prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Å andrasidan anges att konsumenttjänstlagen inte är tUlämplig pä arbeten som utförssom ett led i offentlig förvaltning under sädana förhållanden att det framstärsom främmande att tala om att det föreligger ett privaträttsligtavtalsförhållande mellan näringsidkaren och konsumenten, exempelvis vidsolning. Enligtstyrelsens mening ger dessa uttalanden inte tillräcklig vägledning förbedömning i vilka fall en kommun skall bära strikt produktansvar enligtproduktskadelagen. Ett exempel pä verksamhet som kan 17 1990/91. 1 saml Nr 197 geupphov till tillämpningsproblem är verksamheten enligt va-lagen. Skulle Prop.1990/91:197 produktskadelagen bli tillämplig innebär detta att kommunen blirstrikt ansvarig för levererat vatten. Här kan konstateras att i praxis (NJA1988 s 503) en fordran avseende engångsavgift för utförande av allmänva-anläggning har ansetts omfattas av treårspreskriptionen för konsumentfordringar.Å andra sidan framgär av 8 § prisregleringslagen (1989:978) att verksamhetenligt va-lagen inte skall anses utgöra näringsverksamhet vid tillämpning avden lagen. I propositionen till sagda lag (prop 1989/90:21 s 49 f) förs etttämligen utförligt resonemang i frågan i vilka fall en kommun kan anses drivanäringsverksamhet. Även verksamhet enligt renhällningslagen (1979:596) ochlagen (1981:1354) om allmänna värmesystem anses i prisregleringslagen fallautanför begreppet näringsverksamhet. Av det sagda följer att begreppetnäringsverksamhet bättre mäste preciseras. - En annan oklarhet är i vad månfjärrvärme skall betraktas som "lös sak" och därmed anses vara enprodukt i lagens mening. Ansvarför kommunerna enligt 7 § torde inte sällan aktualiseras. En oklarhet ilagrummet är det skall framgå av produkten vem eller vilkasom är skadeståndsskyldiga enligt 6 §. I promemorian anges (s 281) attlagtextens ord inte får tolkas alltför inskränkt och att det fär anses framgåav produkten vem tillverkaren är om det anges på emballaget eller på enmedföljande bruksansvisning. Meningen måste rimligtvis vara att uppgifternaskall ha framgått när produkten tillhandahölls den skadelidande. Det kanexempelvis inte räcka med au bruksansvisning tillhandahållits en uthyrare somvid uthyrningen inte i sin tur bifogar bruksanvisningen. Å andra sidan bör detinte inverka på ansvarsfrågan om konsumenten kastar bort emballaget. Ett annatproblem är vem som skall bevisa att det framgär av produkten vem som äransvarig enligt 6 §. Mest sannolikt är att det blir näringsidkaren. Regelntorde därför i praktiken medföra att samtliga distributionsled måste bevaradokumentation om vem som kan göras ansvarig enligt 6 §. En så tungrodd lösningkommer sannolikt inte atl fungera. Den kommer i praktiken att medföra altkommunerna drabbas av krav och ansvar som egentligen skulle ävila någon annan. Enannan oklarhet är begreppet "hemvist i ", en lokution somåterfinnes både i 7 § 1 st 2 p och i 7 § 2 st. Vad händer exempelvis om endetaljist som för att undgå ansvar enligt 7 § utpekar en svensk tillverkare somhar upphört att existera? Man kan ju då knappast tala om att subjektet harhemvist i . Meningen med regeln synes vara att förhindra att densituationen uppstår att en skadelidande mäste vända sig till nägon utomlandseller att han inte kan kräva ersättning för att han inte kan utreda vem som harframställt produkten. Syftet kan inle vara att ett subjekt enligt 7 § skall ståkvar med ansvaret om inhemskt subjekt enligt 6 § upphört med sin verksamhet.Lagrummet bör förtydligas i nu nämnt avseende. Vidare utgär styrelsen från attdet förhållandet all en skadeständsfordran mot ett subjekt enligt 6 § preskriberatsi sig inte medför att ansvar enligt 7 § inträder. I promemorian redovisas (s281) en märklig konsekvens av under- Prop. 1990/91:197 lätenhet alt inom enmanad anvisa ett enligt 6 § ansvarigt subjekt. Här anges att en grossist, omdet rör sig om en anonym produkt, ansvarar enligt produktskadelagen även förskador som uppkommit under lagring hos