prop · GE0314 · 1990-12-31 00:00:00 — En fömtsättning för dennautveckling är en väl fungerande bostadsanpass-ningsverksamhet och en godtillgång till tekniska hjälpmedel. Hjälpmedelsverksamhetenhar expanderat kraftigt . Genom den medicinska och tekniskautvecklingen har nya behandlingsmetoder och nya hjälpmedel kunnat utvecklas.Antalet hjälpmedel har ökat och allt fler människor har fått del av dem.Antalet anställda inom hälso- och sjukvården som arbetar med hjälpmedelsfrågorhar också ökat kraftigt. Landstingenskostnader för hjälpmedelsverksamheten uppskattas till ca 2,5 miljarder kronor.Kostnadsökningen var dubbelt så stor som för hälso-och sjukvården i sin helhet. Undervåren 1989 slutförde hjälpmedelsutredningen sitt arbete. Utredningensbetänkande (SOU 1989:39) Hjälpmedelsverksamhetens utveckling kartläggningoch bedömning har varit föremål för remissbehandling. 1989 årshandikapputredning har som huvuduppgift att bedöma hur personer med omfattande eller sammansatta funktionshinder 72 skallkunna tillförsäkras ett väl fungerande samhällsstöd. Tyngdpunkten i Prop.1990/91:14 utredningens arbete kommer att ligga i de insatser som utförs avkommuner och landsting inom och rehabiliteringen samthabilite-ringen. Det är sannolikt att utiedningen i detta sammanhang kommer attbehandla frågor som direkt berör hjälpmedelsverksamheten. Jag är därför inteberedd att nu lägga fram förslag till förändringar av hjälpmedelsverksamhetensinriktning och utformning i stort. Däremot finns det, enligt min mening,anledning att i detta sammanhang behandla några frågor som har anknytning tilldet förändrade huvudmannaskap för service och vård till äldre och handikappadesom jag behandlat i det föregående. Ilandstingens, och de landstingsfria kommunemas, uppgift enligt hälso-ochsjukvårdslagen (1982:763) ingår åtgärder för att medicinskt förebygga, utredaoch behandla sjukdomar och skador. Uppgiften att tillhandahålla tekniskahjälpmedel har knutits till detta sjukvårdshuvudmännens allmänna ansvar. Detfinns inte någon särskild bestämmelse i hälso- och sjukvårdslagen om ansvaretför att tillhandahålla tekniska hjälpmedel. Flertaletindividuellt utprovade hjälpmedel, med undantag av hjälpmedel inomarbetsmarknadssektorn, barnomsorgen, statliga specialskolor, folkhögskolan ochstudiecirkelverksamheten, tillgodoses av hälso- ochsjukvårdshuvudmännen. Ansvarsförhållandet mellan sjukvårdshuvudmännen ochhuvudmännen för är oklart beträffande förskrivning av sådanatekniska hjälpmedel som är helt eller delvis motiverade av de anställdas behovav goda hjälpmedel i sitt arbete, s. k. vårdarhjälpmedel eller arbetstekniskähjälpmedel. På en del håll i landet har överenskommelser träffats mellankommuner och landsting om att kommunema skall svara för dessa hjälpmedel, medanlandstinget svarar även för dessa i andra landstingsområden. Arbetsgivarensansvar enligt arbetsmiljölagen (1977:1100) för att förebygga ohälsa ocholycksfall i arbetet m. m. innebär att sådana redskap och andra tekniskahjälpmedel måste tillhandahållas vilka erfordras för att arbetsuppgiftema skallkunna utföras på ett fråU'arbetsmiljösynpunkt tillfredsställande sätt. Inomsärskilda boendeformer/bostäder förekommer även tekniska hjälpmedel som inte ärindividuellt förskrivna, utan knutna till anläggningen och således används avolika människor. För dessa hjälpmedel svarar huvudmannen för denaktiiella anläggningen. Hjälpmedelsbehoveninom kommunens framtida ansvarsområde. Behovenav hjälpmedel i det dagliga livet är omfattande bland det växande antalet människor i höga åldrar. Det handlar om hjälpmedel för att tillgo dose basala personliga behov som att klä sig, äta och sköta sin hygien. Hit hör även förflyttningshjälpmedel, hjälpmedel för kommunikation, orien tering, skötsel av hemmets sysslor och deltagande i fritidsaktiviteter. Vid utbyggnad av sjukvården i hemmet ökar behoven av hjälpmedel vid 73 vård, behandling ochrehabilitering. Till detta område hör även medicin- Prop. 1990/91: 14 tekniskaprodukter såsom insulinpumpar, ventilatorer