prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Från något håll uttaladesatt bör få i uppdrag att undersöka möjligheterna attgöra rättspsykiatriska undersökningar mindre omfattande än . Det påpekadesfrån en instans att rättspsykiatriska undersökningar bör anpassas till detenskilda fallet så att utredningstiderna inte blir för långa. Skälen för mitt förslag: I4 § andra stycket LRPU föreskrivs att en rättspsykiatrisk undersökning skallutföras med största möjliga skyndsamhet. Ett skriftligt utlåtande överundersökningen skall enligt lagrummet avges till rätten inom sexveckor från det beslutet om undersökningen kom Prop. 1990/91: 58 in till denklinik eller station till vilken undersökningen hör. I 4 § första Bilaga 2stycket KRPU föreskrivs att omfattningen av en rättspsykiatrisk undersökningskall anpassas efter undersökningens syfte och undersökningsfalletsbeskaffenhet. Vidare bör enligt nyssnämnda paragraf utlåtandet överundersökningen skrivas så kort som fallet medger och inte belastas med sådantsom kan antas sakna betydelse för rättens ställningstagande. I sammanhanget kanäven pekas på bestämmelsen i 10 § andra stycket förundersökningskungörelsen(1947:948), som innebär att, om den misstänkte bör genomgå rättspsykiatriskundersökning och beslut om undersökning bör fattas redan underfömndersökningen för att undvika tidsutdräkt, fömndersökningsledaren skallgöra framställning hos rätten om sådant beslut. Detbör här också nämnas att föreskrifter och allmänna råd omrättspsykiatrisk undersökningsverksamhet och rättspsykiatriska utlåtanden hartillkommit som ett led i styrelsens arbete att effektiviseraundersökningsverksamheten så att undersökningarna genomförs inom föreskriventid och med tillfredsställande kvalitet. Avredogörelsen i det föregående (avsnitt 3.2) har framgått att såväl riksdagensom JO har uttalat stark kritik beträffande de väntetider somofta förekommit i samband med rättspsykiatriska undersökningar. Denrättspsykiatriska månadsstatistiken hos beträffandeundersökningen av häktade visar följande om förhållandena under de senasteåren. Detförsta var väntetiden på häkte resp. undersökningstiden, dvs.tiden från det att den misstänkte togs in på vederbörande rättspsykiatriskaklinik till dess att utlåtande avgavs, i medeltal följande antal dagar vid deolika klinikerna: 41 resp. 47, 38 resp. 49, 54 resp. 46samt 19 resp. 41. 1989var motsvarande siffrorföljande: 8 resp. 41, 17 resp. 37, 23 resp. 45 samtUppsala 15 resp. 36. 1990var siffrorna följande:Göteborg 19 resp. 39, 19 resp. 32, 12 resp. 36 samt 10resp. Somjag har anfört är det från olika utgångspunkter angeläget att allamöjligheter tas till vara att bringa ned den fördröjning och de väntetider iett brottsmålsförfarande som uppstår genom att en rättspsykiatrisk undersökningskall utföras. Särskilt väsentligt är detta naturligtvis i mål där dentilltalade är häktad. Jag vill betona att det genom en organisation för deträttspsykiatriska undersökningsväsendet med tillgång till hälsooch sjukvårdensresurserbör kunna skapas goda förutsättningar för att dröjsmål av det slag somhittills har förekommit på området inte skall behöva uppstå i fortsättningen.Jag vill också framhålla att flera av de förslag somjag lägger fram i dettalagstiftningsärende syftar till att begränsa det framtida totala behovet avrättspsykiatrisk undersökningsverksamhet. Ävengenom olika praktiska åtgärder bör det somjag ser det vara möjligt attnedbringa de väntetider för undersökningar som förekommer. villhär peka pä bl.a. de åtgärder som JO Sverae har föreslagit (JO:s Prop.1990/91:58 ämbetsberättelse 1985/86 s. 280 ff".). Närdet så gäller lagstiftningsåtgärder i syfte att motverka fördröjningar av olikaslag i ett brottmål i vilket en rättspsykiatrisk undersökning skall utförasvill jag till en början peka på att med anledning av enmotion behandlat frågan om handläggningen i domstol. Motionen tog sikte på måli vilket det efter en huvudförhandling förordnats att den tilltalade skallgenomgå rättspsykiatrisk