prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Det är inte minst viktigt föratt rätten skall kunna ta ställning till om det inte finns någon annan form avstöd och behandling som kan vara tillräcklig och som patienten kan acceptera. 1ansökan skall därför även uppges vilka överväganden som gjorts rörande vård iannan form för patienten. Enredogörelse skall också lämnas för det stöd och den behandling som planeras för patienten. Ju en patient ges tvångsvård, desto större krav kan i regel ställas på den utredning som skall ligga till gmnd för länsrättens prövning. Detta har markerats genom att det i fall som avses i 249 denna paragraf skalllämnas en redogörelse för det stöd och den behand- Prop. 1990/91:58 lingsom planeras för patienten efter vistelsen på vårdenheten. Detta kan Bilaga1 ske t. ex. genom att till ansökan fogas den plan över behandlingen som enligt16 § skall upprättas så snart patienten har tagits in för tvångsvård. Ansökanoch redogörelsen skall genom länsrättens försorg delges patienten. Omden ansvarige läkaren finner att en patient inte kan närvara personligen viden muntlig förhandling, bör han underrätta länsrätten om detta. Det kanlämpligen ske i samband med att en redogörelse enligt andra stycket lämnas tillrätten (jfr 37 §). Om en stödperson har utsetts för patienten är det lämpligtatt läkaren upplyser rätten om detta så att stödpersonen kan meddelas om enmuntlig förhandling. 8 §Rätten skall på ansökan enligt 7 § besluta i frågan om fortsatt tvångs vård. Om rätten bifaller ansökan, får tvångsvården pågå , räknat för beslutet om intagning. Paragrafen,som utformats enligt lagrådets förslag, anger att länsrätten alltid skall fattabeslut i frågan om fortsatt tvångsvård när en ansökan gjorts enligt 7 §. Vidareföreskrivs om vårdtiden sedan rätten efter ansökan enligt 7 § har beslutat atttvångsvård får ges. Den maximala tiden för sådan vård utgör fyra månader.Vårdtiden räknas för beslutet om intagning. Rättens beslut gälleromedelbart om inte annat förordnas (se 45§). Rättensprövning skall avse humvida förutsättningarna för tvångsvård är uppfyllda. Iprövningen skall inte ingå att ta ställning till någon längsta vårdtid. Detåligger emellertid chefsöverläkaren att under hela fyramåna-dersperiodenfortlöpande överväga om fömtsättningarna alltjämt föreligger (se 27 §). Underremissbehandlingen har det ifrågasatts i vilken utsträckning en läkare harbefogenhet att på nytt besluta om intagning för tvångsvård sedan domstolbeslutat att sådan vård inte får ges. Som framgår av 33 § avses läkaren intevara behörig att överklaga länsrättens beslut beträffande tvångsvård. a. på gmnd härav inte ansetts lämpligt att reglera möjligheterna att ånyobesluta om intagning kort efter en domstolprövning. Det ligger emellertid isakens natur att det för ett nytt intagningsbeslut i sådant fall måste krävasatt nya omständigheter har tillkommit sedan domstolens avgörande. 9 §Efter ansökan av chefsöverläkaren får rätten medge att tvångsvården fortsätter utöver den längsta tiden enligt 8 §. Medgivande får lämnas åt gången, räknat från prövningstillfallet. Enansökan enligt första stycket skall ha kommit in till länsrätten innan tidenför gällande beslut om tvångsvård har löpt ut. Föreskrifterna i 7 § andrastycket tillämpas beträffande en ansökan enligt denna paragraf Detkan på goda grunder antas att syftet med vården för de allra flesta tvångsintagna patienter kommer att uppnås inom den föreskrivna längsta vårdtiden från intagningen. För de fall där det finns 250 behovav en längre tids vård som är förenad med frihetsberövande och Prop.1990/91:58 annat tvång har öppnats en möjlighet till förlängning avtvångsvårdstiden. Bilaga 1 Av första stycket första meningen följer attförlängning kräver en ny domstolsprövning. Denna prövning skall avse omfömtsättningarna för tvångsvård alltjämt består och i så fall för hur lång tidvården längst får pågå. Somhar framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.3) bör det Ställas krav