och stimulatorer. Personaleninom den sociala och sjukvården i hemmet är hårt belastad avarbetsskador. Ett av huvudproblemen är tunga lyft och olämpligaarbetsställningar. Behovet av arbetstekniskä hjälpmedel vid vård i hemmet haruppmärksammats . En fortsatt satsning på denna vårdform kräverytterligare ansträngningar att utveckla och introducera arbetstekniskähjälpmedel såsom ändamålsenliga sängar, lyftar och hygienmmsutmstning m. m.Ofta är det svårt att göra en klar åtskillnad mellan om ett hjälpmedel ärmotiverat av den vårdades eller av vårdarens behov. Behovenav hjälpmedel bland människor som bor och vårdas vid särskildaboendeformer/bostäder är ofta uttalade. Många har flera sjukdomar och skadorsom leder till en sammansatt och svår funktionsnedsättning. Det ställs storakrav på den personal som kommer i kontakt med dessa människor att uppmärksammabehov av rehabilitering och tekniska hjälpmedel. Det finns för närvarandebrister i detta avseende. Alla människor, såväl i ordinärt boende som isärskilda boendeformer/bostäder, som får omfattande service och vård börgenomgå en utredning och de insatser som skall sättas in bör planerastillsammans med den enskilde och berörd personal. I detta sammanhang bör behovav rehabilitering, bostadsanpassning och tekniska hjälpmedel klarläggas. Jaghar i avsnitt 4 föreslagit att de sjukhem som förs över till kommunerna bliren särskild boendeform bland andra. Servicen och vården vid dessa börorganiseras med utgångspunkten att det är fråga om en boendeform. Jag ser detsom angeläget att ökad uppmärksamhet riktas mot behovet av tekniska hjälpmedelbland dem som vårdas vid de särskilda boendeformerna/bostäderna. Hjälpmedlenbör utprovas och förskrivas individuellt för att svara mot varje individsbehov. Mångamänniskor, främst äldre personer, har behov av enkla hjälpmedel som kanunderlätta det dagliga livets aktiviteter. Dessa hjälpmedel ökar den enskildesmöjligheter att leva självständigt och minskar beroendet av praktisk hjälpfrån närstående och från kommunen. Dessa behov tillgodoses inte fullt ut. Utgångspunktenför de reformförslag som jag lägger fram i detta ärende är att så långt möjligtsamla ansvaret för den långvariga servicen och vården till äldre ochhandikappade under en ledning och i en arbetsorganisation. Kommunen haransvaret för bostadsförsörjningen och för bostadsanpass-ningsverksamheten.Genom mina förslag vidgas kommunens vårdansvar avsevärt. De tekniskahjälpmedlen är ett viktigt inslag i stödet till människor med funktionshinder.Tillgången till bra hjälpmedel är ofta en nödvändig fömtsättning för att denenskilde skall kunna leva i en egen bostad. Behovet av tekniska hjälpmedel börprövas i samband med planering av service,vård och övrigt stöd till den enskilde. Så sker också i allmänhet i Prop.1990/91:14 dag i den gemensamma vårdplanering som genomförs ivårdplanerings-grupperna och på annat sätt. Iregeringens proposition 1987/88:176 om äldreomsorgen inför 90-talet framhöllsvikten av att kommunens insatser för att upprätthålla och förbättra människorsfunktionsnivå bör utvecklas. Genom de förslag jag har redovisat i detföregående ges kommunerna ansvaret för dagverksamheter och för sjukhem somrymmer resurser för rehabilitering, avlastning och växelvård. Den personal somidag arbetar hos landstingen vid sjukhem, dagverksamheter och särskildaboendeformer fömtsätts övergå till . Härigenom får kommunemaett tillskott av sjukvårds- och rehabiliteringskunnig personal. Genom att dennapersonal samordnas och integreras med kommunens personal vid de särskildaboendeformerna och inom den sociala bör kunskaper och erfarenhetersom denna personal besitter kunna spridas och användas på ett effektivt sätt. Ansvaretför att uppmärksamma behov av tekniska hjälpmedel och se till att behoventillgodoses bör ligga på den arbetsorganisation som har huvudansvaret för denenskildes service, vård och rehabilitering. Det betyder att primärkommunernabör ha ett ansvar för att tillhandahålla tekniska hjälpmedel till personer