleringen kan finnas behov av närmare riktlinjer. Inteminst viktigt är att det skapas fömtsättningar för enhetliga bedömningar idessa frågor. Det får ankomma på att ta initiativ till deåtgärder som här kan visa sig vara behövliga. Jag vill emellertid betona attdet är domstolen som i det enskilda brottmålet har att fatta det slutligaavgörandet i dessa tillämpningsfrågor. Jag återkommer till problemet ianslutning till frågorna om det medicinska utredningsförfarandet. Närdet gäller terminologin på området anser jag att den av år1986 utarbetade basklassifikationen av sjukdomar (Klassifikation av sjukdomar1987) bör tjäna som en utgångspunkt. Denna klassifikation är en svensk versionav den internationella klassifikation som har utgetts avVärldshälsoorganisationen (WHO). Enligt klassifikationen utgör psykiskutvecklingsstörning, barndomspsykos och tillstånd där hjärnskada harfastställts exempel på psykiska störningar (kod 317 319, 299 resp. 310). Detinnebär att de tillstånd som utgör grund för särskilda omsorger enligt 1985 årsomsorgslag (jfr 1 § andra stycket) enligt klassifikationen betecknas sompsykisk störning. Somjag ser det har det inte minst praktiska fördelar att terminologin i denstraffrättsliga regleringen på området så långt möjligt ansluter till denvedertagna medicinska begreppsbildningen. Det är också angeläget att i dennareglering ha en så enkel terminologi som möjligt. Jag förordar därför atttermen psykisk störaing i den straffrättsliga regleringen begagnas också ompsykisk utvecklingsstöraing och de övriga tillstånd av intellektuellfunktionsnedsättning som avses omsorgslag. Mitt förslag skiljer sigi detta hänseende från promemorieförslaget och även från socialberedningensförslag. Slutligenvill jag i detta sammanhang erinra om att regeringen har fått i uppdrag av att göra en översyn av de bestämmelser i föräldrabal ken, numera och där begreppen "sinnes sjuk" och "sinnesslö" förekommer (LU 1975/76:33, rskr. justitiedepartementetnyligen upprättade promemorian (Ds 1990:75) Prop. 1990/91:58 Förverkande avrätt att ta arv m. m. behandlas de frågor som omfattas av Bilaga 2 dettauppdrag liksom frågor om förverkande av rätt att ta arv, testamente ellerförsäkringsersättning. De sistnämnda frågorna omfattar bl.a. den särbehandlingav psykiskt störda personer som sker vid sådant förverkande i vissa fall.Promemorian, som innehåller förslag till lagändringar i de aktuella frågoma,remissbehandlas . Min bedömning är att lagförslag på gmndval avpromemorian och remissbehandlingen av den skall kunna föreläggas isådan tid att dessa kan träda i kraft med de lagändringar jag nuföreslår. Jag avser alltså att senare återkomma till regeringen i detlagstiftningsärendet. Sambandetmellan brottet och den psykiska störningen Somjaghar berört tidigare kan frågan om psykisk störning hos en lagöverträdare fåbetydelse i flera olika avseenden för den straffrättsliga regleringen. Ettproblem är vilken betydelse tidpunkten för störningens förekomst bör tillmätas.Ett annat är om det för straflfrättslig särbehandling bör krävas inte bara etttidsmässigt samband mellan brottet och störningen utan dessutom ettorsakssamband. Jagtar till en början upp frågan vilken betydelse det bör ha när en psykiskstörning har förekommit. Situationeraakan här vara högst olikartade. En person kan ha begått ett brott när han led aven psykisk störning och kan för åtalsbeslutet fortfarande varapsykiskt störd. för domstolens bedömning av åtalet kanemellertid personen tänkas ha en lägre grad av störaing eller ha helttillfrisknat. Störningen kan också tänkas ha förändrats i motsatt riktningmellan gärningen och domstillfället. I andra fall kan en störning somföreligger vid domstillfallet tänkas ha uppstått först efter gärningen. Enytterligare situation av intresse för den straffrättsliga behandlingen avpsykiskt störda personer är det fall då störaingen uppträder hos enlagöverträdare först under straffverkställigheten. Denna situation har behandlatsav chefen för (bil. 1 avsnitt 4.5 och 4.6), och jag berörden inte ytterligare i detta sammanhang. Föratt den särskilda straffrättsliga regleringen på området skall bli tillämplig enligt nuvarande ordning krävs normalt att en lagöverträdare redan vid gärningstillfallet led av en psykisk