påen ny kvalificerad bedömning av patientens situation inför en eventuellförlängning av tiden för tvångsvård. Det har bl. a. för dessa fall i 37 §föreskrivits att länsrätten vid muntlig förhandling vid behov skall höralämplig sakkunnig. Med lämplig sakkunnig avses i första hand en psykiater, mendet kan också vara en psykolog, socionom eller någon annan som har särskildsakkunskap. I sammanhanget kan pekas på bestämmelsen i 42 § om förordnande förviss tid av särskilda sakkunniga att bistå rätten. Ijörsta stycket andra meningen slås fast att medgivande till förlängning fårlämnas åt gången. På förslag av lagrådet har bestämmelsenkompletterats med att förlängningen räknas från prövnings-tillfallet. Förförlängning krävs givetvis att tvångsvårdsfömtsättningarna alltjämt är förhanden. Den nämnda tiden utgör en maximitid. Risken för hospitalisering måstesärskilt beaktas i förlängningsfallen. När förlängning medges får inte tillämpas slentrianmässigt. Den är avsedd att utnyttjas endasti sådana mindre vanliga fall där tvångsvården redan har pågått under lång tidoch en förbättring av patientens psykiska tillstånd ter sig avlägsen. Detförutsätts för vissa undantagsfall att medgivande till förlängning kan lämnasmer än en gång. Om någon förlängning inte medges, upphör tvångsvårdenomedelbart, även om den tidigare medgivna vårdtiden inte har gått till ända. Enligtandra stycket första meningen skall en ansökan om förlängning ha kommit in tilllänsrätten inom den längsta tid som gäller för tvångsvården enligt senastedomstolsbeslut. 1 annat fall upphör tvångsvården (se 28 §), och patienten fårinte hållas kvar på vårdinrättningen mot sin vilja. Av andra stycket andrameningen följer att ansökan skall innehålla skälen för ett förlängningsbeslutoch att det till ansökan skall fogas en redogörelse för vårdplaneringen rörandepatienten. Avsikten är att ställa minst samma krav på en ansökan om förlängningsom på en ansökan enligt 7 §. 10§ Har en ansökan enligt 7 eller 9 § kommit in till länsrätten, får tvångsvårdenfortsätta i avvaktan på rättens beslut. Avslår rätten ansökan, skall vårdenupphöra . Bestämmelsen,som har utformats enligt lagrådets förslag, innebär att tvångsvården fortsätteroch att patienten bl. a. får hållas kvar på vårdinrättningen tills länsrättenhar beslutat i anledning av en där gjord ansökan om medgivande till tvångsvård.En fömtsättning för detta är dock att ansökan har kommit in till länsrätteninom den föreskrivna tidsfristen. Som framgår av 35 § skall mål om tvångsvårdprövas skyndsamt och i regel företas till avgörande från dendag då ansökan kom in. Även om en ansökan omförlängning av vårdtiden har lämnats in till Prop. 1990/91:58 rätten, skallchefsöveriäkaren fortlöpande överväga om fömtsättningaraa Bilaga 1 förtvångsvård alltjämt föreligger. Om denne innan rätten avgör målet beslutar attvården skall upphöra, skall rätten inte göra någon prövning i sak. Som lagrådetframhållit måste chefsöveriäkaren för sådant fall underrätta domstolen så attärendet kan avskrivas från vidare handläggning där. Eftersom detta följer avallmänna förvaltningsrättsliga principer har en i lagrådsremissen föreslagenregel om att ansökan upphör att gälla i den berörda situationen fått utgå. 1enlighet med lagrådets förslag anges i tydlighetens intresse i paragrafen atttvångsvården upphör , om rätten avslår en ansökan enligt 7 eller 9 §. övergångfrån frivillig vård till tvångsvård 11§ Om en patient är intagen på en sjukvårdsinrättning för frivillig psykiatriskvård, får chefsöverläkaren vid den enhet där patienten vårdas, utan hinder avatt vårdintyg inte har utfärdats, besluta om tvångsvård när 1. fömtsättningarnaenligt 3 § föreligger och 2. patiententill följd av sin psykiska störning kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon annan. Föreskrifternai 6 § gäller inte i fall som avses i första stycket. I11 13 §§ regleras frågan om konvertering. Med konvertering avses att enpatient som är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård