prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Jag vill här erinra om att en liknande ordning gällde före LSPV:sinförande beträffande patienter som begått brott mot någon annans säkerhet(jfr SOU 1964:40 s. 342 ff. och prop. 1966:53 s. 205 ff.). Eftersomden särskilda utskrivningsprövningen skall anförtros ett organ utanförvårdorganisationen kan av praktiska skäl någon fortlöpande omprövning avfömtsättningarna för vård inte ske. I linje med nuvarande ordning (se avsnitt3.6) krävs därför enligt min mening att chefsöverläkaren med vissa intervallerhos länsrätten anmäler frågor om prövning av förutsättningaraa för tvångsvård ide aktuella fallen. Enligtnuvarande reglering skall överläkaren, om han anser att patienten behöver fortsatt vård, första gången när patienten vårdats under tre måna der efter intagningen med stöd av LSPV och därefter var sjätte månad göra anmälan om detta till utskrivningsnämnden (se 20 a § LSPV). Den före slagna allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård innebär att tvångs vård efter beslut av länsrätten första gången får pågå för beslutet om intagning och att länsrätten därefter får lämna medgivande för tvångsvård åt gången. Jag anser det mot dennabakgmnd vara lämpligt att chefsöverläkaren, Prop. 1990/91:58 om han anser attvården bör fortsätta, i de nu aktuella fallen får skyldighet Bilaga 1 att från den dag domstolens beslut blivit verkställbart och därefterinom var sjätte månad från föregående prövning göra anmälan om detta tilllänsrätten. I linje med nuvarande ordning (17 § tredje stycket LSPV) bör ocksågälla att chefsöverläkaren skall, när han anser att vården bör upphöra, genastgöra anmälan om detta till länsrätten. Vidare bör, i enlighet med vad somgäller enligt den avsedda lagen om psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 3.3),prövning ske när patienten begär att vården skall upphöra. Mittförslag när det gäller vårdens upphörande vid rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd innebär således att det sker ett domstolsförfarande då vården ärförenad med särskild utskrivningsprövning medan i övriga fall i princip samniaförfarande tillämpas som enligt den föreslagna regleringen av psykiatrisktvångsvård för andra än lagöverträdare, dvs. det är chefsöverläkaren somfattar beslut. Slutligenförordar jag att chefsöverläkaren skall, om den som är målsägande iförhållande till den som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskildutskrivningsprövning önskar det, ge målsäganden information om när tvångsvårdenupphör. Beträffande skälen för detta förslag får jag hänvisa till motsvarandeförslag i fråga om vistelse utanför vårdinrättningens område (avsnitt 4.4.2). 4.5 Rättspsykiatrisk vård för den som är berövad frihetenmed anledning av brott Jaghar behandlat frågan om regleringen av rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd. Jag övergår nu till att behandla frågan om övriga fall avrättspsykiatrisk vård. Av vad jag tidigare anfört (avsnitt 4.2) framgår att dethär är fråga om psykiatrisk tvångsvård för personer som är berövade frihetensom misstänkta eller dömda för brott. De som avses är personer intagna ikriminalvårdsanstalt, vilka omfattas av bestämmelserna i , liksom häktade,anhållna m.fl. vilka omfattas av häkteslagen (se 17 § häkteslagen). Ävenpersoner som är häktade och genomgår rättspsykiatrisk undersökning hör hit. Jagåterkommer i specialmotiveringen till frågan om avgränsningen av personkretsen. 