störaing. Bestämmelseraa i 31 kap. 3 och 4 §§ BrB om överlämnande till tvångsvård resp. öppen psykiat risk vård kräver visserligen inte att någon störning förelåg vid gärningstill fallet. Av 31 kap. 3 § andra meningen BrB följer emellertid att, om den tilltalade inte har begått gärningen under inflytande av en sådan störning som där sägs, överlämnande till tvångsvård får ske bara när det finns särskilda skäl till det. Detta motiverades med hänvisning till risken för en ökning av reaktiva tillstånd hos lagöverträdarna, dvs. psykiska störningar som framkallas hos dessa efter gäraingen genom förhoppningen att de skall slippa intagning i kriminalvårdsanstalt och som i allmänhet kan antas vara 455 snabbtövergående (se prop. 1962:10 del C s. 354, 572, 602 och ILU 42 Prop.1990/91:58 s. 83 f). Enligtmin mening bör man när det gäller frågan om påföljdsval för den som är psykisktstörd ha som en principiell utgångspunkt att det inte skall krävas attstörningen förelegat vid gäraingstillfallet. Ett sådant krav skulle nämligenenligt min mening på ett omotiverat sätt begränsa domstolarnas befogenhet attfritt välja den påföljd som med hänsyn till alla föreliggande omständigheterframstår som den lämpligaste. För en regel om påföljdsval i sådana fall är detsjälvfallet lagöverträdarens tillstånd vid domstillfallet som bör ha avgörandebetydelse. En sådan lösning torde också vara bäst förenlig med de principer somgäller för BrB:s påföljdssystem och som inte har mbbats genom de tidigarenämnda nya regleraa för straffmätning och påföljdsval, som trädde i kraft år1989. Domstolenbör sålunda enligt min mening inte vara förhindrad att begagna psykiatrisk vårdsom påföljd för den som vid domstillfället behöver sådan vård bara för attvederbörande inte var psykiskt störd när brottet begicks. Tidpunkten förstöraingens uppkomst bör alltså här inte ha någon avgörande betydelse utanvägas in jämte vårdbehovet och övriga fömtsättningar för vård. Vid dennabedömning får beaktas t.ex. om störningen utgör ett reaktivt tillstånd. Beträffandemöjligheterna till åtalsunderlåtelse fömtsätter den nuvarande regleringen attlagöverträdaren vid brottet led av en sådan störaing som avses i 30 kap. 6 §BrB och att det dessutom förelåg orsakssamband mellan störningen och brottet.Åtalsunderlåtelse får enligt regeln i 20 kap. 7 § första stycket 4 RB ges underfömtsättning bl. a. att psykiatrisk vård eller vård enligt omsorgslagkommer till stånd utan lagföring. I linje med vad jag har uttalat angåendepåföljdsvalet och av i princip samma skäl bör lagöverträdarens psykiskatillstånd vid åtalsprövningen vara avgörande för om åtalsunderlåtelse med stödav en regel av det aktuella slaget skall kunna ges. Något krav på attlagöverträdaren led av en psykisk störaing vid gärningstillfället bör därför inteuppställas för att åtalsunderlåtelse skall få ges på grund av att vård av detnyssnämnda slaget kommer till stånd för denne. Jaggår nu över till frågan om betydelsen av kausalsamband mellan psykisk störningoch ett brott. Som har framgått av det föregående innehåller den särskildastraffrättsliga regleringen för lagöverträdare med psykiska avvikelser mednågra undantag (se 31 kap. 3 och 4 §§ BrB) ett krav på orsakssamband mellanbrottet och den psykiska störningen. Sambandet uttrycks så att brottet skall habegåtts "under inflytande av" störningen. Kravetpå kausalsamband infördes, som jag fömt har nämnt, urspmngli- gen i samband med en reform av tillräknelighetsbestämmelserna strafflag. Detta samband uppställdes därvid som förutsättning för straflfrihet eller straffnedsättning på gmnd av psykisk avvikelse hos gär ningsmannen. Som skäl för detta anfördes bl.a. att det kunde leda till otillfredsställande resultat, om det inte gjordes någon åtskillnad mellan "de brottsliga tendenser vilka hava sin gmnd i sjukdoms tillståndet och de vilka äro därav oberoende". Kausalsamband ansågs emellertid som regel kunna presumeras vara för handen när det förelåg ett 456 tidsmässigtsamband, och någon särskild bevisning om kausalsambandet Prop. 1990/91:58ansågs därför inte vanligen erforderlig. Vidare betonades att kravet på Bilaga 2 kausalsamband fick sin väsentliga betydelse som ett medel fördomstolen att förbehålla sig det slutliga avgörandet i tillräknelighetsfrågor. (Se SOU 