ifrivillig form förs över till psykiatrisk tvångsvård. Frågan har ingåendebehandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.4). Förslaget i lagrådsremissenhar vidhållits i sak men lagtexten har jämkats redaktionellt med anledning avlagrådsgranskningen. Kravetenligt första stycket att en patient skall vara intagen på ensjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård medför att bestämmelserna omkonvertering inte tillämpas på patienter som får enbart somatisk sjukhusvårdeller på patienter som erhåller öppen vård. Om psykiatrisk tvångsvård skullebli aktuell för sådana patienter, kan beslut om det fattas på grundval avvårdintyg i den ordning som anges i 4-6 §§. Förett konverteringsbeslut krävs enligt punkt 1 att fömtsättningarna förtvångsvård i 3 § föreligger. Detta innebär att patienten skall lida av enallvarlig psykisk störning samt på gmnd av sitt psykiska tillstånd och sinapersonliga förhållanden i övrigt ha ett oundgängligt behov av psykiatrisk vårdsom inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att han är intagen på ensjukvårdsinrättning för heldygnsvård. Vidare skall patienten motsätta sig denbehövliga vården eller till följd av sitt psykiska tillstånd uppenbart saknaförmåga att ge uttryck för ett gmndat ställningstagande i frågan. Konverteringkan med hänsyn till den sistnämnda förutsättningen aktu aliseras främst när en patient som är intagen för vård i frivillig form enligt HSL ger uttryck för att han vill lämna sjukvårdsinrättningen trots att han oundgängligen behöver vården där. Ställning måste då omgående tas till 252 omtvångsvård skall beslutas. Utan konverteringsbeslut får patienten inte Prop. 1990/91: 58 hindras att lämna sjukvårdsinrättningen. 1punkt 2 anges som ytterligare fömtsättning för ett konverteringsbeslut attpatienten till följd av sin psykiska störning kan befaras komma att allvarligtskada sig själv eller någon annan. Fömtsättningarna i punkterna I och 2 skallvara uppfyllda . Farebedömningen i konverteringsfall skall avserisken för allvarlig skada. Som typexempel kan nämnas risk för självmord ellerrisk för våldsbrott mot annan. Risken skall föreligga till följd av enallvarlig psykisk störaing hos patienten. Med skada avses främst fysisk skada,men också psykiska lidanden som personer i patientens omgivning kan utsättasför genom t. ex. hot eller trakasserier omfattas. Däremot avses inte skada påegendom eller annan ekonomisk skada. Iandra stycket anges att regleringen i 6 § om intagning för tvångsvård inte gälleri konverteringsfallen. Detta innebär att bestämmelserna om vårdintyg ochkvarhållningsrätt inte tillämpas liksom att någon tvåläkarprövning inte skallske i dessa fall. 12§ När beslut har fattats om tvångsvård enligt 11 §, skall chefsöverläkarenskyndsamt och senast för beslutet ansöka hoslänsrätten om medgivande till att tvångsvården fortsätter. Föreskrifterna i 7§ andra stycket skall därvid tillämpas. Ibestämmelsen i paragrafens första mening föreskrivs av skäl som har angetts iden allmänna motiveringen (avsnitt 3.4) att ett läkarbeslut om konverteringskall följas av en snar domstolsprövning. Chefsöverläkaren skall skyndsamt ochsenast från beslutet skriftligen ansöka hos länsrätten ommedgivande till tvångsvård i konverteringsfall. Ansökan skall ha kommit in tilllänsrätten inom den nämnda tiden. I annat fall förfaller konverteringsbeslutetoch patienten får inte hållas kvar mot sin vilja på sjukvårdsinrättningen.Paragrafens första mening har ändrats redaktionellt i förhållande till vad som föreslogs ilagrådsremissen. Tidsfristenpå är bestämd med beaktande av att behövs för postgång ochatt det kan vara svårt att hinna förbereda ansökningshandlingar somett konverteringsbeslut fattas, t. ex. om detta sker . Åtgärdenatt ansöka om medgivande till fortsatt tvångsvård kan delegeras till enerfaren specialistkompetent läkare men inte till någon annan läkare (se 39 §).Om det finns särskilda skäl får uppgiften att besluta om konvertering enligt 11§ delegeras utan någon sådan begränsning. Konverteringsbeslut kan nämligenbehöva fattas i brådskande situationer. Hänvisningeni andra meningen till 7 § andra stycket innebär att chefsöverläkaren i enansökan om medgivande till tvångsvård skall ange de omständigheter som utgörgmnden för tvångsvården och vilka överväganden som har gjorts rörande vård iannan form för patienten. Han skall också redogöra för det stöd och denbehandling som planeras för patienten under och efter vistelsen på vårdenheten. 