prop · GE03111 · 1990-12-31 00:00:00 — Enligtsocialtjänstlagen skall bygga på respekt för människornassjälvbestämmanderätt och integritet. Vidare skall socialnämndens insatser förden enskilde utformas och genomföras tillsammans med honom (1 och 9 §§). Dessaprinciper är av största betydelse både för den allmänna uppfattningen om hälso-och sjukvården och samt för innehållet och framgången i vård- ochbehandlingsarbetet Gfr 1988/89:KU14 s. 21). En enskild skall således medförtroende kunna vända sig till en vårdmyndighet för att få hjälp med sinaproblem i förvissningen att de uppgifter han eller hon lämnar inte spridsvidare. Detkan emellertid ifrågasättas om de hinder för informationsutbyte mellan vårdmyndigheterna som har redovisats i promemorian verkligen stämmer överens med de intentioner som ligger bakom lagstiftningen på områdena. Av redogörelsen framgår att vårdmyndigheterna på grund av sekretessen ibland är förhindrade att bistå enskilda på ett adekvat sätt. Hindret att utbyta uppgifter behöver inte ha något samband med en ovilja från den enskilde att få hjälp. I vissa undantagsfall får man räkna med att den enskilde på grund av likgiltighet eller liknande inte vill eller förmår att medverka. Det finns som bl. a. påpekat i sitt betän kande 1988/89:KUI4 vissa situationer då reglerna om sekretess mellan olika myndigheter på vårdområdet är till uppenbar nackdel för den enskil de från vård- och behandlingssynpunkt. De fall som jag pekat på avser vårdnadshavare, vilkas barn far illa, och personer med missbruksproblem, som ofta torde vara allvarliga. Jag har även nämnt behovet av skydd för ett väntat barn. Ett uppgiftslämnande i nu nämnda fall framstår som helt nödvändigt med hänsyn till den enskildes behov av stöd. Det är enligt min mening inte förenligt med principerna bakom vårdlag- 11 stiftningen att dessapersoner, som är särskilt utsatta i samhället, skall Prop. 1990/91:111 kunnahamna i en situation som medför att de blir utan vård och behandling på grundav de sekretessregler som gäller. De bör tvärtom få möjligheten till stöd ellervård genom att uppgifter lämnas. Omsorgen om den enskilde måste därför enligtmin uppfattning i dessa undantagsfall göra det möjligt för vårdmyndigheternaatt utbyta uppgifter med varandra för att bistå en enskild trots att denenskilde inte har lämnat sitt samtycke till uppgiftslämnande!. Därmed är intesagt att någon åtgärd skall kunna påtvingas dem utan särskilt stöd ilagstiftningen. Jag anser därför i likhet med det stora flertaletremissinstanser att det bör bli möjligt för vårdmyndigheterna att utbytauppgifter i vissa fall för att bistå en enskild trots att han eller hon intehar lämnat sitt samtycke till uppgiftslämnandet. En ny reglering bör utformasmed den principiella uppläggning som föreslagits i promemorian. Idetta sammanhang vill jag även ta upp frågan om hur det föreslagna undantagetfrån sekretessen förhåller sig till reglerna om den enskildes rätt till skyddför sitt privat- och familjeliv i den europeiska konventionen angående skyddför de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Enligt artikel8 i konventionen har envar rätt till skydd för bl. a. sitt privat- ochfamiljeliv. Offentlig myndighet får inte störa åtnjutandet av denna rättighetmed undantag för vad som är stadgat i lag och i ett demokratiskt samhälle ärnödvändigt med hänsyn till bl.a. skyddandet av hälsa eller moral. Förslaget ärväl förenligt med konventionen. Enbegränsning av sekretessen skulle också som anförs i promemorian kunnaåstadkommas genom att man i vårdlagstiftningen anger de särskilda fall dåuppgifter skall få lämnas ut trots att de är sekretessbelagda. Fördelen medpreciserade undantagsregler är att undantagen från sekretess klart och tydligtanges i lag. En nackdel med en sådan reglering är att det är svårt att i detaljförutse de situationer då uppgifter kan behöva lämnas. Därtill kommer attundantagen från sekretessen måste konstrueras som regler om uppgiftsskyldighet(jfr 14 kap. I § sekretesslagen). Även om