denne; skador som, om det inte varitfräga om en anonym produkt, inte skulle ha omfattats av produktskadelagen.Konsekvensen av all en grossist inte iakttar fristen i 7 § 2 st blir säledesatt denne får bära ett utvidgat produktansvar. Mot bakgrund av det antagnasyftet med regeln som redovisats ovan förefaller detta märkligt. Dessutom kanlämpligheten av den angivna tidsfristen pä en månad diskuteras. I själva verkettorde förhållandena variera frän fall till fall, vilket talar för att i ställetEGdirektivets lösning pä denna punkt skulle väljas. Näringsidkaren skall i säfall anvisa ett subjekt enligt 6 § "inom skälig tid". I vart fall börtidsfristen förlängas. Detär relativt vanligt förekommande att landstingen och leverantörer samverkar vidframtagande av framför allt produkter inom det medicintekniska området. mening är det viktigt atl del klart framgår alt en sådanbeställarmedverkan aldrig kan innebära skadeständsskyldighet för beställaren.Det mäste ocksä tydligt framgå att ell landsting aldrig kan bliskadeståndsskyldigt i de fall då leverantören som har tillhandahållit varan harupphört t ex genom konkurs. Enligtandra stycket skall den som tillhandahållit en s k anonym produkt inte ha någotansvar mot den skadelidande om han inom viss lid utpekar någon i tidigaredistributionsled som ersättningskravet i stället kan riktas mot. Emellertid bördet klargöras om den som tillhandahällit produkten har möjlighet att, sedan hanväl ersatt den skadelidande, återkräva ersättningen av den som ärersättningsskyldig enligt 6 §. Ett tänkbart fall är att det först efter en längretid blir känt för en detaljist vem som t ex tillverkat en skadebringandeprodukt. Det är inte givet att den allmänna skadeständsrättens princip omfördelning av ersättningsskyldigheten mellan solidariskt ansvariga är denlämpligaste i dessa situationer. Riksförbundetkan inte finna bärande skäl för att tidsfristen i andra stycket bör räknas medutgångspunkt i en begäran om närmare besked om exempelvis tillverkaren. Delsynes lämpligare alt den som tillhandahällit produkten kan freda sig genom attge upplysning om tillverkaren inom en månad frän det att ett ersättningskravframställts. Avförslaget kan inte utläsas vad som gäller i det fall den lill vilken hänvisasmed stöd av andra stycket är försatt i konkurs eller t o m kanske är ett bolagsom inte längre existerar. Pä denna punkt behövs ett förtydligande. Imotiven (s 132) anges att en hänvisning enligt andra stycket skall kunna göras även till den som importerat produkten. Detta framgår emellertid inte av lagtexten. Genom uttrycket"tillhandahälla" har man velat markera att ansvaret Prop.1990/91:197 skall inträda inle endast då en produkt har överlåtits. Förbundetanser dock att del bör vara möjligt att även i denna paragraf använda begreppet"sätta i omlopp". Det återfinns i bl a 4 och 8 §§, vilka paragraferär tillämpliga på bl a de fall som omfattas av 7 §. Iförslaget i promemorian krävs det för att nägon skall bli ansvarig enligtproduktskadelagen att denne har satt produkten i omlopp. Vid precisering avbegreppet "sätta i omlopp" i promemorian är det nägot oklart vilkentidpunkt som gäller beträffande läkemedel. Vid arbete med utvecklingen av ettläkemedel är de kliniska prövningarna en fas i utvecklingen varvidmarknadsföring och försäljning av läkemedlet ännu ej fär ske. Det är först vidden tidpunkt när ett läkemedel registreras (godkännes) av Socialstyrelsensläkemedelsavdelning som marknadsföring av läkemedlet är tillåten och det därmedfår "sättas i omlopp". Av skrivningen i promemorian har LIF/RUFIdragit slutsatsen att departementet avsett att beträffande läkemedel knyta anbegreppet "sätta i omlopp" till registreringen av läkemedlet. Föratt undvika tveksamheter bör dock detta klargöras genom att departementetuttryckligen anger att sä är fallet. Läkarei har fri förskrivningsrätt och apotek har skyldighet att snarastanskaffa och expediera vad läkaren förskrivit. I normalfallet är läkemedlet ens k registrerad farmaceutisk specialitet med