somfår service, vård och rehabilitering i särskilda boendeformer/bostäder ochdagverksamheter. I den mån kommunen övertar skyldigheten att bedrivahemsjukvård i ordinärt boende bör kommunen även tillhandahålla behövligahjälpmedel åt personer som bor i det vanliga bostadsbeståndet. Även i de fallkommunen använder sin befogenhet att erbjuda hemsjukvård i ordinärt boende börkommunen tillhandahålla tekniska hjälpmedel. Jag utgår från att huvudmännenöverenskommer om den närmare uppgiftsfördelningen i dessa fall. Enligtmin bedömning får kommunens ansvar för hjälpmedelsförsörjningen anses följa avdet kommunala hälso- och sjukvårdsansvar som föreslagits i det föregående. Detbehövs således inte något mer preciserat lagstöd för aH kommunen skall bliansvarig för att i vissa delar tillhandahålla tekniska hjälpmedel; Kommunemasansvar för tekniska hjälpmedel kommer i första hand att gälla hjälpmedel i dendagliga livsföringen. Det är denna typ av hjälpmedel som har störst omfattningbland de människor som kommer att få service och vård från kommunen. Ikommunens ansvar kommer också att ingå sådana hjälpmedel vid vård ochbehandling som behövs för att utföra den sjukvård och den rehabilitering somblir ett primärkommunalt ansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen. Jagutgår vidare från att kommunerna svarar för de hjälpmedel som helt eller delvisär motiverade av de anställdas situation inom de särskildaboendeformerna/bostäderna samt inom i ordinärt boende. Genom attkommunen får ansvaret såväl för arbetstekniskä som individuellt förskrivnahjälpmedel i de särskilda boendeformerna/bostäderna kan de svårigheter som idagfinns med gränsdragning på detta område upphöra. De hjälpmedel som sätts inkan övervägas i samråd mellan den enskilde och den personal som utför vård ochrehabiliteringsarbetet utan hänsyn till om det är kommun ellerlandsting som skall svara för kostnadema för Prop. 1990/91:14 hjälpmedlen. Detär viktigt att även vid val och utformning av hjälpmedel, som inte ärarbetstekniskä hjälpmedel, beakta de krav som kan ställas från arbetsmiljösynpunkt. Enligtmin mening finns det inte skäl att i detta sammanhang utesluta någon viss typav tekniska hjälpmedel från kommunens ansvarsområde, även om tyngdpunktenkommer att ligga i de relativt enkla och i hemsjukvården vanligt förekommandehjälpmedelstypema. Många människor som får service och vård i särskildaboendeformer/bostäder och i hemsjukvård har behov av mer avancerade hjälpmedelsom kräver specialiserad kompetens för att prova ut, anpassa och förskriva.Denna kompetens och de resurser som behövs för detta bör även varaett landstingskommunalt ansvar att tillhandahålla. Det är, enligt min mening,viktigt att den förändring som jag nu föreslår inte riskerar att försämramöjligheterna att utveckla hjälpmedelsverksamheten i dess olika delar.Inriktningen bör vara att hålla samman de funktioner som kräver enspecialiserad kompetens och sprida ut ett brett kunnande till de anställda omde hjälpmedel som förskrivs ofta. Hjälpmedelsverksamhetenhos de olika landstingen är inte organisatoriskt och ansvarsmässigt någonsammanhållen och enhetlig verksamhet. Vissa verksamheter såsom syn- ochhörcentraler är knutna till ögon- resp. öronklinikema. Till de ortopediskaklinikema knyts ortopedtekniska avdelningar. Hjälpmedelscentralerna utgör iallmänhet ett särskilt verksamhetsområde hos sjukvårdshuvudmännen. Genomutbyggnaden av primärvården med rehabiliteringspersonal och en utbyggd sjukvårdi hemmet har en allt större andel av hjälpmedelsförskrivningen kommit att skegenom personal inom primärvården. Flera huvudmän lägger nu också ut detekonomiska ansvaret på primärvården för de hjälpmedel som förskrivs där. Beroendepå vilken lösning som kommuner och landsting lokalt kommer att tillämpabeträffande ansvaret för sjukvården i hemmet i ordinärt boende kommer en störreeller mindre andel av nuvarande rehabiliterings-personal inomsjukvårdshuvudmännens primärvård att övergå till kommunalt huvudmannaskap. Enligtmin mening är