undersökning. avvisade därvid isitt av godkända betänkande (JuU 1987/88:3) tanken på att skuldfråganskulle kunna avgöras genom mellan-dom. Beträffande det stadium avhandläggningen då den rättspsykiatriska undersökningen genomförts konstateradeutskottet också att den nuvarande ordningen i stort sett fungerar väl och gördet möjligt för domstolarna att anpassa den fortsatta handläggningen efteromständigheteraa i det enskilda fallet. Jagdelar den uppfattning som har gett uttryck för beträffandehandläggningen i domstol i de nu aktuella situationerna. Enligt min mening ärdet sålunda inte motiverat att ändra regleringen på denna punkt för att ibrottmålsförfaranden, i vilka en rättspsykiatrisk undersökning genomförs, göraförenklingar i syfte att åstadkomma ett snabbare förfarande. Det kan tilläggasatt de vidgade möjligheter att fortsätta en påbörjad huvudförhandling efteruppskov som gäller (46 kap. 11 § andra stycket RB) kan medföraett mindre omständligt förfarande i vissa fall där den rättspsykiatriskaundersökningen kan genomföras snabbt. Närdet sedan gäller möjligheterna att förkorta tiderna för själva derättspsykiatriska undersökningarna vill jag till en början peka på att (SOU 1977:23 s. 289 f) ifrågasatte om det praktiska resultatet avundersökningarna motsvarar den stora möda som läggs ned på dem. var det uppenbart att alla rättspsykiatriska undersökningar intebehöver vara så omfattande för att tjäna sitt syfte. Även socialberedningen hargett uttryck för denna uppfattning (SOU 1984:64 s. 305). Riksrevisionsverketfann vid den tidigare nämnda granskningen av den rättspsykiatriskaorganisationen (se avsnitt 3.2) att de skillnader i faktiska undersökningstidersom då förekom i allt väsentligt berodde på förhållandena inom organisationenoch inte på undersökningsfallens beskaffenhet. Vidare har JO ifrågasatt om denomfattning som undersökningarna haft i vissa fall varit nödvändig. Somjag ser det är det domstolens behov av medicinsk utredning som ensamt skall avgöra hur omfattande en rättspsykiatrisk undersökning skall göras. Undersökningen skall med andra ord göras endast så omfattande och bedrivas så länge som krävs för att ge svar på de frågor som domstolen önskar få besvarade genom undersökningen. Detta innebär enligt min mening bl.a. att bedömningar och utredningsarbete som enbart tar sikte på den misstänktes behandling skall anstå till dess vård kommer till stånd. Vidare får naturligtvis t.ex. intresset av forskning och undervisning på området inte styra undersökningarnas innehåll och omfattning, särskilt som det här är fråga om personer som inte deltar frivilligt och som dessutom oftast är berövade friheten. Undersökningsfalletsbeskaffenhet avgör naturligtvis hur ingående un- Prop. 1990/91:58 dersökningenbehöver göras. Om den misstänkte t. ex. har genomgått en Bilaga 2rättspsykiatrisk undersökning tidigare, bör naturligtvis det arbete som harnedlagts vid denna så långt det är möjligt tillgodogöras vid den nyaundersökningen. Enligt min uppfattning bör det dessutom vara möjligt att mer änhittills i klara fall ibland kanske gedomstolen ett tillräckligt medicinskt underlag. Detta gäller särskilt i fall dåundersökningsläkaren i ett tidigt skede finner att den misstänktes psykiskatillstånd är sådant att någon straffrättslig särbehandling inte ter sigmotiverad eller, tvärtom, att denne är svårt psykotisk eller svårt psykisktutvecklingsstörd. Jagvill vidare, i linje med vad både och socialberedningen haruttalat, betona att den omständigheten att jämställdhetsbegreppet nu mönstrasut bör kunna ge förutsättningar för att minska omfattningen av en stor del avundersökningarna. I sammanhanget kan nämnas att under en lång rad år drygt 30 %av de rättspsykiatriska undersökningarna har mynnat ut i bedömningen att denmisstänkte varit ett jämställdhetsfall medan hälften ellernågot färre av undersökningarna lett till slutsatsen att den misstänkte inteutgjort något sådant fall (eller varit sinnessjuk eller sinnesslö). Enligt minmening medför det sjukdomsbegrepp