1det föregående har jag inte närmare berört frågan i vilken utsträckning det finns skäl att utforma regleringen av psykiatrisk tvångsvård i de nu aktuella fallen annorlunda än i övriga fall. Enligt min mening står det emellertid klart att regleringen måste utformas med hänsynstagande till att den som skall ges psykiatrisk tvångsvård redan är frihetsberövad i annan ordning. Som jag ser det bör såväl själva fömtsättningaraa för vård som prövningsförfarandet påverkas av denna omständighet. Även t.ex. de säkerhetsmässiga kraven på vårdinrättningarna måste utformas annorlun da än vid psykiatrisk tvångsvård i övrigt, eftersom patienten under vården är frihetsberövad i annan ordning. Enväsentlig utgångspunkt för mina förslag i det följande beträffande Prop.1990/91:58 regleringen av rättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen ärsåledes att Bilaga 1 vården avser personer som redan är berövade friheten. Mitt förslag: Omden som är anhållen, häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt lider av en allvarligpsykisk störning, får han ges psykiatrisk tvångsvård under vissafömtsättningar. Han skall sålunda med hänsyn till sitt psykiska tillstånd ochsina personliga förhållanden i övrigt ha behov av psykiatrisk vård, som kantillgodoses genom att han är intagen på en sjukvårdsinrättning. Vidare skallhan motsätta sig sådan vård eller till följd av sitt psykiska tillstånduppenbart sakna förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningstagande ifrågan. Socialberedningensförslag: En person av det aktuella slaget som motsätter sig nödvändigpsykiatrisk vård får ges sådan vård mot sin vilja, om han lider av en allvarligpsykisk störning och på gmnd av detta tillstånd har ett oundgängligt och akutbehov av psykiatrisk vård dygnet mnt (13 § i förslaget till lag omrättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 322 ff. och 434). Remissinstansernahar inte berört frågan. Skälen för mitt förslag:Som framgår av vad jag har anfört (avsnitt 4.1) kan häktade, anhållnaoch personer som är intagna i kriminalvårdsanstalt enligt nuvarande ordningges psykiatrisk tvångsvård under i princip samma fömtsättningar som. En annan sak är att det av t. ex. praktiska eller resursmässiga skälkan finnas hinder mot att tillämpa den nuvarande regleringen av sådan vård.Sålunda har bevakningsbehovet ofta försvårat eller omintetgjort psykiatriskvård på sjukhus av häktade (jfr prop. 1975/76:90 s. 61). Behovet av psykiatriskvård hos dessa personer kan naturligtvis inte heller alltidtillgodoses genom vård i frivilliga former. Enligt min mening kan det därförknappast ifrågasättas att det även fortsättningsvis bör finnas en ordning föratt ge personer som på detta sätt är berövade friheten psykiatrisk tvångsvård.Jag vill därvid peka på betydelsen av en sådan ordning för att myndigheternaskall kunna hantera situationer där t.ex. en intagen eller häktad som lider aven allvarlig psykisk störning vägrar jnta mat eller föda Ofr prop.1983/84:148). I med vad chefenför kommer att föreslå beträffandeförutsättningarna för att ge en person rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd(bil. 2 avsnitt 2.4) anser jag emellertid att det finns skäl att utformafömtsättningarna för tvångsvården i de nu aktuella fallen något annorlunda änbeträffande vård enligt den tilltänkta lagen om psykiatrisk tvångsvård. Kravetpå den psykiska störningens svårhet bör vara detsamma som vid övriga former avpsykiatrisk tvångsvård. Det bör alltså krävas att patienten lider av en allvarligpsykisk störning. När det gäller vårdbehovet och hur det skall kunnatillgodoses anser jag emellertid att, eftersom patienten är frihetsberövad iannan ordning, kravet på detta kan sättas lägre än enligt den allmännaregleringen av psykiatrisk tvångsvård. I linje med vad som föreslås gälla vidrättspsykiatrisk vård som brottspåföljd (se bil.2 avsnitt 2.4) bör enfömtsättning för psykiatrisk tvångsvård i de nu aktuella fallen sålunda varaatt patienten med hänsyn till sitt psykiska tillstånd och sina personligaförhållanden i övrigt har behov av psykiatrisk vård, som kan tillgodoses genomatt han är intagen på en sjukvårdsinrättning. Det bör också, i överensstämmelsemed vad som gäller enligt den avsedda lagen om psykiatrisk tvångsvård, krävasatt patienten motsätter sig vården eller att han till följd av sitt psykiskatillstånd uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett gmndatställningstagande i frågan. 