1942:59 s. 83 ff". och ILU 1945:36 s. 37 ff".) Ioch med BrB upphörde systemet med straffriförklaringar. Psykiskt avvikandepersoner kom att i princip omfattas av det straffrättsliga sanktionssystemet.Kravet på kausalsamband upptogs emellertid i den straffrättsliga regleringen ienlighet med vad som har redovisats. Frågan om kausalsambandets betydelsediskuterades emellertid bara i anslutning till bestämmelsen i 31 kap. 3 § BrB(se prop. 1962:10 del C s. 354, 572, 602 och ILU 42 s. 83 f). Bexeliuskommitténtog i sitt förslag till straffrättslig reglering för psykiskt stördalagöverträdare upp frågan om kausalsambandets betydelse (se SOU 1977:23 s. och 267 ff.). Kommitténs förslag innebar att det nuvarande kravet påkausalsamband i olika bestämmelser skulle slopas och i stället ersättas medfömtsättningen att gärningsmannen vid tillfället för brottet led av denaktuella störningen. I kommitténs förslag till bestämmelser om påföljdsvalföreskrevs emellertid att hänsyn skulle tas till störningens art och grad,dess samband med brottet och gärningsmannens behov av vård. Kommitténs förslagatt slopa kravet på kausalsamband föranledde delade meningar underremissbehandlingen. Socialberedningensförslag (se SOU 1984:64 s. 294) innebär att det krävs att gärningsmannen ivissa fall led av en allvarlig störning när brottet begicks och i andra falllider av en sådan störning när påföljden skall bestämmas. Däremot upprätthållsenligt beredningens förslag ett krav på en form av samband mellan störning ochgärning bara i ett visst fall vid behandlingen av de svårast stördalagöverträdarna. Förslaget att slopa kravet på kausalsamband mellan störningoch gäming har tillstyrkts av det fåtal remissinstanser som tagit upp frågan. Jagvill till en början framhålla att i ett system där straffrihet gäller förbrottsliga gärningar, som har begåtts av någon som bedöms vara otillräknelig,krav på kausalitet mellan gärningen och störningen kan ha både principiell ochpraktisk betydelse. Ett sådant krav är här ägnat att klargöra gmnden förstraffrihet. 1 ett straffsystem som det nuvarande, där personer med psykiskavvikelse i princip såsom andra kan bli föremål för straffrättsligasanktioner, får frågan om kausaliteten en mer begränsad betydelse. Ett exempelpå det är att det, enligt vad jag har redogjort för, vid särskilda reglerom påföljdsval och åtalsunderlåtelse för lagöverträdare som lider av psykiskstörning inte bör uppställas något krav på tidsmässigt samband mellan brottetoch störningen och således än mindre orsakssamband. 1vissa andra sammanhang än de sist nämnda bör emellertid förekoms ten av ett orsakssamband mellan den psykiska störaingen och brottet enligt min mening ges betydelse. Det gäller till att börja med de fall där psykisk avvikelse hos gärningsmannen bör beaktas som en förmildrande omständighet vid bedömningen av brottets straffvärde. Av betydelse för straffmätningen är nämligen brottets straffvärde vilket i sin tur är beroen- 457 de av bl. a. i vilkenutsträckning gäraingsmannen kan göras ansvarig för sin Prop. 1990/91: 58handling. Detta hänger självfallet samman med hans psykiska tillstånd vidBilaga 2 gäraingstillfallet och med om hans handlande påverkats av dettatillstånd. Jag anser att en regel om att bedömningen av ett brotts straffvärdeskall påverkas i mildrande riktning av att den misstänkte är psykiskt störd börbegränsas till att avse de fall där någon form av orsakssamband mellan brottoch störaing föreligger. Den intagna bestämmelsen i29 kap. 3 § första stycket 2 BrB, som i detta hänseende motsvarar en tidigareföreskrift i 33 kap. 4 § första stycket andra meningen BrB (jfr prop.1987/88:120 s. 85 f), kan sägas ha denna innebörd. Vadjag har sagt nu om krav på orsakssamband mellan störning och brott bör gällaockså i fråga om en motsvarighet till det förbud mot att döma en kvalificeratpsykiskt störd lagöverträdare till fängelse som finns i nuvarande lagstiftning(se 30 kap. 6 § första stycket BrB). Skäl att upprätthålla kravet påorsakssamband finns även vid en regel om särskild rättsverkan motsvarande dennuvarande bestämmelsen i 36 kap. 13 § BrB. Fråganom orsakssamband mellan psykisk störning och brottslighet bör enligt min meningtillmätas betydelse även i ett annat avseende när det gäller behandlingen