som ligger till grund för mitt förslag tillstraffrättslig reglering på området att andelen gränsfall som kräver en meringående undersökning än andra fall bör kunna minska även om det också ifortsättningen självfallet kommer att finnas svårbedömbara fall. Enligtnuvarande ordning är någon längsta tid för undersökning inte föreskriven.Däremot gäller att utlåtandet över undersökningen skall ha getts in tilldomstolen senast , men det finns möjlighet till anstånd. Enligtmin mening bör en sådan ordning gälla också i fortsättningen. Den innebärnämligen i praktiken att även själva undersökningstiden blir maximerad. Jagvill emellertid betona vikten av att den föreskrivna tiden verkligen fårfunktionen av en frist inom vilken utlåtandet senast skall ha avgetts. Syftetmed en sådan i lag angiven tid bör sålunda inte vara att ange ett riktmärke förhur det rättspsykiatriska förfarandet är avsett att ta i anspråk inormalfallen. Från denna utgångspunkt är, i linje med vad justitieutskottet haruttalat (JuU 1986/87: ly s. 5 f), de tider för att avge rättspsykiatriskautlåtanden som förekommit helt oacceptabla. Dennuvarande regleringen innehåller som jag ser det en brist så till vida att det inte uttryckligen anges att något dröjsmål med att avge utlåtandet efter det att själva undersökningsarbetet har avslutats inte får ske. Det är nämligen i och för sig fullt möjligt att vid en undersökning som har tagit i anspråk avge utlåtande inom föreskriven tid trots att i själva verket dröjsmål med att avge utlåtandet får anses ha skett. Mitt förslag är därför att det i lagstiftningen klart anges att något dröjsmål i detta hänse ende inte får ske. Och liksom nu bör det naturligtvis slås fast att själva undersökningen skall utföras med största möjliga skyndsamhet. Jag åter kommer i specialmotiveringen till frågan om behovet av att uttryckligen ange krav på när undersökningen skall påbörjas. Närdet så gäller frågan inom vilken tid utlåtandet över undersökningen Prop.1990/91:58 senast skall ha getts in till domstolen vill jag till en början pekapå att enligt Bilaga 2 bedömning undersökningen i de flestafall skulle kunna motsvara en något utvidgad § 7- undersökning ochbeträflfande häktade vara avslutad . Förslaget sammanhängde medkommitténs förslag till gränsdragning mellan kriminalvård och sjukvård vilketinnebar bl.a. att jämställdhetsbegreppet avskaffades. Socialberedningenpekar på att även enligt dess förslag de svårbedömbara jämställdhetsfallenförsvinner men anser det tveksamt om undersökningarna kan göras så kortfattadeatt de normalt blir färdiga . Beredningens förslag innebär attundersökningstiderna för häktade skall minskas till högst en månad (SOU1984:64 s. 305, 438, 464). Det fåtal remissinstanser som berör frågan ärkritiska mot beredningens förslag. Från rättspsykiatriskt håll hävdas bl.a.att förslaget medför försämrad kvalitet på undersökningarna. Motbakgmnd av vad jag har uttalat om möjligheterna att förkortasjälva undersökningstiderna anser jag för egen del det vara motiverat med en förkortningav den tid inom vilken utlåtandet över en undersökning skall ha getts in tilldomstolen. Jag delar beredningens bedömning att en rimlig längsta tid är enmånad, eller snarare , om den misstänkte är häktad. För s.k.frifotingar kan tiden däremot liksom vara . Frågan om vem somskall avge utlåtandet och vad det skall innehålla tar jag upp ispecialmotiveringen. Lagrådethar i anslutning till förslaget om en förkortning av maximitiden för deträttspsykiatriska förfarandet anfört att lagrådet givetvis instämmer i att enkraftig förkortning av undersökningstiden för häktade är önskvärd. Lagrådetanser emellertid att det, mot bakgmnd av de problem som har förekommit underlång tid, är nödvändigt att understryka att förslaget av hänsyn tillrättssäkerheten fömtsätter att tillräckliga resurser kommer att stå till buds.En sänkning av utlåtandenas kvalitet kan enligt lagrådets uppfattning inteaccepteras. vill jag betona vikten av att den rättspsykiatriska undersökningsverksamhetenkan bedrivas med tillräckliga resurser i fortsätt-ningen. De angivnatidsfristerna fömtsätter också att det inte förekommer några väntetider avbetydelse. Jag anser det vara en fullt realistisk utgångspunkt med den nyaordning på området i organisatoriskt och sakligt hänseende som är avsedd attskapas. Självfallet kan det emellertid liksom enligt nuvarande ordning finnasskäl att i enskilda fall meddela anstånd i förhållande till den vanligamaximitiden. Jag övergår nu till denna fråga. 