1990/91:58 Bilaga1 4.5.3Intagning och prövning av förutsättningar för vård Mitt förslag:Beträflfande intagning för psykiatrisk tvångsvård av häktade m. fl. skall gällai huvudsak samma ordning som enligt den tilltänkta lagen om psykiatrisktvångsvård. Någon domstolsprövning av fömtsättningaraa för tvångsvård skallemellertid inte ske i andra fall än efter överklagande av patienten. I fråga omden som är intagen för rättspsykiatrisk undersökning eller som för vård ifrivilliga former förts över till en inrättning där tvångsvård får ges krävsinte heller att vårdintyg har utfärdats. Socialberedningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt (13 § i förslaget till lag omrättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 322 ff., 434 och 460). Remissinstansernahar inte närmare berört denna fråga. Skälen för mitt förslag:Enligt min mening bör i huvudsak samma ordning gälla vid intagning förpsykiatrisk tvångsvård i de nu aktuella fallen som enligt den allmännaregleringen av psykiatrisk tvångsvård. Det bör alltså ha utfärdats ettvårdintyg och av chefsöverläkaren vid den aktuella vårdenheten ha fattats ettbeslut om intagning för psykiatrisk tvångsvård. Undantag bör göras i de fall dåpatienten redan har tagits in för rättspsykiatrisk undersökning. I detta fallanser jag i likhet med socialberedningen att det bör räcka med ett beslut avvederbörande läkare för att psykiatrisk tvångsvård skall få ges. Jag återkommerstrax till frågan humvida sådan vård bör få ges inte bara vid ensjukvårdsinrättning inom hälsooch sjukvården utan även, om patienten genomgårrättspsykiatrisk undersökning, vid en statlig undersökningsenhet. Ett annat undantag frånkravet på vårdintyg bör göras i de fall då den som är häktad eller intagen ikriminalvårdsanstalt förts över för frivillig vård till den aktuellainrättningen där tvångsvård får ges. Det blir här fråga om ett förfarandemotsvarande konvertering vid övrig psykiatrisk tvångs- vård(se avsnitt 3.4). Med hänsyn till att patienten i de nu aktuella fallen ärfrihetsberövad på annan grund under vården anser jag emellertid att det ocksåhär är tillräckligt att chefsöverläkaren vid inrättningen efter prövning avförutsättningaraa för tvångsvård beslutar att sådan vård skall ges. Frågan omvid vilka inrättningar tvångsvård skall få ges liksom frågan om möjligheternaatt ge frivillig vård beträffande häktade eller intagna i kriminalvårdsanstaltåterkommer jag strax till (avsnitt 4.5.4 resp. 4.6). När det sedan gäller denfortsatta prövningen av förutsättningarna för tvångsvård föreligger det enligtmin mening en väsentlig skillnad mellan de nu aktuella fallen och de fallbeträffande vilka den tilltänkta lagen om psykiatrisk tvångsvård är tillämplig.I de förra fallen är det nämligen fråga om tvångsvård beträffande personer somredan är berövade friheten. Vidare skall, somjag strax återkommer till (avsnitt4.5.5), tiden för tvångsvården i dessa fall ytterst vara begränsad till dentid under vilken patienten är frihetsberövad i annan ordning. Jag anser därförinte att det från rättssäkerhetssynpunkt eller av andra skäl är motiverat att idessa fall införa en ordning med obligatorisk domstolsprövning efter viss tidav fömtsättningarna för tvångsvård. Mitt förslag innebärsålunda att förutsättningarna för rättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallenskall prövas i princip enbart av vederbörande chefsöverläkare. Dennes beslutbör emellertid kunna överklagas hos länsrätten. Rätten att överklaga bördärvid liksom enligt den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård gällasåväl själva intagningsbeslutet som senare beslut av chefsöverläkaren om avslagpå en begäran av patienten att vården skall upphöra. Möjligheteraa tillöverprövning av vårdfömtsätt-ningaraa i de aktuella fallen beror alltså på ompatienten överklagar och blir härigenom snävare än enligt den allmännaregleringen, vilket emellertid sammanhänger med synen på behovet avdomstolsprövning vid de olika vårdformerna (se avsnitt 3.3). Prop.1990/91:58 Bilaga 1 Inrättning där vården får ges Mitt förslag:Rättspsykiatrisk vård beträffande häktade, intagna i kriminalvårdsanstalt m.fl.skall, liksom då sådan vård kommer till stånd som brottspåföljd, kunna ges påsjukvårdsinrättningar som drivs av