det inte möjligt att förorda en viss för alla huvudmän i detaljpreciserad uppgiftsfördelning mellan kommun och landsting i den framtida hjälpmedelsförsörjningen.Lokala förhållanden i fråga om organisation, utbyggnad och kompetens bör blivägledande för lokala ställningstaganden. Allt eftersom primärvårdens/kommunenskompetens växer kan en större del av hjälpmedelsverksamheten skötas på denna nivå.Kommunens personal kommer att ha kompetens för utprovning och förskrivning avde hjälpmedel som är vanligt förekommande bland de människor som omfattas avkommunens sjukvårdsansvar. Kommunen bör därför svara för de hjälpmedel sombehövs i den egna verksamheten. bör svara för den specialiseradekompetens som behövs för hantering av mer komplicerade hjälpmedel. Oförändratansvar för hjälpmedelscentralerna Prop. Delandstingskommunala hjälpmedelscentralerna fungerar redan nu främst som enserviceorganisation till de olika vårdnivåer som tillhandahåller tekniskahjälpmedel. Centralerna har en materialadministrativ funktion, man svarar förteknisk service och utprovning samt anpassning av komplicerade hjälpmedel.Dessutom fungerar personalen som informatörer och konsulter gentemot personalinom olika vårdorganisationer. Jagdelar de synpunkter som HCK, DHR och SRF framfört om risken att splittrahjälpmedelscentralernas verksamhet. För att skapa goda fömtsättningar förutveckling av kompetens inom hjälpmedelsverksamheten bör centralerna hållassamman och innehålla bl.a. de funktioner jag redovisat. För detta krävsett relativt stort upptagningsområde, vilket en enskild kommun som regel inteutgör. Enligtmin mening finns det mycket som talar för att kommunerna tillgodoser sitt behovav hjälpmedel och specialiserat kunnande på området genom de befintligahjälpmedelscentralema. Flera kommuner har också i sina remissvar framhållitatt det inte finns underlag för en egen hjälpmedelscentral inom en enskildkommun. För att öka tillgängligheten till sådana hjälpmedel som förskrivs oftakan lokala förråd inrättas t.ex. i anslutning till kommunens särskildaboendeformer/bostäder. Myckettalar alltså för att kommunerna tillgodoser sitt behov av hjälpmedel ochspecialiserad kompetens på området genom tjänsteköp i första hand frånhjälpmedelscentralerna. Enligt min bedömning är det ändamålsenligt att detförskrivningsansvar som kommunens sjukvårdspersonal föreslås få förenas med ettekonomiskt ansvar för de hjälpmedel som förskrivs. Ett av motiven församordningen av ansvaret för service och vård till äldre och handikappade hoskommunen är att få till stånd en samlad prioritering av resursinsatserna, såväli planeringen som i de enskilda besluten i individärenden. Jag ser detdärför som naturligt att kommunema även får ett ekonomiskt ansvar för dehjälpmedel som förskrivs av kommunens personal. Kommunernafömtsätts i första hand fullgöra sitt hälso- och sjukvårdsansvar genomanställd personal. Om det emellertid inte är praktiskt möjligt eller atthuvudmännen av andra skäl inte vill anställa viss personal med hälso- ochsjukvårdsansvar kan kommunen i fråga köpa tjänster t. ex. från föratt fullgöra sitt ansvar. I mycket små kommuner eller distrikt kan det t. ex.vara fråga om delar av en tjänst som kan behövas för att fullgöra vissarehabiliteringsuppgifter. Kommunens ekonomiska ansvar för de hjälpmedel somförskrivs av den personal som arbetar inom ramen för kommunens ansvarsområde äroberoende av om personalen är anställd av kommunen eller om uppgifternafullgörs genom köp av tjänster från eller annan vårdgivare. Någrakommuner har i sina remissvar fört fram att man vill se en för kommunema ilandstingsområdet och gemensamt anordnad hjälpmedelsorganisation.Några menar att en sådan skulle kunna drivas i stiftelseform, som ettaktiebolag eller som ett kommunalförbund. Föregen del utgår jag från att det nuvarande landstingskommunala huvudmannaskapetför hjälpmedelscentralerna m.m. kommer att vara Prop. denvanligaste driftformen, i vart fall framöver. skälför att kommunerna, som tillsammans inom ett landstingsområde kan blistora intressenter inom hjälpmedelsverksamheten, skall kunna påverka verksamhetensutveckling genom ett direkt förtroendemannainflytande. Dettakan ske på flera olika sätt bl. a. genom att sådana nya driftformer som jag nämnt införs.