33 1990/91. 3.8Anstånd med att avge utlåtande över en rättspsykiatrisk undersökning 1990/91:58 Bilaga 2 Mitt förslag: Omdet föreligger synnerliga skäl, skall domstolen i stället för såsom nusocialstyrelsen få medge anstånd med att avge utlåtande över enrättspsykiatrisk undersökning. Förslageti promemoria överensstämmer i sak med mitt förslag. Hearingen:Från vissa instanser uttalades att såsom nu bör pröva frågan omanstånd. Företrädare för framhöll emellertid att denna prövningi en förändrad organisation bör göras av den domstol på vars uppdragundersökningen utförs. Från en domstolsföreträdare betonades vikten av attanstånd inte beviljas slentrianmässigt. Skälen för mitt förslag:Enligt 4 § andra stycket LRPU får i särskilda fall medgeanstånd när det gäller att avge utlåtande över en rättspsykiatriskundersökning. I 5 § KRPU föreskrivs att styrelsen får medge anstånd i den måndet är nödvändigt på gmnd av undersökningens särskilda beskaffenhet eller pågmnd av arbetsbelastningen vid den klinik eller station till vilkenundersökningen hör. I det sistnämnda fallet får dock anstånd medges bara omundersökningen inte lämpligen kan flyttas till någon annan klinik eller stationeller utföras av någon utomstående läkare. harföreskrivit att en ansökan om anstånd skall göras senast föreundersökningstidens utgång, om undersökningsläkaren finner att anstånd med attavge utlåtandet synes bli nödvändigt. Föreskrifterna om anstånd innebär vidarebl.a. att skälen för önskat anstånd skall redovisas noggrant. En genomgång av samtligade rättspsykiatriska undersökningar beträffande häktade som anmälts tillsocialstyrelsen visar att det av 395, 398, 418, 458 resp.428 undersökningar beviljats anstånd i sammanlagt 318, 342, 269, 314 resp. 210faU. I dessa fall beviljadesanstånd en gång i 186, 181, 196,223 resp. 168 fall, två gånger i 103, 111, 57,75 resp. 40 fall och i 24, 44, 15, 13 resp. 2 fall.Fjärdegångsanstånd förekom i 2 fall , 6 fall och 3 fall år 1988men inte i något fall . Anstånd fem gånger beviljades underde aktuella åren i ett fall och ett fall år 1987.1 ett fall år 1985beviljades anstånd sex gånger medan anstånd fler gånger inte beviljades i någotfall (bortsett från ett fall av rymning). Det bör påpekas attanstånd tidigare i de flesta fall medgavs åt gången. Sedan någotår tillbaka medges anstånd i flertalet fall, där anstånd begärs, i upp tillhögst åt gången. En veckas uppskov är vanligt. Den nuvarande ordningenmed möjlighet att hos begära anstånd med att avge utlåtandeöver en rättspsykiatrisk undersökning har kritiserats frånolika håll. Problemen har tagits upp av bl. a. den av tillsattaarbetsgmppen för rationalisering av de rättspsykiatriska undersökningarna idess promemoria , av riks- revisionsverketi samband med dess granskning av den rättspsyKiatriska Prop. 1990/91: 58organisationen och senast av JO Sverne (JO:s ämbetsberättelse 1986/87 s. Bilaga 2 57 f). Dethar sålunda påpekats bl.a. att anstånd begärts och medgetts i flertalet fall,att anstånd på gmnd av arbetsbelastning blivit mtin och att begäran om anståndgörs så sent att inte har någon möjlighet till verkligprövning. har sålunda kritiserats för att handläggningen avanståndsärenden skötts mtinmässigt och också för att beslutsfattande inte skettpå en tillräckligt hög nivå inom styrelsen. Enligtmin mening måste det accepteras att det inte alltid är praktisktmöjligt att avge ett rättspsykiatriskt utlåtande till domstolen inom denföreskrivna tiden. Det bör därför även fortsättningsvis finnas en möjlighet attfå