sjukvårdshuvudmännen. Regeringen skall dockbestämma vid vilka sådana vårdinrättningar rättspsykiatrisk vård i dessa fallskall få ges. Beträffande den som genomgår rättspsykiatrisk undersökning skallrättspsykiatrisk vård få ges vid undersökningsenheten, vare sig den drivs av ensjukvårdshuvudman eller av staten. Socialberedningensförslag: Någon skillnad mellan de olika formerna av rättspsykiatrisk vård görsinte i det aktuella avseendet (se avsnitt 4.4.2). Remissinstanserna har intebehandlat frågan särskilt. Skälen för mitt förslag: Jag har i det föregående(avsnitt 4.4.2) föreslagit atträttspsykiatrisk vård som brottspåföljd skall få ges på sjukvårdsinrätt- Prop.1990/91: 58 ningar som drivs av sjukvårdshuvudmännen. Samma ordning bör enligtBilaga mening i princip gälla beträffande de nu aktuella formerna avrättspsykiatrisk vård. Med hänsyn till att patienterna i dessa fall ärfrihetsberövade i annan ordning genom beslut om häktning, verkställighet avfängelsestraff etc. är det emellertid angeläget att de krav från säkerhetssynpunktmed avseende på byggnader, personalsammansättning etc. som gäller för de olikaformerna av frihetsberövanden i dessa fall enligt regleringen i KvaL ochhäkteslagen kan upprätthållas också när psykiatrisk tvångsvård kommer tillstånd. Jagåterkommer strax till frågan om behandlingen av den som genomgårrättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen (avsnitt 4.5.4). Mitt förslag idenna fråga innebär bl. a. att s. k. åklagarrestriktioner skall kunna verkställasunder sådan vård liksom att eller regeringen i särskildafall skall kunna besluta om vissa restriktioner beträffande den som genomgårvård. ,Med hänsyn till de krav i olika hänseenden som sålunda kommer att ställas påsjukvårdsinrättningar där patienter som genomgår rättspsykiatrisk vård i de nuaktuella fallen tas in, anser jag det vara mest ändamålsenligt att låtaregeringen avgöra vilka inrättningar som skall få användas för sådan vård. Jagvill erinra om att en liknande ordning gäller beträffande tvångsvård enligt LVUoch LVM (se 12 resp. 23 §§). Fråganvid vilka sjukvårdsinrättningar rättspsykiatrisk vård beträffande häktade m.fl.skall få bedrivas sammanhänger emellertid också med frågan vid vilka enheterrättspsykiatriska undersökningar skall få utföras. Jag har tidigare (avsnitt4.2) redogjort för en kommande förändring av organisationen för denrättspsykiatriska undersökningsverksamheten som innebär att rättspsykiatriskaundersökningar i fortsättningen kan komma att utföras vid undersökningsenhetersom drivs av sjukvårdshuvudmännen eller, såsom , av staten. Chefen förjustitiedepartementet kommer (bil. 2 avsnitt 3.6) att föreslålagändringar som är avsedda att göra en sådan organisationsförändring möjlig. Enligtmin uppfattning bör man kunna utgå från att undersökningsenheter inom hälso-och sjukvården vid denna organisationsförändring kommer att vara placerade vidsjukvårdsinrättningar där rättspsykiatrisk vård får ges beträflfande häktade m.fl. Man kan alltså räkna med att den som genomgår rättspsykiatrisk undersökningvid en sådan enhet skall kunna ges rättspsykiatrisk vård där. Möjligheterna attvid en undersökningsenhet ge sådan vård åt den som genomgår rättspsykiatriskundersökning bör emellertid som jag ser det inte vara beroende av om enhetenfinns inom hälso- och sjukvården eller drivs av staten. Somjag har nämnt (avsnitt 4.1) ges det psykiat risk vård i frivilliga former vid de rättspsykiatriska klinikerna medan det däremot saknas möjlighet att där ge sluten psykiatrisk vård enligt LSPV, ett förhållande som skapat problem från behandlingssynpunkt. Något hinder mot att i en ny organisation på området ge psykiatrisk tvångsvård vid en statligt driven undersökningsenhet med hänsyn till den medicinska kompetensen och övriga resurser för att där ge psykiatrisk vård lär emeller- 215 tid enligt min bedömninginte komma att föreligga. Jag föreslår mot denna bakgmnd att beträffande densom genomgår rättspsykiatrisk undersökning skall rättspsykiatrisk vård få gesvid undersökningsenheten, vare sig den drivs av en sjukvårdshuvudman eller avstaten. I specialmotiveringen återkommer jag till en fråga som lagrådet hartagit upp och som gäller den närmare avgränsningen av förslaget. 