Överväganden i dessa frågor bör göras lokalt mellan kommunerna ochlandstingen. Vadjag nu har förordat i fråga om ansvaret för hjälpmedelsförsörjningen innebäratt det ekonomiska ansvaret för hjälpmedelsförsörjningen delas mellan landstingoch kommuner. Huvudinriktningen bör vara att så långt möjligt skapa ettenhetligt politiskt och administrativt ansvar för olika verksamheter. När detgäller hjälpmedelsförsörjningen förefaller det mindre lämpligt att ålägga enhuvudman det samlade ekonomiska ansvaret. Principen bör i stället vara attknyta det ekonomiska ansvaret till den huvudman där hjälpmedlet förskrivs. Jagutgår från att kommuner och landsting tillsammans utvecklar ett ändamålsenligtsätt att på kommunerna debitera kostnaderna för de tekniska hjälpmedel somförskrivs av kommunens personal. En strävan bör vara att utforma systemet såatt tvister om vilken huvudmans personal som skall förskriva ett hjälpmedelundviks. Det kan vara svårt att helt entydigt bestämma vilken vårdorganisationsom har ansvaret att förskriva hjälpmedel i olika situationer och till olikaindivider. Härigenom kan det finnas risk för att det ekonomiska ansvaret förhjälpmedelsförsörjningen olyckligt kan styra de båda huvudmännens personal såalt man tenderar att skjuta över ansvaret på den andre huvudmannen. En sådanrisk kan reduceras om huvudmännen bestämmer sig för att dela på kostnaderna förden samlade hjälpmedelsförsörjningen efter en i förväg bestämd schablon. Fördelningenmellan huvudmännen kan således ske efter en undersökning av hur stor andel avhjälpmedelscentralens budget som kan hänföras till kommunens föreslagnaansvarsområde. Uppföljning kan ske successivt för att anpassaschablonfördelningen till förändring i förskrivningsmönstret. En sådan lösningkan emellertid minska båda huvudmännens intresse att använda tillgängligaresurser på ett effektivt sätt. Om t.ex. den ene huvudmannen förorsakarbudgetöverskridanden får även den andre vara med och finansiera detta. Enannan möjlighet är att kommunema till erlägger ett styckepris per hjälpmedel som förskrivs. Denna lösning har bl. a. fördelen att förskrivningsbeslut och kostnadsansvar helt knyts samman. Ett sådant system ligger även i linje med den utveckling som sker inom landsting en med interndebitering mellan t.ex. en hjälpmedelscentral och olika basenheter som har ett samlat kostnadsansvar, även för förskrivna teknis ka hjälpmedel. Denna lösning fömtsätter att huvudmännen kommer över ens om ett system för prissättning som omfattar samtliga produkter och tjänster som kan komma ifråga. De risker med en ersättning per produkt 78 och tjänst som kan finnasbör kunna reduceras om huvudmännen i avtal klargör hur uppgiftsfördelningen itillhandahållandet av hjälpmedel skall se ut mer i detalj. Jag har skisserat tvåvägar att gå för att konstmera ett ersättningssystem för de tekniska hjälpmedelsom kommunerna köper från . Dessa och andra möjligheter börövervägas lokalt i samband med förberedelserna för huvudmannaskapsreformen.Enligt min mening är det en fördel om olika system för ersättning mellanhuvudmännen i denna del kan komma att tillämpas. Då ges möjligheter att studeraoch jämföra erfarenheter från olika håll i landet. Jag har för avsikt attföreslå regeringen att en särskild delegation inrättas för att följaerfarenhetema av kommunemas betalningsansvar. Jag ser det som naturligt attdenna delegation även ges uppdraget att följa och analysera erfarenheter avolika system för ersättningar mellan huvudmännen inom hjälpmedelsområdet. De ekonomiskakonsekvenserna av det förändrade ansvaret för hjälpmedelsförsörjningen börregleras på samma sätt som de ekonomiska följderna av huvudmannaskapsreformen isin helhet. Detta fömtsätter att kommuner och landsting ,som för reformen i övrigt, beräknar vilka kostnadsförskjutningar som väntasuppkomma mellan landsting och kommuner till följd av förändringarna påhjälpmedelsområdet. och har, isamarbete med , i cirkulär (90:115, C 90:88) lämnat synpunkter påbl.a. denna fråga till vägledning för huvudmännen i det fortsatta förberedelsearbetet. 