13§ Om rätten medger att tvångsvård som har beslutats enligt 11 § Prop.1990/91:58 fortsätter, får den pågå , räknat från dagenför Bilaga 1 chefsöverläkarens beslut. I fråga om tvångsvård utöver dennatid tillämpas samma bestämmelser som vid fortsatt tvångsvård enligt 9 §. Iparagrafen, vars lydelse har jämkats i förhållande till lagrådsremissensförslag, slås fast att tvångsvården vid konvertering under förutsättning atträtten lämnar medgivande till fortsatt vård får pågå under högst fyra månader.Tiden räknas för läkarbeslutet om konvertering enligt 11§. Andrameningen innehåller en hänvisning till vad som gäller vid fortsatt tvångsvårdenligt 9 §. Tvångsvårdstiden kan således förlängas enligt samma regler somgäller vid intagning grundad på vårdintyg och läkarbeslut enligt 6 §.Hänvisningen innebär också att tvångsvården så som anges i 10 § får pågå iavvaktan på att rätten beslutar i anledning av ansökningen. Övergångfrån rättspsykiatrisk vård till tvångsvård enligt denna lag 14§ När rättspsykiatrisk vård skall upphöra i fall som avses i 15 § lagen(1991:000) om rättspsykiatrisk vård, får chefsöverläkaren vid den enhet därpatienten vårdas, utan hinder av att vårdintyg inte har utfärdats, besluta omtvångsvård enligt denna lag, om fömtsättningarna enligt 3 § föreligger. Föreskrifternai 6 § gäller inte i fall som avses i första stycket. I stället tillämpasföreskrifterna i 12 och 13§§, varvid ett beslut enligt denna paragraf jämställsmed ett beslut enligt 11 §. Paragrafengäller för de patienter som är frihetsberövade med anledning av brott och somges rättspsykiatrisk vård. Paragrafen har utformats redaktionellt påmotsvarande sätt som 11 §. Närfrihetsberövandet skall upphöra kan det självfallet vara så att fömtsättningarnaenligt 3 § för att ge patienten psykiatrisk tvångsvård är uppfyllda. om att chefsöverläkaren får besluta om sådan vård utan hinder av attvårdintyg inte utfärdats har därför tagits in i jÖrsta stycket. De kategoriersom här avses är som framgår av 15 § lagen om rättspsykiatrisk vård anhållna,häktade eller intagna på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning eller i enkriminalvårdsanstalt. 1andra stycket anges att beslutsförfarandet enligt 6 § inte gäller närrättspsykiatrisk vård övergår till tvångsvård. I stället skall länsrättensmedgivande sökas i dessa fall på samma sätt som vid konvertering, vilketframgår av hänvisningen till 12 §. Föreskrifterna i 13 § skall tillämpas närdet gäller maximum för vårdtidens längd, vilket innebär från dagenför chefsöverläkarens beslut samt möjlighet till förlängning i samma ordningsom anges i 9 §. 15§ Vårdenligt denna lag ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en Paragrafeninnehåller en bestämmelse om var psykiatrisk tvångsvård får Prop. 1990/91: 58ges. Bestämmelsen bör ses mot bakgrund av att tvångsvård kräver intag- Bilaga 1ning på en sjukvårdsinrättning enligt 3 §. Som har framhållits i den allmännamotiveringen (avsnitt 3.5.1) bör inriktningen vara att avveckla mentalsjukhusav traditionell typ. I första hand bör tvångsvård ges på sjukhus där denpsykiatriska vården är samlokaliserad med somatisk vård. Detta är ofta falletvid länssjukhus och länsdelssjukhus. Av skäl som har framförts i den allmännamotiveringen har det inte ansetts lämpligt att införa närmare bestämmelser ilagstiftningen om vilka vårdenheter som får ta emot patienter för tvångsvård. Iparagrafen anges att tvångsvård ges på en landstingskommunal sjukvårdsinrättning.Av 1 § tredje stycket följer att