avpsykiskt störda lagöverträdare. Som jag har varit inne på krävs attgarantier skapas för att samhällsskyddet inte eftersatts vidtvångsomhändertagande av psykiskt störda personer som har begått brott.Regleringen på området bör enligt min mening syfta till att så vitt möjligtmotverka att de på nytt begår brott. Även på den punkten är det enligt minuppfattning naturligt att upprätthålla ett krav på orsakssamband mellanbrottet och störningen. Det kan nämligen i sådana fall förutsättas attgärningsmannens eventuella benägenhet att begå brott hänger samman just med denpsykiska avvikelsen. Bedömningen av återfallsrisken kommer härigenom också attåtminstone delvis vara av medicinsk karaktär, vilket får betydelse för bl.a.frågan genom vilket förfarande prövningen bör göras. Jag återkommer till dessafrågor (avsnitt 2.5). Vadjag nu har anfört innebär således att kravet på orsakssamband mellan brott ochstörning enligt min mening bör komma till uttryck i regleringen av denstraffrättsliga behandlingen av psykiskt störda lagöverträdare i olikahänseenden också i fortsättningen. Som jag ser det medför detta inte hellernågra allvarliga praktiska olägenheter. 1 linje med vad som uttalades ianslutning till att kausalsambandet urspmngligen infördes istrafflagstiftningen (ILU 1945:36 s. 37) bordet sålunda i regel inte föreligganågra svårigheter att ta ställning till frågan om ett orsakssamband. Omgäraingsmannen var allvarligt psykiskt störd när brottet begicks torde det oftavara uppenbart att brottet begåtts under påverkan av störningen. Det böremellertid framhållas att kravet på orsakssamband inte kan anses uppfyllt, omden psykiska störningen inte kan antas ha haft ett avgörande inflytande pågärningsmannens handlingssätt. Jag vill här även betonaatt den nuvarande ordningen med prövning av frågan om kausalsamband funnits och att de organ och funk tionärer som har att ta ställning i dessa frågor i första hand åklagare, rättspsykiatrer och domstolar således inte står främmande för denna typ av prövning. Jag är medveten om att det inträffar fall där 458 prövningenär vansklig att göra. Jag återkommer till spörsmålet i samband Prop.1990/91:58 medatt jag behandlar frågan om rättspsykiatrisk undersökning (avsnitt Bilaga 2 2.4 Rättspsykiatrisk vård (psykiatrisk tvångsvård sombrottspåföljd) Mittförslag: Om den som lider av en allvarlig psykisk störning har begått ett brottför vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter, skall domstolen fåöverlämna honom till psykiatrisk tvångsvård som påföljd för brottet(rättspsykiatrisk vård). En fömtsättning är att det med hänsyn till dentilltalades psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallatatt han är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård, som ärförenad med frihetsberövande och annat tvång. Förslageti promemoria: Överensstämmer i princip med mitt förslag utomsåtillvida att enligt promemorieförslaget domstolen skall få överlämnalagöverträdaren till rättspsykiatrisk vård, om han har behov av psykiatriskvård som kan tillgodoses genom att han är intagen på sjukhus. Hearingen: Från endel håll bl. a. företrädare för och rättspsykiatriskakliniken i uttrycktes oro över att utformningen av regeln omöverlämnande till psykiatrisk tvångsvård kan leda till att alltför mångalagöverträdare hamnar inom kriminalvården. företrädareframhöll att personer med sådana psykiska störningar som normalt brukar kunnabli föremål för psykiatrisk tvångsvård skall kunna ges sådan vård även isamband med brott. Från uttalades uppfattningen att enlagöverträdare som har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård som kantillgodoses bara genom att han är intagen på sjukhus bör få överlämnas tillpsykiatrisk tvångsvård. Enligt31 kap. 3 § BrB gäller att, om den som begått brottslig gärning enligt vad somframgår av föreskriven medicinsk utredning kan beredas vård med stöd av LSPV,rätten får förordna att han skall överlämnas till sluten psykiatrisk vård,fömtsatt att rätten finner behov av sådan vård föreligga. Av paragrafen följervidare att, om gärningen inte har begåtts under inflytande av sinnessjukdom,sinnesslöhet eller någon annan själslig abnormitet av så djupgående natur attden måste anses jämställd med sinnessjukdom, sådant förordnande får meddelasbara