anstånd med att avge ett utlåtande. Som jag ser det bör emellertid häriakttas en större restriktivitet än . Anståndbör kunna erhållas när omständigheterna i undersökningsfallet är sådana att enlängre undersökningstid än annars ter sig motiverad. Detta gäller naturligtvisi första hand när undersökningen är komplicerad men också när det t. ex. ärsvårt att få fram uppgifter om den misstänktes bakgmnd. Ävenmed hänsyn till arbetsbelastningen inom den organisation som kommer att utförarättspsykiatriska undersökningar kan det finnas skäl att geanstånd. När undersökningen avser en person som är häktad bör emellertidanstånd få medges endast i undantagsfall. Jag anser nämligen attfömtsättningarna för den framtida organisationen på området bör kunna blisådana att det är möjligt att undvika problem av det slag som förekommer medanhopning av undersökningsfall på vissa kliniker. Jag utgår därvid från atthuvudmännen för undersökningsenheterna ingår överenskommelser om samarbetemellan de olika enheterna beträffande t. ex. överflyttning avundersökningsfall. Denrestriktiva bedömning som sålunda bör ske vid prövning av frågor om anstånd medatt avge utlåtanden över rättspsykiatriska undersökningar bör enligt minmening komma till uttryck genom att det i lag föreskrivs att anstånd får ges,om det finns synnerliga skäl. Närdet gäller spörsmålet vilket organ som bör pröva frågor om anstånd vill jagtill en början peka på att den tilltänkta förändringen av organisationenmedför att förlorar sin nuvarande roll som chefsmyndighet påområdet. Även i fortsättningen måste naturligtvis här ha etttillsyns- och samordningsansvar. Det kan emellertid diskuteras om detta ansvarbör vara förenat med uppgiften att pröva de aktuella frågorna om anstånd ellerom det är lämpligare att dessa frågor avgörs av något annat organ. Förslaghar tidigare framförts om att uppgiften att pröva anståndsfrågor skall åviladomstolen. Ett förslag av denna innebörd från tillstyrktesav bl. Även organisationskommittén för socialstyrelsenuttalade i sin rapport stöd för tanken att den domstol som har beslutatom rättspsykiatrisk undersökning skall pröva frågan om anstånd. Socialberedningenföreslår också en sådan ordning (SOU 1984:64 s. 515 305, 438, 464). Förslagethar under remissbehandlingen tillstyrkts av hovrätten över och Blekingeoch av rättspsykiatriska kliniken i men avstyrkts av Stockholmstingsrätt. Tingsrätten anför bl.a. att har bättre möjligheterän domstolen att bedöma frågor om anstånd. Jag vill i den nu aktueUafrågan till en början betona att en rättspsykiatrisk undersökning utförs påuppdrag av brottmålsdomstolen. I de flesta fallen avser undersökningen enperson som är häktad i målet. Ansvaret för prövningen av frågan omfrihetsberövande åvilar domstolen. Och det är naturligtvis domstolen som har detyttersta ansvaret för att målet handläggs utan onödiga dröjsmål. Somjag ser det är det inteen lämplig ordning att domstolens möjligheter i praktiken att i de aktuellafallen påverka längden på den misstänktes frihetsberövande i målet och även påsjälva handläggningstiden begränsas genom att ett annat organ prövar frågan omanstånd såvitt gäller det rättspsykiatriska förfarandet. Jag anser sålunda attdomstolen av rättssäkerhetsskäl bör anförtros den aktuella prövningen. Fördenna lösning talar även hänsynen till planeringen av domstolsarbetet, eftersomdomstolen enligt 46 kap. 11 § RB har att hålla huvudförhandling så snartutlåtandet över undersökningen kommit in till domstolen. Mot den angivna lösningenhar i lagstiftningsärendet från en del håll framförts invändningar av praktiskkaraktär, t. ex. att domstolen har begränsade möjligheter att avgöra humvidadet finns skäl att medge anstånd. Jag vill på denna punkt peka på att enligtmitt förslag möjlighetema att få anstånd skall vara mer restriktiva än de ipraktiken är . Enligt min bedömning bör det inte erbjuda några särskildasvårigheter för domstolen att avgöra humvida de skäl som anförs för anstånd kangodtas. Och jag vill tillägga att redan enligt