uppgiftsskyldigheten modifieras iolika hänseenden, är risken som anförts i promemorian stor att sådana reglerlätt blir "trubbiga". Vad som i första hand bör eftersträvas är attskapa en möjlighet att få information, inte att införa en skyldighet att påeget initiativ lämna information till en annan myndighet. Jag anser därför ilikhet med vad som anförs i promemorian att undantagen från sekretess börutformas generellt på ett sätt som gör det möjligt att lämna ut information ide situationer då det bedöms finnas ett stort behov av detta. Viden generell reglering står valet framför allt mellan en viss utvidgning av generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen och en komplettering av de olika undantagen från sekretessen som finns i 14 kap. 2 § samma lag. Med hänsyn till den begränsade räckvidd som undantaget är avsett att få framstår en ändring av 14 kap. 2 § som den mest lämpliga. Därtill kommer att om regleringen tas in i 14 kap. 3 § sekretesslagen den bör utformas som en allmän intresseavvägning i enlighet med vad som gäller enligt paragra fen. En sådan allmän intresseavvägning ger ofta upphov till tillämpnings problem. Vidare har bl.a. hovrätten över och och kammar- 12 rätten i i sinaremissvar ställt sig avvisande till en utvidgning av Prop. 1990/91:111 generalklausulen.Jag delar därför den bedömning som gjorts i promemorian att undantaget frånsekretessen bör tas in i ett nytt stycke i 14 kap. 2 § sekretesslagen. reglering bör omfatta barn och ungdomar samt missbrukare Förutsättningenför att ett uppgiftsutbyte utan den enskildes samtycke skall kunna äga rummellan myndigheter inom hälso- och sjukvården och bör vara attdet framstår som nödvändigt för den enskilde från vård- ochbehandlingssynpunkt. En undantagsregel av det avsedda slaget bör ges ettbegränsat tillämpningsområde. I uppföljning avsekretesslagens tillämpning på vårdområdet har som jag tidigare nämntframkommit fall där barn och ungdomar far illa och där missbrukare närmast pågrund av sitt missbruksberoende inte vill medverka till att uppgifter om demlämnas ut. Även de bristande möjligheterna att skydda ett väntat barn haruppmärksammats. Det är därför dessa fall som bör omfattas av en ny reglering.Undantaget bör medge endast att uppgifter som rör barn och ungdomar samtmissbrukare får lämnas ut fastän de annars är sekretessbelagda. När det gäller uppgiftslämnandetill skydd för den som ännu inte är född torde det främst vara uppgifter om modernsom kan behöva lämnas ut men även uppgifter om andra närstående bör omfattasav den nya möjligheten att lämna information. Varjeform av missbruk bör inte leda till att uppgifter skall kunna lämnas ut trotssekretessen. En sådan ordning skulle stämma dåligt med principerna påvårdområdet om respekten för den enskildes självbestämmande och integritet.Det är viktigt att undantaget från sekretessen inte ges en så vid tillämpningatt den enskilde avstår från att vända sig till vårdmyndigheterna med sinamissbruksproblem av rädsla för att de uppgifter han eller hon lämnar spridsvidare. Den enskilde skall därför även fortsättningsvis med förtroende kunnavända sig till en vårdmyndighet med sina missbruksproblem i förvissningen attuppgifterna om honom eller henne inte lämnas vidare utan att samtycke därtilllämnats. Undantaget skall därför ta sikte på endast dem som mera varaktigtmissbrukar beroendeframkallande medel och för vilka behovet av vård och behandlingär påtagligt. Jag föreslår därför att undantag från sekretessen skall kunnamedges för dem som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktigalösningsmedel. Fleraremissinstanser har framfört att begreppet fortgående missbruk är mindrelämpligt. Ett par har föreslagit att ordet fortgående skall utgå för attmöjliggöra ett uppgiftslämnande även i fall där missbruket inte är så allvariigt.En annan remissinstans har föreslagit att ordet fortgående byts ut motpågående. Andra har påtalat att begreppet fortgående missbruk behöverpreciseras i lagtexten eller genom uttalanden i