en inhemsk tillverkare ellerutländsk tillverkare med ombud i . förskriver läkaren ettläkemedel som ej finns registrerat i men som Apoteksbolaget kanimportera från utländsk tillverkare (licensläkemedel). I andra fall förskriverläkaren en komposition som ej finns som färdigtillverkat läkemedel utanApoteksbolaget måste tillverka detta enligt läkarens recept. Enligtlagförslaget bär Apoteksbolaget det strikta ansvaret för produkterna i desenare fallen. Apoteksbolaget kan inte välja att avstå från att importera ellertillverka i dessa fall. Fabrikanter kan komma att upphöra med atttillhandahälla läkemedel där säkerheten inte är nöjaktigt känd enligtproduktskadelagen. Apoteksbolaget kan därefter tvingas att importera ellertillverka dessa. Det är inte rimligt att ett strikt produktansvar skall äviladen som enligt nuvarande lagar och avtal har skyldighet all leverera ellertillverka produkter och ej kan välja att avslå från detta. Iviss utsträckning sker läkemedelstillverkning/beredning inom sjukvården. Tvåeller flera läkemedel och råvaror kan blandas på en vårdavdelning för attdärefter utgöra ett nytt läkemedel som ges till patient. Produktansvaretför dessa läkemedel synes oklart i förslaget till Iförslaget till produktskadelag § 4 (kap. 3.3.2 o.f.) anges förutsätt- Prop.1990/91:197 ningarna för skadeständ. Vid leveranser av småhus levererarhusfabrikanterna ofta sina produkter via entreprenörer. Även om produkten ärfullgod frän husfabrikanten skadas den ofta under vägen lill den slutligabeställaren/köparen. Entreprenören låter t ex husdelarna ligga helt ellerdelvis oskyddade vid sidan om den ofta ännu ofärdiga husgrunden. Därvid blirmaterialet ofta vattenbemängt och fuktigt. De fuktiga husdelarna reses därefterutan fullgod torkning med resultat av fukt och mögel . Lagenbör här ålägga den i varje led ansvarige att ansvara för fullgod material ändain i huskroppen. Detta måste kontrolleras av neutrala och kunnigabesiktningsmän. Förbundet föreslår att detta mera tydligt anges i lagen. Deträcker enligt erfarenhet inte med de regler som f n är inlaget i PBL (plan- ochbygglagen). Ipromemorian föreslås att den som tillverkar eller på annat vis sätter enprodukt i omlopp eller underlåter att lämna godtagbar information om riskernamed produkten åläggs ett strikt ansvar för skador som orsakas av brist i självaprodukten eller i informationen om farorna i samband med användandet. Även ennäringsidkare som tillhandahåller produkten senare i distributionsledet kanställas till ansvar. anser att ansvarsfrågan i förhållandet hyresvärd - hyresgäst börklargöras ytterligare. En ägare av hyresfastighet är i de flesta fall ennäringsidkare och hyresgästen är konsument i förhällande till fastighetsägaren.Enligt hyreslagen kan hyresgästen erhålla ersättning för skada som orsakas avbrist i lägenheten. Hyresvärdens skadeståndsansvar bedöms enligt culparegeln. Hyresgästenhar även rätt till skälig nedsättning av hyran om lägenheten skadas ellerhinder eller men pä annat sätt uppstår i nyttjanderätten, oberoende omhyresvärden har varit försumlig eller ej. Detta följer av att det äliggervärden att hålla lägenheten i fullt brukbart skick. Enligtden föreslagna produktskadelagen skall ersättning utges för personskador ochför skador på egendom som används för enskilt bruk oavsett om denersättningsskyldige varit vållande eller ej. En näringsidkare somtillhandahällit en produkt som orsakar skada kan dock undgåersättningsskyldighet om han kan hänvisa till tillverkaren, importören ellernägon annan ansvarig som tillhandahållit produkten tidigare iomsättnings-kedjan. menar att den föreslagna ordningen inte lämpar sig i förhållandetmellan hyresvärd och hyresgäst. Detta för att den skadegörande produkten ärhyresvärdens egendom som han tillhandahåller i samband med lägenheten som hanockså ansvarar för. Det kan därför inte anses rimligt om det krävs atthyresgästen skall vända sig lill t.ex. tillverkaren för att fä ersättning förskada som orsakats av en produkt i byggnaden. Lät oss ta