sådan vård även får ges på ensjukvårdsinrättning som drivs av en kommun som inte ingår i enlandstingskommun. Däremot får intagning för psykiatrisk vård med tvång inte skepå en enskild institution. Det går inte heller att föra över en patient till enenskild institution sedan intagning har skett. Det är emellertid inteuteslutet att en patient som ges tvångsvård på en inrättning fårtillstånd att uppehålla sig utanför inrättningens område t. ex. för att vistaspå en institution som drivs i enskild regi (se 25 §). Patienten anses i sådantfall fortfarande som intagen på den kommunala inrättningen. Detfinns naturligtvis inget hinder mot att psykiatrisk tvångsvård ges på en annansjukvårdsenhet än en psykiatrisk. En patient med t.ex. akut hjärtinfarkt ochpsykos eller svår kroppsskada i kombination med en allvarlig psykisk störaingkan inledningsvis vara i behov av vård på en medicinsk eller kirurgisk avdelningoch i behov av psykiatrisk tvångsvård. En för psykiatrisk vårdansvarig läkare kan i sådant fall besluta att patienten kan intas ochtillfälligt vårdas på en somatisk enhet. Denne läkare har självfallet ansvarför den psykiatriska vården medan en annan läkare på den somatiska enheten haransvar för den somatiska vården. Närdet gäller frågan vilken sjukvårdsinrättning en patient skall tas in på, får deprinciper tillämpas som gäller för övrig hälso- och sjukvård. Ett beslut om attintagningen skall ske på en viss inrättning går inte att överklaga. Av1 § första stycket följer att föreskrifterna i 2 a § HSL gäller för innehålletoch utformningen av psykiatrisk tvångsvård. Dessa bestämmelser anger i någrapunkter vad som kännetecknar en god vård, och de skall tillämpas på tvångsvårdi den mån inte annat följer av förevarande lag, i första hand avsnittet somomfattar 16 26 §§. 16§ En behandlingsplan skall upprättas efter det att patienten har tagitsin för tvångsvård. Så långt möjligt skall planen upprättas i samråd medpatienten. När det är lämpligt skall samråd ske också med dennes närstående. Isamråd med patienten skall det klariäggas om denne har behov av stöd frånsocialtjänsten. Iförsta stycket första meningen anges att en behandlingsplan skall upprat- 255 tas efter det attpatienten har tagits in för tvångsvård. 1990/91:58 planensyftar till att säkerställa att tvångsvården bedrivs med sikte på att Bilaga 1patienten så snart det går skall kunna ta ansvar för sig själv, vid behov medstöd i frivilliga former från den psykiatriska verksamheten eller exempelvissocialtjänsten. Av planen bör därför framgå patientens behandlingsbehov ochpersonliga förhållanden. Planen bör också så långt möjligt belysa patientensbehov av arbete, utbildning eller annan sysselsättning samt behov av bostad.Planen skall givetvis kunna anpassas efter de förändringar som kan inträffaunder den tid patienten vårdas på inrättningen. Planenskall enligt första stycket andra och tredje meningarna så långt möjligtupprättas i samråd med patienten och, när det är lämpligt, med hans närstående.Det är nämligen viktigt att patienten i den mån hans psykiska tillstånd medgerdet själv får ge sin mening till känna och delta i planeringen av vården. Detar också viktigt att anhöriga och andra personer som står patienten nära fårmöjlighet att delta i behandlingsplaneringen. kan dock en sådankontakt med de närstående vara mindre lämplig av rena behandlingsskäl,åtminstone för . Det är främst när patienten motsätter sig en kontakt medde anhöriga som det av behand-lingsmässiga skäl finns anledning att underlåtaen sådan. Bestämmelsen i första stycket tredje meningen har därför inte gjortsovillkorlig i detta hänseende. Det bör här påpekas att sekretesslagensbestämmelser medför vissa begränsningar när det gäller frågan om en näraanhörig eller annan närstående skall informeras eller ges tillfälle att samrådamed personalen i behandlingsplaneringen. Manbör planera för det stöd och den behandling som patienten kan behövaefter vistelsen på vårdinrättningen. En bestämmelse om att utredning skall skei samråd med patienten för att klarlägga om denne har behov av stöd frånsocialtjänsten har därför tagits in i andra stycket. En kontakt medsocialtjänsten fömtsätter givetvis att patienten är införstådd med detta. 