motiven till bestämmelsen. Somframgått anser jag för egen del att begreppet fortgående missbruk är lämpligt. Med det avser jag de fall när missbruket är allvariigt och såvitt avser alkohol har en viss varaktighet. När det gäller den närmare innebor- 13 den av vad som menas medfortgående missbruk hänvisas till propositio- Prop. 1990/91:111 nen1987/88:147 om tvångsvård av vuxna missbrukare m.m. s. 44. Missbruket skalldock inte behöva vara så allvarligt att uppgifterna får lämnas endast dåsamtliga förutsättningar för tvångsvård är uppfyllda. EnligtLVM är en av förutsättningarna för tvångsvård att missbrukaren till följd avett fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är ibehov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och att vårdbehovet inte kantillgodoses enligt socialtjänstlagen eller någon annan lag. Förutom detta krävsatt den enskilde till följd av sitt missbruk utsätter sin fysiska ellerpsykiska hälsa för allvariig fara, löper en uppenbar risk att förstöra sitt liveller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Enligtmin mening föreligger det således en klar gradskillnad mellan de fall näruppgifter avseende en missbrukare skall kunna lämnas mellan olikavårdmyndigheter enligt förslaget och de fall när tvångsvård kan komma i fråga. Detär särskilt angeläget att unga missbrukare erhåller adekvat vård och behandling.Det är viktigt att relevanta åtgärder kan sättas in på ett tidigt stadium avmissbruket och att arbetet kan inriktas på att förebygga en utveckling tillgrövre missbruk. Beträffande denna kategori torde därför frågan om attaktualisera undantag från sekretessen böra ske i ett tidigare skede än eljestför alt den unge skall få nödvändig vård. Somjag redogjort för bör undantaget från sekretessen även kunna tillämpasnär det behövs för en nödvändig insats till skydd för ett väntat barn. Meddetta avser jag närmast de fall när en gravid kvinna på grund av missbruk, egensjukdom eller sin livsföring i övrigt riskerar att skada fostret. Jutidigare åtgärder vidtas beträffande en kvinna som missbrukar alkohol ellerandra droger eller som i övrigt lever ett för fostret riskfyllt liv, destostörre ar möjligheterna för att hon skall föda ett friskt barn. Det är därförviktigt att de vårdorgan som kan ge en kvinna hjälp och stöd under graviditeten,främst inom mödrahälsovården och men även inom den psykiatriskavården, får vetskap om kvinnans situation. Enligtmin uppfattning är det angeläget att alla samhällets resurser för att skyddaett väntat barn kan samverka. Jag anser att den gravida kvinnans krav påintegritet i vissa fall måste efterges, om det är nödvändigt för att skydda ettfoster från att skadas. I många fall kan sannolikt ett samtycke till uppgiftslämnandeerhållas eftersom de allra flesta gravida kvinnor torde vara villiga att göraen särskild ansträngning för att inte genom missbruk eller livsföring i övrigtutsätta fostret för risk att skadas. Det bör givetvis också på allt sätteftersträvas att kvinnan går med på att uppgifter om henne lämnas ut. Om enintressemotsättning skulle uppstå, bör emellertid barnets intresse av att fåfödas friskt väga över kvinnans intresse av integritetsskydd. De fall när engravid kvinna på grund av detta skäl skulle avstå från att söka upp enmödravårdscentral torde vara ytterst få. Eftersomdet är angeläget med en samverkan mellan alla samhällets resurser till skydd för ett väntat barn bör även uppgifter om närstående till 14 dengravida kvinnan i vissa fall kunna utlämnas. Givetvis bör även här i Prop.1990/91: 111 första hand eftersträvas ett samtycke till att uppgifterna utlämnas. Tillskillnad från i anser jag att det inte finns någotbehov av att låta undantaget även omfatta de fall när ett barn väntas till ettadoptiv- eller familjehem eftersom socialnämnden i dessa fall har en långtgående undersökningsplikt av förhållandena i det tilltänkta hemmet. Det är visseriigenriktigt som påpekat att uttrycket "ett väntat barn"skulle kunna anses innefatta även kommande adoptivbarn. Jag