ett exempel därbyggnadsmaterial i ett hyreshus med fiera Prop. 1990/91:197 lägenheter orsakarsädana skador som avses i den föreslagna produktskadelagen. Enligt hyreslagenhar hyresgästerna att vända sig till värden för nedsättning av hyran undertiden lägenheten är bristfällig. I fräga om ersättning för skadoma somprodukterna har orsakat, har hyresvärden lill att börja med atl visa att haninte varit värdslös t.ex. att han inte använt i och för sig felfrittbyggnadsmaterial pä felaktigt sätt. I annat fall kan han bli ersättningsskyldigenligt hyreslagen. Först därefter kan han hänvisa de ersättningsberättigadehyresgästerna till en annan ansvarig, t.ex. tillverkaren av den skadegörandeprodukten. Av exemplet framgär atl den föreslagna tillämpningen kan komma allmedföra onödiga praktiska problem. Dessutom är den tänkta ordningen främmande iförhållandet mellan hyresvärd och hyresgäst. anser sammanfattningsvis att en hyresgäst alltid skall kunna vändasig till hyresvärden med ersättningsanspråk för skador som uppkommer i sambandmed nyttjandet av lägenheten och vad som hör därtill. Hyresvärden i sin tur gesrätt till ersättning för det han fått betala för produktskador enligt reglernaom regressrätt, av tillverkaren eller annan som är ansvarig för produktenifråga. Viser en viss risk med den skadeständsskyldiges möjlighet att anvisa den somkräver ersättning till något bakomvarande led med hemvist i som i sintur inom en månad kan hänvisa osv. För konsumenten kan det bli mångakontaktförsök och ta onödigt innan man äntligen har funnit"rätt" skadeståndsansvarig om han inte gett upp . Enligtpromemorian (sid 67) kommer åtskilliga skador som orsakas av fast egendom attomfattas av produktansvaret. Förstahandsansvaret åvilar tillverkaren men undervissa förhållanden kan även den som tillhandahållit produkten bli ansvarig. Avpromemorian framgär inte om tillhandahällande av bostadslägenhet och lokalskulle leda till ansvar för fastighetsägare. Om sä skulle vara fallet framgårinte heller hur detta ansvar förhåller sig till bestämmelserna i hyreslagen omt ex lägenhetens skick. Ett klarläggande av fastighetsägarens eventuella ansvarär, enligt uppfattning, helt nödvändigt innan enproduktskadelag kan antas. Produktansvaretsfördelning mellan flera aasvariga Prop. Hovrätten förutsergränsdragningsproblem vid tillämpningen av de föreslagna reglerna omproduktansvar i konsumentköplagen respektive en reviderad konsumeniijänsilag åena sidan (jfr prop 1989/90:89) och den föreslagna produktskadelagen å denandra. I propositionen omkonsumentköpiag m m - som när detta skrivs inle har slutbehandlats av riksdagenmen som enligt underhandsuppgift från uiskotlet kan förväntas bli anlagen utanändringar - föreslås att ett skadeståndsansvar på köprättslig grund förproduklskador skall införas. För ansvar enligt konsumentköplagen förutsätts ellköprättsligt fel och ansvaret avser enbart sakskador. Ansvaret enligt den nuföreslagna produktskadelagen bygger på att skadan har uppstått till följd av ensäkerhelsbrist hos produkten. Ansvaret enligt konsumentköplagen är visserligenutformat som ett s.k. konirollansvar och är även i andra hänseenden begränsat.Trots detta torde ansvar i många fall kunna göras gällande mot en säljare medstöd av säväl konsumentköplagen som den föreslagna produktskadelagen. Somförutsätlnng för ett säljaransvar enligt 7 § förslaget lill produktskadelagskall visserligen gälla alt det är fråga om en s k anonym produkt. Sistnämndabegrepp är emellertid ganska vidsträckt eftersom det även omfattar produkter avvilka framgår vem eller vilka som är primäransvariga enligt 6 § om ingen av demhar hemvist i . Enligt 7 § förslaget tillproduktskadelag kan den som har tillhandahållit den anonyma produkten, för atlundgå ersättningsskyldighet, anvisa någon annan ansvarig enligt 6§ (jfr vad hovrätten anfört under avsnitt 3.5.5 Anonyma produkter). Någon.sådan möjlighet slår ej till buds för säljaren enligt den föreslagnakonsumentköplagen. Delta förhållande kan - även om säljaren har