5.7 Förtroendenämnder inom den kommunala hälso- ochsjukvården Min bedömning:Frågan om förtroendenämnder inom den kommunala hälso- och sjukvården bör tasupp i anslutning till att ställning tas till frågan om permanentning ochutbyggnad av nu gällande lagstiftning om landstingskommunala förtroendenämnder. Äldredelegationensförslag: Inom den kommunala hälso- och sjukvården skall det finnasförtroendenämnder. Möjlighet ges för kommunema att kunna komma överens medannan kommun eller med om att dess förtroendenämnd skall fullgörade uppgifter som ankommer på sådan nämnd. Remissinstanserna: 74remissinstanser har tagit ställning till frågan om förtroendenämnder. Kammarrätten i ,tre landsting och 29 kommuner delar delegationens ställningstaganden ochtillstyrker förslaget om förtroendenämnder. Dessa remissinstanser menar attdet behövs förtroendenämnder för att stärka den enskildes ställning och för atttillgodose den enskildes möjligheteratt även inom den kommunala hälso- och sjukvården föra Prop. 1990/91:14talan vid felaktiga insatser eller brister i bemötandet. och Föreningen delegationens förslag. De kommuner som avstyrker anser i allmänhetatt den politiska prövning av verksamheten och enskildas insatser, som kangöras i socialnämnden, är tillräcklig. anser att det redan finns kommunala organ för samverkan ochsamråd mellan personalen och servicemottagarna och att detta är tillräckligt.För insatser dämtöver tänker man sig kunna repliera på landstingetsförtroendenämnder. Skälenför min bedömning: Enligt lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- ochsjukvården skall det finnas en eller flera förtroendenämnder i varje landstingoch kommun som inte tillhör landsting. eller kommunen fårtillsätta en särskild förtroendenämnd eller uppdra åt någon annan nämnd attvara förtroendenämnd. Förtroendenämnderna har till uppgift att främjakontakterna mellan patienterna och hälso-och sjukvårdspersonalen och förmedladen hjälp till patientema som förhållandena påkallar. Lagenom förtroendenämnder infördes som ett led i en femårig försöksverksamhet medsådana nämnder. Enligt beslut av gäller lagen tills vidare(prop. 1985/86:136, SoU 21, rskr.218). I samband med att lagens giltighetstidförlängdes hänvisades till att ett samlat ställningstagande skulle ske tillsocialberedningens förslag om insynsnämnder och till verksamheten medförtroendenämnder. Verksamhetenmed förtroendenämnder omspänner all hälso- och sjukvård hos landstingen och delandstingsfria kommunema. I en beslutad lagrådsremiss ompsykiatrisk tvångsvård m. m. har frågan om en permanentning avförtroendenämndernas verksamhet berörts. I lagrådsremissen uppger chefen försocialdepartementet att hon ämnar ta upp frågan om fortsattförtroendenämndsverksamhet i ett särskilt förslag som tidsmässigt skallsamordnas med förslagen rörande den psykiatriska tvångsvården. Hon fömtskickaratt hon senare kommer att föreslå regeringen att föreläggs förslag omlagstiftning beträffande förtroendenämndsverksamheten och att innebörden i detavsedda förslaget är att verksamheten med sådana nämnder skall bestå. Medhänsyn till att förslag rörande den landstingskommunala förtroendenämndsverksamhetenkan väntas föreläggas senare under detta år i samband med enproposition om den psykiatriska tvångsvården bedömer jag att frågan omförtroendenämnder inom den primärkommunala hälso- och sjukvården bör tas upp idet sammanhanget. Ett separat ställningstagande nu i linje medäldredelegationens förslag är för övrigt inte lämpligt från lagtekniskutgångspunkt, eftersom två olika förslag skulle komma att läggas fram omändringar i lagstiftningen om förtroendenämnder med avsett ikraftträdande den1 . 5.8 Avgifter inom den kommunala hälso-och sjukvården Prop.