anser dock attdetta uttryck är att föredra framför uttrycket "ofött barn". Jagföreslår dock en formulering av bestämmelsen som bör innebära att någramissförstånd inte skall kunna uppstå. Hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd () och justitieombudsmannen (JO) har ansett att möjligheterna till uppgiftsutbyte mellan myndigheter inomvårdområdet skall omfatta även andra grupper än dem jag föreslagit. De harförordat att undantag från sekretessen även skall gälla äldre och psykisktsjuka. Enligt kan samarbetet mellan hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten försvåras av gällande sekretessregler för dessa grupper,särskilt som de i allt större utsträckning skall överföras till öppenvård. Riksdagenhar med anledning av förslag i proposition 1990/91:14 om ansvaret för serviceoch vård av äldre och handikappade m. m. beslutat att kommunerna skall få ettutvidgat ansvar för vården för dessa grupper. Beslutet innebär att kommunernaskall överta ansvaret för den långvariga hälso- och sjukvården från landstingenbeträffande dem som är äldre samt beträffande fysiskt och psykiskt handikappade(l990/9l:SoU9, rskr. 97, SFS 1990:1465). Den kommunala hälso- och sjukvårdenoch avses att fungera som komplement till varandra i enintegrerad organisation under ledning av den eller de nämnder somkommunfullmäktige bestämmer. Detta innebär att den kommunala hälso- ochsjukvården och i detta avseende inte blir att betrakta somsjälvständiga i förhållande till varandra i sekretesslagens mening (prop. 1990/91:14s. Sekretesslagens nuvarande utformning bör därför inte föranleda några probleminom den kommunala hälso- och sjukvården. Jag anser därför att det inte ärnödvändigt med någon ändring av sekretessreglerna som tar sikte särskilt pådessa grupper. Undantagetbör gälla endast myndigheter inom hälso- och sjukvården och Dethuvudsakliga syftet med lättnaden i sekretessen är att vårdmyndighe terna skall kunna samverka med varandra eller eljest lämna varandra information, om det är nödvändigt för att kunna bistå en enskild. Undan taget från sekretessen bör därför göras tillämpligt bara på myndigheter inom hälso- och sjukvården och . 1 praktiken torde uppgifts utbyte främst behöva förekomma mellan myndigheter inom socialtjäns ten, mödrahälsovården, barnhälsovården, vuxenpsykiatrin och skolhäl- sovården. Ett par remissinstanser har föreslagit att undantaget från sekretessen 15 utvidgas till att omfattaäven uppgiftsutbyte mellan vårdmyndigheterna å Prop. 1990/91: 111 ena sidan ochskolan å andra sidan för att underlätta samarbetet avseende barn och ungdomar.Jönköpings kommun anser att den nuvarande utformningen av sekretessreglerna äralltför rigid eftersom den hindrar samarbete mellan och t. ex.polisen, arbetsförmedlingen och kriminalvården beträffande underåriga ochmissbrukare. uppföljning som gjorts inom departementet har dessa frågor berörts. Dethar enligt min mening inte kommit fram tillräckliga skäl för att nu förordna omytteriigare undantag från sekretessen i dessa fall. Någon lättnad i sekretessensom innebär att uppgifter skall kunna lämnas från vårdmyndigheterna tillmyndigheter utanför vårdområdet utöver vad som gäller bör därförnu inte införas. Detta ställningstagande motiveras inte minst av attuppgifterna får ett sämre sekretesskydd utanför vårdområdet. Ettflertal remissinstanser, bl.a. . ,och , har påtalat problemetmed att de nuvarande sekretessreglerna hindrar samarbetet mellan apoteken ochvårdmyndigheterna när det gäller möjligheterna att ingripa mot missbruk av beroendeframkallandeläkemedel. En del har föreslagit att även apoteken skall omfattas av undantagetfrån sekretessen så att de kan rapportera läkemedelsmissbrukare till deförskrivande läkarna. Andra har förordat att tillsynen över förskrivningen avdessa läkemedel samordnas genom de regionala enheter som är under uppbyggnadinom och att detta arbete påskyndas. Enligtbestämmelserna för det dåvarande länsläkarväsendet hade länsläkarna rätt att"visitera" apoteken. De hade