gettsregressrätt enligt 9 § förslaget till produktskadelag - i sig få märkligakonsekvenser vid fall dä båda de föreslagna lagarna är tillämpliga, eftersomsäljarens möjligheter att freda sig skiljer sig åt beroende på vilketregelkomplex den skadelidande väljer atl åberopa. Motsvarande resonemang kanföras beträffande reglerna om t ex reklamation i konsumentköplagen. Som angivits blir denav den skadelidande åberopade grunden för ersättning avgörande för vilketregelkomplex som skall tillämpas -produktskadelagen eller konsumentköplagen.Emellertid torde skador av här angiven typ inte alltför sällan komma atthandläggas inom ramen för de s k FT-mälen, vilket innebär att parterna dåendast undantagsvis kommer att vara företrädda av ombud. Alt för den enskildeavgöra vilka omständigheter som bör åberopas till stöd för talan enligtrespektive regelkomplex och att överblicka konsekvenserna härav kommer atl blisvårt. Detta i sin tur kommer enligt hovrättens mening alt medföra lillämpningssvårigheter.Del kommer ocksä atl orsaka problem med Prop. 1990/91:197 avseende på ivilken utsträckning materiell processledning skall tillämpas eftersom valet avtillämplig lag som framgått kan vara av avgörande betydelse för utgången imålet. De anförda synpunkterna gäller även på konsumenttjänstlagens område. Motdenna bakgrund kan ifrågasättas om konsumentköplagen överhuvudtaget böromfatta produktskador. Hovrätten utgår frän att den redovisade problematikenkommer att övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. delta sammanhang föreslagna lagreglerade regressrätten synes onödig. Sompromemorians författare ingående utvecklar i nästföregående avsnitt saknasanledning att generellt reglera regressansvaret. De skäl som anförs för ensärbehandling i fräga om konsumentköp och konsumenttjänster är inte bärande.Det finns t ex inget som säger att friskrivningsklausuler skulle vara mindrevanliga i förhällandet mellan olika producentled än i förhällande mellantillverkare och detaljist. Enligt tingsrättens mening bör regressansvaret varadetsamma oavsett pä vilken grund det strikta skadeståndsansvaret vilar. Underalla omständigheter hör en regressreglering inte hemma i en produktskadelagutan bör, om den skall regleras särskilt, tas in i konsumentköplagen resp konsumenttjänsUagen. Regressrätt, 9 § Nämndenansluter sig till förslaget. Orden"deepest pocket" är ett allmänt vedertaget begrepp i internationellaskadeståndssammanhang. Det betyder alt när det finns flera skadeansvarigariktas kravet i första hand mot den som har de största ekonomiska resurserna.Justitiedepartementet ansluter sig till att denna princip skall vara tillämpligför produktskadelagen (sid 138 ff). Delta vore olyckligt och skulle innebära bl.a.ökade försäkringskostnader. Det bör därför klan anges att frågan om vem som harde största ekonomiska resurserna ej skall utgöra en faktor vid fördelningen avett solidariskt ansvar. Fråganom regressrätt behandlas i lagförslagets 9 §. Där anges att en säljare som harbetalat skadeständ för en produklskada enligt reglerna i konsumentköplagen,skall ha rätt till ersättning för denna kostnad av den som bär produktansvaretför produkten enligt reglerna i produktskadelagen. Denna regressregel ärtvingande rätt. Det innebär att den regressansvarige inte kan befria sig frånsitt ansvar genom avtal med senare distributionsled. Köpmannaförbundtycker det är bra att man på detta sätt Prop. 1990/91:197 reglerar regressrätteni produktskadelagen. Förbundet har tidigare verkat för att sådanregressmöjlighet lagregleras för all den ersättning säljaren tvingas lill pågrund av försummelse i tidigare led. När del gäller regress för andraersättningsanspråk enligt produktskadelagen än de som omfattas av lagens 9§,som i sin tur är anknuten till 31§ konsumentköplagen och 31§konsumenttjanstlagen, har det i departementspromemorian inle ansetts nödvändigtmed särskild reglering. Det beror på att en säljare alllid kan undgå ersättningsanspråkgenom all hänvisa till identifierbar primäransvarig