1vissa fall kan det finnas behov av att andra myndigheter eller organ kontaktas,t.ex. arbetsförmedlingen eller omsorgsnämnden. Även vid kontakter med myndighetermåste naturligtvis sekretesslagens bestämmelser iakttas. 17§ 1 fråga om behandlingen skall samråd äga rum med patientennär det kan ske. Samråd skall ske också med patientens närstående när det ärlämpligt. Frågor om behandlingen avgörs ytterst av chefsöverläkaren vid denenhet där patienten vårdas. Behandlingsåtgärdernaskall anpassas till vad som krävs för att uppnå syftet med tvångsvården enligt2 §. Somhar framhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.5.2) skall en tvångsintagen patient få vård och behandling under samma etiska och vetenskapliga betingelser som andra sjuka personer. HSL:s grundläggande bestämmelser om respekt för patientens självbestämmande och integritet gäller också som princip för den vård som sker med tvång. Patientens önskemål skall därför respekteras så långt det är möjligt. Hans utsatta ställning gör det särskilt viktigt att vården och behandlingen sker i former som inkräktar så litet som möjligt på hans integritet. En läkares skyldighet 256 attge adekvat behandling regleras i allmänna läkarinstmktionen. Enligt Prop.1990/91:58 denna åligger det varje läkare att i överensstämmelse med vetenskapoch Bilaga 1 beprövad erfarenhet meddela en patient de råd och, såvittmöjligt, den behandling som patientens tillstånd fordrar. Paragrafeninnehåller i Första stycket första meningen en erinran om att samråd skall skemed patienten om den behandling som patienten skall ges . Kravetpå ett samrådsförfarande har emellertid inte gjorts ovillkorligt. Det måste blipatientens psykiska tillstånd som avgör när ett sådant förfarande fårunderlåtas. Samrådskall enligt jÖrsta stycket andra meningen ske med patientens närstående närdet är lämpligt. Motsätter sig patienten en kontakt med de närstående bör manavstå från att kontakta dem. I vissa brådskande situationer kan det vidare varaomöjligt att kontakta någon närstående innan behandling sätts in. Som haruttalats vid 16 § medför bestämmelserna i sekretesslagen vissa begränsningarnär det gäller frågan om en närstående skall informeras eller ges tillfälleatt samråda med vårdpersonalen i behandlingsfrågor. Med närstående avses främstnära anhöriga, t. ex. make/maka, sambo, föräldrar, barn och syskon. Det börnaturligtvis i regel vara tillräckligt att någon av de närstående kontaktas. Detär viktigt för resultatet av vården att den kan genomföras i en atmosfär avsamförstånd och samverkan mellan vårdpersonalen och patienten. För fall närenighet likväl inte kan nås om behandlingen föreskrivs i första stycket tredjemeningen i paragrafen att chefsöverläkaren ytterst avgör frågan. Avsikten ärinte att denne skall besluta i frågan vid vaije tillfälle som patienten underpågående behandlingsperiod skall ges t. ex. en viss medicinering, utan bestämmelsentar sikte på mer övergripande behandlingsbeslut som ger befogenhet för övrigvårdpersonal att genomföra de vårdåtgärder som följer av ett sådant beslut. Av39 § första stycket följer att chefsöverläkaren får uppdra åt en erfarenspecialistkompetent läkare att fatta beslut av detta slag. Bestämmelsen ombehandlingen avser naturligtvis inte olika slag av åtgärder i ordnings-,kontroll- eller säkerhetssyfte som regleras särskilt i 19 24 §§. Andrastycket innehåller en allmänt formulerad regel som erinrar om att behandlingen skall hållas inom den ram som framgår av syftet med tvångs vården enligt 2 §. Bestämmelsen omfattar alla psykiatriska behandlingsåt gärder. Somatisk behandling åsyftas däremot inte. Kravet på att anpass ning skall ske till tvångsvårdens beskrivna syfte gäller såväl arten som omfattningen och varaktigheten av behandlingsåtgärderna.