även rätt att fordra in uppgifter ochjournaler från läkare. För att komma till rätta med missbruk av läkemedelupprättade länsläkarna särskilda spärriistor. Efterdet länsläkarorganisationen upphörde aktualiserades frågan om fortsattorganisation och tillsyn på lokal nivå rörande frågor om läkemedelsmissbrukare.Efter förslag från inrättades ett system med lokala s. k.samrådsgrupper. Deras verksamhet kom emellertid att kritiseras av JO som ansågbl. a. att gruppernas verksamhet i många fall inte var förenlig med gällandesekretessbestämmelser och att grupperna i mycket begränsad omfattning kundebedriva en mot patienterna riktad verksamhet, om inte samtycke härtill förelåg (JO:sämbetsberättelse 1986/87 s. 157 fl".). Gruppernas verksamhet har därefterbegränsats. Enligt de allmänna råd som utfärdat kansamrådsgrupperna fortsättningsvis vara lämpliga organ för samråd ochinformation i frågor om användningen av beroendeframkallande läkemedel. Samrådsgruppernabör också ha nära samarbete med de lokala läkemedelskommittéerna (Allmänna rådfrån 1990:7). Ipropositionen 1988/89:130 om framtida roll, uppgifter och inriktning föreslog regeringen att regionalt lokaliserade enheter för tillsyn av bl.a. hälso- och sjukvård skulle inrättas på högst sex orter i landet. Enheterna skulle utgöra en del av . I propositionen uttalade föredragande statsrådet att enheterna även borde svara för tillsyn av förskrivningen av läkemedel i syfte att uppmärksamma och förhindra 16 missbruk(s. 19). beslutade att propositionen i denna del inte Prop.1990/91: 111 skulle föranleda något uttalande (1988/89:SoU24, rskr.296). Deregionala tillsynsenheterna är under uppbyggnad. Frågan om hurtillsynen över förskrivningen av beroendeframkallande medel närmare skallanordnas har ännu inte lösts. Innan det bestämts hur tillsynsenheterna skallorganisera sin verksamhet går det inte att fastställa vilka förändringar isekretesslagen eller andra lagar detta kan motivera. I likhet medremissinstanserna anser jag att det är angeläget att frågan får en snarlösning. Jag vill även nämna att denna fråga kommer att behandlas i huvudbetänkandetfrån utredningen (S 1987:03) om översyn av bestämmelserna om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen. Betänkandet kommer enligt planerna att överlämnas tillchefen för . Övrigafrågor om undanlågsregleringens utformning SverigesAdvokatsamfund har föreslagit att undantaget från sekretessen skall ges enrestriktivare utformning än vad som föreslagits i promemorian.Advokatsamfundet anser att undantaget från sekretessen endast skall gällautlämnande av aktuella uppgifter som är av väsentlig betydelse för att denenskilde skall få nödvändig vård och behandling. Hovrätten över ochBlekinge har påpekat att med den lydelse som undantaget fått i promemorianinskränkningarna i sekretessen synes komma att bli större än vad som gällt, omgeneralklausulen i 14 kap. 3 § varit tillämplig. Enligt denna är uppställt ett uppenbart-rekvisitför att en sekretessbelagd uppgift skall få lämnas ut, medan det enligtförslaget är tillräckligt att uppgiftsläm-nadet behövs för att den enskildeskall få vård eller behandling. Somjag tidigare nämnt är syftet med det föreslagna undantaget från sekretessen attgöra det möjligt för vårdmyndigheterna att i undantagsfall utbyta uppgifter medvarandra för att kunna bistå en underårig eller en missbrukare trots attsamtycke till uppgiftslämnandet inte kunnat inhämtas. Det framstår därför somnaturligt att undantaget måste användas med urskillning och varsamhet.Undantaget bör tillämpas endast i situationer där det framstår som direktpåkallat för att bistå en enskild. Det är emellertid svårt att i förväg förutsealla situationer där undantaget kan komma att tillämpas. En alltför restriktivformulering av undantaget från sekretessen kan leda till tillämpningssvårigheteroch försvåra ett nödvändigt uppgiftsutbyte mellan vårdmyndigheter. 