importör eller tillverkare.Det kan dock inträffa att denna identifikation inte låter sig göras.Enligt lagförslagets 7§ måste sådan hänvisning nämligen göras inom en månadefter begäran av den som kräver ersättning. I det fall löper ututan möjlighet för säljaren till sädan hänvisning, drabbas han avskadeständsskyldighet. Det kan senare dock visa sig möjligt att härledaansvariga tidigare led. Enligt förbundets uppfattning bör i sådant fall entvingande regressrätt föreligga. Lagförslaget bör således kompletteras pä dennapunkt. Regressrättenlagstadgeis i det svenska förslaget Enligtsvenska förslaget stadgas uttryckligen att om någon säljare i slutledet blivittvungen att utge ersättning har denna rätt att kräva ersättning längre bak iledet. Vi ser inte att konsekvenserna av detta har utretts ordentligt t ex i defall dä dokumentation krävs och vid ägarbyten. Endetaljist, som måst utge ersättning till konsument eller medlem i konsumentshushåll enligt den nya konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen får entvingande rätt att återkräva vad som utgivits från tidigare led, om detta äransvarigt enligt produktskadelagen. Förslaget utgår tydligen från attdetaljisterna alltid nonchalerar risken för produklskador eller alltid ärunderlägsna tillverkarna och grossisterna vid avtalsförhandlingarna (s 185 f),varför en friskrivning är generellt oskälig (s 143). Möjligen menar man ocksäatt preventionsintresset tillgodoses bäst om det slutliga ansvaret vilar påtillverkaren eller importören, ehuru det inle framhålls i motiveringen. Fräganär emellertid om en friskrivning i förhållande till detaljisten alltid äroskälig. I vissa fall - t ex vid småskador - är det kanske rationellt attdetaljisten övertar risken för produktskador. Det finns också andra fall där endetaljist har ett tvingande ansvar mot en konsument, utan att detaljisten avden anledningen fått en tvingande rätt att övervältra sill ansvar på tidigareled. I stort sett torde det emellertid av preventionsskäl vara bäst om justproduktansvaret ligger på tillverkaren eller importören. En klar regel härommedför också att svårbedömbara tvister enligt 36 § avtalslagen undviks.Föreningen tillstyrker därför förslaget. i småhus Prop. Ipunkt 3.8 i promemorian anges krav pä bevis om orsakssammanhang. Det finns iförarbetet inte tillräckligt klara linjer för sådan bevisföring. I synnerhet dåprodukten vandrar i två eller flera led innan beställaren/köparen har deninplacerad i småhuset kan del med nuvarande texiförslag dessutom bli en lång,svår och dyrbar procedur innan rättelse näs. Det krävs därför en mera konkretformulering, sä all var och en -husfabrikanten och mellanleden fram till detfärdiga huset - blir ansvariga. Entreprenören bör enligt förbundets mening varadirektansvarig. Denne har sedan att föra regresstalan bakåt i leden. I de fallbeställaren/köparen har mer än en entreprenör - den som bygger husgrunden,husresaren, rörfirman osv, vilka var och en mäste ha täckande försäkringsskydd.Därmed blir den "huvuddrabbade" mer befriad från nuvarande långa ochkomplicerade process, som alltför ofta tillintetgör köparen/familjen vad avserekonomi samt fysisk och psykisk hälsa. Hovrättenhänvisar till vad hovrätten har anfört i anslutning till avsnitt 3.3.5Systemskador. Förslagetinnebär i icke ringa omfattning "lagstiftning genom motiv". Förtydlighetens skull bör - i likhet med vad som görs i bl.a. brottsskadelagen - isjälva lagtexten hänvisning ske lill skadeståndslagens regel i 6 kap. 1 §angäende jämkning vid den skadelidandes medvållande. Tingsrättenhar den grundsynen att, så långt det är möjligt, skadestånd pä grund avproduktansvar skall behandlas enligt de allmänna skadestånds-principer somslagits fast i skadeståndslagen. Mot denna bakgrund delar tingsrätten de ipromemorian framförda synpunkterna i förevarande avsnitt. Promemorianslagförslag innebär avvikelser från EG-direktivet på en rad punkter. mening har i de flesta fall inte anförts tillräckligt starkaskäl för de föreslagna avvikelserna.