1990/91:58 Bilaga1 Mitt förslag: Vidrättspsykiatrisk vård av häktade och andra som är berövade friheten medanledning av brott skall beträffande behandlingen av patienten i princip sammaordning tillämpas som vid rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd (se avsnitt4.4.2). Beträffande den som är häktad skall bestämmelsema i häkteslagentillämpas endast i fråga om s.k. åklagarrestriktioner. I fråga om användning avtvångsåtgärder i övrigt mot häktade, intagna i kriminalvårdsanstalt m. fl.skall, liksom vid rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd, den föreslagnaallmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård i detta hänseende tillämpas. Förett visst fall skall , om det är påkallat från ordnings-eller säkerhetssynpunkt, kunna förordna om särskilda inskränkningar i rättenatt kommunicera med utomstående. På motsvarande sätt skall regeringen beträffandeen intagen få besluta om sådana inskränkningar, om det är påkallat med hänsyntill rikets säkerhet eller för att motverka terrorism. Socialberedningen: Seavsnitt 4.4.2. Beträflfande häktade som genomgår psykiatrisk tvångsvård skallreglerna i häkteslagen gälla. Reglerna i KvaL skall gälla beträffande intagna ikriminalvårdsanstalt som genomgår sådan vård. (6 och 18 §§ i förslaget till lagom rättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 315, 459 och 461 f) Remissinstansernahar inte närmare berört dessa frågor (se avsnitt 4.4.2). Skälen för mitt förslag:Jag har beträflfande rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd föreslagit attfrågan om placering och förflyttningar skall avgöras av vederbörandesjukvårdshuvudman (avsnitt 4.4.2). Frågan om placering av den som skall genomgårättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen sammanfaller med frågan omintagning för sådan vård, somjag har behandlat (avsnitt 4.5.3). När det gäller frågan omförflyttningar av förevarande patienter bör enligt min mening samma principergälla som enligt mitt förslag beträffande rättspsykiatrisk vård sombrottspåföljd. Frågan bör alltså avgöras av vederbörande sjukvårdshuvudmansåvitt gäller patienter som befinner sig inom hälso- och sjukvården. Mitt förslagi det föregående att regeringen skall bestämma vid vilka sjukvårdsinrättningarrättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen får bedrivas innebär emellertidatt förflyttningar här får ske endast mellan sådanavårdinrättningar. Det är också självklart så att Prop. 1990/91:58 detfrihetsberövande som patienten är underkastad i annan ordning Bilaga 1 genomt.ex. häktning eller genom intagning i kriminalvårdsanstalt fömtsätter attsjukvårdshuvudmännen i de aktuella frågoma beaktar de särskilda intressen frånbl.a. bevakningssynpunkt som måste tillgodoses till följd av frihetsberövandet.Detta fömtsätter i sin tur ett samarbete mellan sjukvårdshuvudmännen och beroende på formen av frihetsberövande polis, åklagare ellerkriminalvårdsmyndigheter. Jag vill emellertid peka på att det självfalletkrävs ett samarbete av detta slag även vid sjukvård i frivilliga formerbeträffande de aktuella personerna. mån staten i fortsättningen kommer att driva enheter för rättspsykiatriskundersökningsverksamhet är det väsentligt att det finns ett utvecklatsamarbete mellan dessa enheter och sjukvårdshuvudmännen när det gäller attflytta över patienter till hälso- och sjukvården efter avslutad undersökningför att fortsätta den rättspsykiatriska vård som getts vid enundersökningsenhet under undersökningen. Närdet så gäller behandlingen av patienten bör utgångspunkten vara att någonåtskillnad inte skall göras i förhållande till rättspsykiatrisk vård som kommertill stånd som en brottspåföljd, som ju i sin tur enligt vad jag harföreslagit i det föregående (avsnitt 4.4.2) - inte skall skilja sig från övrigpsykiatrisk tvångsvård. Regleringen av dessa frågor i den tilltänkta lagen ompsykiatrisk