om det finns särskilda skäl till det. Som huvudregel gäller alltså att detkrävs kausalsamband mellan brottet och störningen. Regeln i 31 kap. 3 § BrBom överlämnande till sluten psykiatrisk vård knyter an till särskildabestämmelser i . I 3 § denna lag föreskrivs att intagning på sjukhus medstöd av lagen gmndas på vårdintyg eller på Prop. 1990/91:58 domstolsförordnande enligt 31 kap. 3 § BrB. Av 3 § LSPV följer vidare att Bilaga 2intagning på gmnd av specialindikationen i 1 § första stycket e) samma lag att patienten till följd av sjukdomen är farlig för annans egendom eller annatav lagstiftningen skyddat intresse än någons personliga säkerhet eller hälsa -får ske endast efter domstols förordnande enligt 31 kap. 3 § BrB. 1 övrigtgäller emellertid i princip samma fömtsättningar för vård genom förordnande avdomstol och vid intagning på gmnd av vårdintyg. Överiämnandei dom till vård enligt LSPV som brottspåföljd utgör alltså ett sätt varigenomintagning på sjukhus för psykiatrisk tvångsvård enligt LSPV kommer till stånd.Regleringen av vården i ett sådant fall skiljer sig i princip inte från denvård som sker efter intagning på gmnd av ett vårdintyg. Beslut om utskrivningeller försöksutskrivning av en patient som har överlämnats av domstol skallemellertid alltid fattas av utskrivningsnämnden (17 § resp. 19 § tredjestycket LSPV). Antaletpersoner som av domstol enligt 31 kap. 3 § BrB överlämnats till slutenpsykiatrisk vård har som nämnts förut uppgått till ca 300 perår. Chefenför har lagt fram ett förslag till lag ompsykiatrisk tvångsvård. Förslaget innebär att LSPV upphävs och ersätts avlagstiftning som inte innehåller någon motsvarighet till bestämmelsen i 3 §LSPV om att intagning för psykiatrisk tvångsvård kan gmndas på beslut av allmändomstol i ett brottmål. Chefen för har emellertid samtidigti samråd med mig föreslagit en lag om rättspsykiatrisk vård som reglerar bl.a.frågan om psykiatrisk tvångsvård som en brottspåföljd. Som jag redan har angetti det föregående (avsnitt 2.2) bör således möjligheten att ge en lagöverträdaresådan vård som påföljd finnas kvar. Jag skall här närmare diskutera hur dennapåföljd bör utformas för att undvika de olägenheter som finns i det nuvarandesystemet. Tillämpningenav bestämmelsen i 31 kap. 3 § BrB om överlämnande till sluten psykiatrisk vårdhar kritiserats för att ett relativt lindrigt brott kunnat leda till tvångsvårdunder medan ett mycket grovt brott ibland medfört endast en kortvårdtid. Kritiken har särskilt gällt jämställdhetsfallen. a. har detgjorts gällande att det har förekommit att sådana fall med hänsyn till attfängelse här är uteslutet som påföljd överlämnats till sluten psykiatriskvård trots att tvångsvård inte skulle ha kommit till stånd om patienten intehade begått brott. De undersökningar som har gjorts på området ger emellertidinget entydigt stöd för en uppfattning att personer som bedöms som jämställdaoch överlämnas till sluten psykiatrisk vård generellt sett skulle omhändertasav samhället under avsevärt än de personer som inte bedöms somjämställda utan döms till fängelse. Jaghar i det föregående (avsnitt 2.3) föreslagit att jämställdhetsbegrep pet mönstras ut ur lagstiftningen. Detta bör enligt min mening kunna bidra till att lagöverträdare överlämnas till psykiatrisk tvångsvård endast i de 460 falldär det finns ett klart behov av sådan vård. Som jag ser det bör det Prop.1990/91: 58 härigenom också kunna undvikas att vid svårare brott skillnadenmellan Bilaga 2 längden på vårdtider och längden på motsvarandefängelsestraff" kan bli anmärkningsvärt stor. När det gäller psykisktstörda lagöverträdare som kan bedömas begå brott på nytt, särskilt om det ärfråga om allvarliga våldsbrott, finns det emellertid med hänsyn tillsamhällsskyddet behov av en särskilt noggrann prövning av frågan när vården börupphöra. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt 2.5). Närdet så gäller förutsättningarna för att överlämna en lagöverträdare tillpsykiatrisk tvångsvård anser jag det vara väsentligt att även kunna motverkaatt ett mindre allvarligt brott kan leda till ett frihetsberövande som intestår i rimlig proportion till brottets svårhet. Den nuvarande regleringen i 31kap. 3 § BrB ger inte uttryck för någon begränsning i detta avseende.