nuvarande ordning domstolen hartillagts en funktion av liknande slag, nämligen vid bestämmande av tid förfortsatt kvarhållande med stöd av 9 § LRPU på en rättspsykiatrisk klinik av enfrifo-ting(jfrSOU 1959:20 s. 138). Mittförslag är således att anståndsprövningen i fortsättningen skall åvila domstolen. Eftersomdet är angeläget att det kan ges överblick över undersökningstiderna vid deolika enheterna i landet bör av domstolarna underrättas ombeslut i anståndsfrågan. Jag avser att återkomma till regeringen på dennapunkt. Prop.1990/91:58 Bilaga 2 3.9 Överförande från häkte till undersökningsenhet Mitt förslag: Densom är häktad och skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning skall utandröjsmål och senast föras över till undersökningsenheten. Förslaget i 1986 årspromemoria överensstämmer i princip med gällande rätt. Hearingen:Förslaget berördes inte närmare. Skälenför mitt förslag: I 7 § första stycket LRPU föreskrivs att den som Bilaga 2 ärhäktad och skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning skall föras över såsnart det lämpligen kan ske till den klinik vid vilken undersökningen skallutföras. Av lagmmmet följer vidare att den misstänkte skall förvaras ikriminalvårdsanstalt eller häkte, om undersökningen skall utföras vid en rättspsykiatriskstation. Socialberedningensförslag till reglering innebär att den som är häktad och skall genomgårättspsykiatrisk undersökning skall så snart det lämpligen kan ske föras övertill den rättspsykiatriska vårdenhet där undersökningen skall göras (SOU1984:64 s. 439,464 f). Förslaget har inte närmare berörts underremissbehandlingen. Somjagtidigare har framhållit är det angeläget att komma till rätta med de långaväntetideraa på häktena för undersökning som förekommit . Jag anserdet vara olyckligt att den nuvarande regleringen i 7 § LRPU inte ger uttryckför att väntetiderna ofta är oförenliga med de krav som ställs på deträttspsykiatriska undersökningsförfarandet. Som jag ser det bör det ilagstiftningen klart anges att några väntetider på häktena i princip inte fårförekomma och att de fördröjningar av praktiska skäl som likväl måste godtasskall vara starkt begränsade. Dethar varit ett välkänt faktum att kriminalvårdens möjligheter atttillhandahålla psykiatrisk vård åt häktade är bristfälliga. I de fall då denmisstänkte är i behov av psykiatrisk vård är det därför naturligtvis särskiltallvarligt att denne tvingas vänta i häkte på rättspsykiatrisk undersökning. Chefenför har behandlat frågan omlagstiftningsåtgärder i syfte att tillgodose behovet hos häktade av psykiatriskvård på frivillig väg eller med tvång (bil. 1 avsnitt 4). Enligt minuppfattning skapar de åtgärder som här föreslås, i förening med en tilltänkt nyorganisation på området som innebär bl. a. att rättspsykiatrisk undersökningsverksamhetskall kunna integreras med den psykiatriska vården, goda fömtsättningar för attdetta behov skall kunna tillgodoses hos sjukvårdshuvudmännen. Manfår emellertid räkna med att det även i fortsättningen finns risk för att denmisstänkte får vänta i häkte på rättspsykiatrisk undersökning. Detta gällersärskilt i de fall då fömtsättningarna för psykiatrisk tvångsvård inte äruppfyllda men där den misstänkte likväl har ett psykiatriskt vårdbehov. Motbakgmnd av vad jag har sagt om väntetider på häkten och möjligheteraa attge psykiatrisk vård där bör det därför enligt min mening med tanke på dessafall och självfallet också de fall där den misstänkte inte har något psykiatrisktvårdbehov slås fast i lagstiftningen att den misstänkte utan dröjsmål skallföras över till den enhet där undersökningen skall utföras. Det är emellertidav praktiska skäl i en del fall nödvändigt att godta att en viss kortare tidförflyter innan den misstänkte förs över till undersökningsenheten. Jagföreslår att denna frist sätts till från den dag då beslutet omrättspsykiatrisk undersökning kom in till den enhet där undersökningen skallgöras. Föratt garantera efterlevnaden av detta krav är det naturligtvis angelä- 517