1 praktikenföreställer jag mig att det inte blir någon påtaglig skillnad mot att t. ex.generalklausulen vore tillämplig. Jag finner därför inte anledning att ändraden föreslagna lydelsen av bestämmelsen. Ettpar remissinstanser föreslår att bestämmelsen kompletteras med en föreskrift omatt den enskilde skall informeras om att uppgifter lämnats till en annanvårdmyndighet utan hans samtycke. En remissinstans förordar att bestämmelsenbör innehålla en erinran om att samtycke till uppgifts-lämnade skall inhämtas iförsta hand. Enförutsättning för att tillämpa undantaget bör vara att den berörda personen kan antas direkt motsätta sig att uppgifter lämnas ut eller att 17 2 Riicsdagen 1990/91. saken, utan att detföreligger en nödsituation, brådskar så att det inte finns Prop.1990/91:111 tid att inhämta samtycke.I de fall uppgifter lämnas ut utan samtycke torde det ofta vara lämpligt attden berörde i efterhand underrättas om detta. vissa undantagsfall kandock uppgifter om den enskildes hälsotillstånd vara sådana attsekretessen beträffande dem gäller även i förhållande till Regler omdetta finns i 7 kap. 3 § sekretesslagen. föreskrift omunderrättelseskyldighet skulle därför i vissa fall komma att strida mot dennabestämmelse. I förarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2Del A s. 331) anförde föredragande statsrådet att han inte ville förorda en regel om att enmyndighet som lämnar ut sekretessbelagd information skall varaskyldig att underrätta den som uppgiften rör. sådan ordning skulle varapraktiskt ogenomförbar. finns det inte någonanledning att nu göra en annan bedömning. Enförutsättning för att uppgifter skall få lämnas bör vara att vårdmyndigheternabehöver samverka med varandra eller annars lämna varandra information så attden enskilde skall få vård, behandling eller annat stöd. Med dessa ord avserjag alla de insatser som kan göras för en enskild enligt vårdlagstiftningen.Det är alltså inte bara fråga om åtgärder för att medicinskt förebygga, utredaoch behandla sjukdomar och skador utan även om olika åtgärder inomsocialtjänsten för att bistå personer som behöver stöd eller vård. Denomständigheten att en missbrukare motsätter sig all form av vård ellerbehandling utesluter inte att undantaget tillämpas. En viktig uppgift förvårdmyndigheterna i sådana fall är ju att söka motivera den enskilde attfrivilligt medverka till vård och behandling. För att detta skall vara möjligttorde myndigheterna ofta behöva samverka med varandra. Sammanfattningsvisföreslår jag alltså att ett nytt stycke införs i 14 kap. 2 § sekretesslagen avinnehåll att hälso- och sjukvårdssekretess och socialtjänstsekretess intehindrar att uppgifter om barn och ungdom eller den som är missbrukare ellernärstående till dessa lämnas mellan myndigheter inom hälso- och sjukvården ochsocialvården, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård,behandling eller annat stöd. Detsamma skall gälla i fråga om lämnande avuppgift om en gravid kvinna eller närstående till henne, om det behövs för ennödvändig insats för ett väntat barn. 2.2 Sekretess inom myndigheter på hälso- och sjukvårdsområdet Minbedömning: Någon särskild regel om att s. k. basenheter inom hälso- ochsjukvården skall jämställas med myndigheter vid tillämpning av sekretesslageninförs inte . Promemoriansforslag innebär att sekretesslagen ändras så att kliniker ochandra s.k. basenheter inom hälso- och sjukvården blir att anse som Prop.1990/91: 111 självständiga verksamhetsgrenar. Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna men flertaletär positiva till det, bl.a. datainspektionen, , . Från flera håll, bl.a. , påpekas dockatt begreppet basenhet måste definieras närmare om förslaget skall genomföras.Några remissinstanser bl.a. kammarrätten i , och JO,avstyrker förslaget. De kritiska remissinstanserna betonar bl.a. att ettgenomförande av förslaget kommer att medföra administrativt merarbete ochbetydande kostnader. Skälenför min bedömning: Sekretess innebär, som jag tidigare redovisat, i princip atten uppgift inte får lämnas till en enskild eller till en annan myndighet (1kap. 2 och 3 §§ sekretesslagen).