tvångsvård bör alltså tillämpas också i de nu aktuella fallen. Somhar framgått av det tidigare anförda (avsnitt 4.1) regleras enligt nuvarandeordning behandlingen av de aktuella personerna i deras egenskap avfrihetsberövade med anledning av brott av bestämmelserna i häkteslagen ellerKvaL. Överförande till en sjukvårdsinrättning för t.ex. sluten psykiatrisk vårdenligt LSPV av häktade eller intagna betraktas som vistelse utanför häktetresp. anstalten (se 34 § KWFS 1986:5 resp. 136 och 143 §§ KWFS 1986:4). Enligt37 § tredje stycket KvaL skall den som är intagen i anstalt och som vistas påen sjukvårdsinrättning stå under bevakning eller vara underkastad särskildaföreskrifter, om det finns anledning till det. Avsikten med bestämmelsen, närden ursprungligen infördes i lagstiftningen (se prop. 1945:342 s. 150 ff.),var att den skulle tillämpas i undantagsfall, t. ex. i fråga om särskiltfarliga brottslingar, och att särskilda föreskrifter inte skulle meddelas utanatt bevakning var anordnad. Beträffande häktade gäller enligt 4 §tredje stycket häkteslagen, delvis efter förebild av den nämnda bestämmelsen iKvaL, att den som vistas på en sjukvårdsinrättning skall stå under bevakning,om det finns skäl till det. Här bör också nämnas bestämmelsen i 6 § förstastycket första meningen häktesförördningen, som innebär ätt häktesföreståndarenskall när den som är häktad har förts över till ett sjukhus underrättavederbörande läkare om ändamålet med frihetsberövandet och övriga förhållandenav betydelse för den häktades vistelse där. Frågani vilken utsträckning bestämmelserna i häkteslagen resp. KvaL är tillämpliga vid vistelse på sjukvårdsinrättningar har, utöver vad som sagts, inte närmare reglerats i lagstiftningen. Av förarbetena till häk teslagen (prop. 1975/76:90 s. 38) framgår visseriigen att häkteslagen är 217 avsedd att tillämpas påvar och en som är häktad, oavsett var han förvaras. 1990/91:58Häkteslagen tillämpas sålunda vid de rättspsykiatriska klinikerna beträf-Bilaga 1 fande häktade som är intagna där för rättspsykiatrisk undersökning(jfr 1 § tredje stycket häktesförordningen). Någon motsvarande ordning gälleremellertid inte enligt KvaL. Det står också klart att personalen inom hälsoochsjukvården inte har någon befogenhet att verkställa beslut om användande avtvångsmedel med stöd av häkteslagen eller KvaL. Sannolikt är det emellertid såatt befogenheterna enligt 13 § LSPV för denna personal att användatvångsåtgärder mot en patient i praktiken kunnat ge tillräckligt utrymme försådana åtgärder mot denna kategori av patienter. Att förhållandena här ärannorlunda beträffande häktade som genomgår rättspsykiatrisk undersökning vidrättspsykiatriska kliniker har framgått av det tidigare anförda (avsnitt 4.1). Enligtmin mening är det angeläget att möjligheterna att tillgodose ordnings- ochsäkerhetssynpunkter vid behandlingen av häktade och intagna inte försämras dåpsykiatrisk tvångsvård kommer till stånd och dessa förs över till ensjukvårdsinrättning. är det med hänsyn till verksamheten inom hälso-och sjukvården av intresse att behandlingen av denna kategori av patienter idessa avseenden som ju inte rör själva den medicinska vården inte på någotmer påtagligt sätt skiljer sig från behandlingen av övriga patienter. Vidare ärdet från praktisk synpunkt av betydelse att om möjligt samma ordning kantillämpas beträffande skilda kategorier av patienter när det gäller t. ex.användningen av olika tvångsåtgärder. Fråndessa utgångspunkter anser jag att de möjligheter att vidta tvångs åtgärder mot en patient som enligt vad jag har förordat i det föregående skall införas genom den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 3.5.2) bör gälla även patienter av de nu aktuella kategorierna. Jag anser sålunda att dessa befogenheter i de allra flesta fall bör anses varafullt tillräckliga vid psykiatrisk tvångsvård av de nämnda patienterna i förhål lande till de i vissa avseenden mer vidsträckta befogenheterna enligt häk teslagen eller KvaL att vidta tvångsåtgärder mot den som är häktad eller intagen.