prop · GE0385 · 1990-12-31 00:00:00 — Det ärsålunda inte då något öppet intagningsförfarandeav samma slag som vid intagningen till årskurs1. När del gäller överiagan-defallenbör den mottagande kommunens styrelseför ulbildningen ha frihet att själv väga de olika önskemålen om överflytming. Av della ställningstagande följeratt kommunens beslut i ärendena inle bör få överklagas. Den rätt att fullfölja ulbildningen som jag nu har föreslagit avses inle hindra sådana temporäraavstängningar från undervisningen som kan föranledas av disciplinära skäl. Besiämmelser om sådanadisciplinära ål-gärder ges igymnasieförordningen. De bör även fortsättningsvis ges i förordningsform och det bör ankomma på regeringen all bestämma om sådana föreskrifter. 1 en rätt att fullfölja sin utbildning på de nationella programmen börgivetvis inte ligga någon rätt all gå om årskurser helt enligt eget gollfin-nande och därmed uppehållasig i gymnasieskolan under en obestämdlid utöver de tre läsårutbildningen på dessa program skall omfatta. Liksomhitintills bör regler finnas om vad som krävs för altflyttas från en årskurs till en annan och om begränsningari rätten all gå om årskurser.Del bör - också i enlighet med vad som gäller - fåankomma på regeringen att meddela föreskrifter i dessa hänseende. Etl bemyndigande av den innebörden bör ilärför tas in i lagen. En fråga som är under övervägande gällerom del finns skäl att införa regler om att mer definitivt skilja en elev från undervisningen med hänsyn till risk för andras väl och egendom. Såilanaregler finns för högskolan. Jag har här velatmarkera all rätlen att fullfölja gymnasieutbildningen inle får betraktas som såabsolut all sådana begränsningar som jag nu har nämnt skulle anses strida mol grunderna för det förslagsom nu läggs fram. 3.3.7 Intagningen av elever Mitt förslag:Ansvaret för intagningen av elever tillgymnasieskolan skall ligga på denstyrelse som kommunen resp. landstingskommunen har utsett för ulbildningen. Regeringen skall dock få föreskrivaannat. Intagningen fåranordnas gemensaml med en annan kommun. Beslut om intagning fårinle överklagas. Skälen för mitt förslag: Jag har lidigare här lagt fram förslagom vad som bör gälla i fråga om mottagande av elever tillgymnasieskolans nationella program. De reglerna avgör vem som överhuvud laget är behörig att tas emot på ett sådant program och vidare den prioritering som skall göras mellan de behörigasökande till dessa program i en koivimuns gymnasieskola. 1 princip skall ju "hemmaungdomen" gå före övriga sökande.All någon skall tas emot i en kommunsgymnasieskola för utbildning på ett nationellt program innebär dock inte att det därmed också är avori jusi vilkel program som den sökande kan få plais på. För densorlens fördelning bör del ävenframdeles finnas en särskild intagningsorganisation. Ävenom behovet av en intagningsorganisation sålundauppslår främst på grund av de nationella [)rogrammenfinns det inie anledning alt begränsadess uppgift till enbarl dessa program. Del får i allmänhet anses ändamålsenligt allen såilan organisation också kan hantera vissa frågor om intagning till individuella program. Särskill tydligt blir del om en kommun erbjuder ettulbildningspaket som framstår som ell lokallprogram och där flera sökande konkurrerar om den utbildningen. En viktig princip i den reform av del offentliga skolväsendet som har inletts är att statsmakterna inte onödigtvis skall reglera hur kommunerna ellerlandstingskommunerna skall organisera sitt skolväsende. 1 linje med den principen anser jag att man i skollagen i huvudsakkan begränsa sig till att lägga del som en uppgift på styrelsen förulbildningen att svara för intagningen till de olikautbildningarna. I det föregående har jag betonat vikten av samverkan mellan kommunernanär det gäller att fåfram etl brett ulbud av nationella program försina ungdomar. En sådan samverkan kan innebära all en kommun själv inle anordnar något programulan erbjuder programmen via grannkommunerna. I .sådant fall kan givetvis inle den kommun som saknarprogrammen ha någon egen intagning.sorganisalion för programmen. Intagningen tiil de ulbildningsvägarna fårnaturligen skötas av den eller de kommuner somanordnar utbildningen. Styrelsens ansvar fårdå i stället vara att via samverkansavtalen ha säkerställt att intagningsorganisationen för samverkansområdetverkligen läcker också den egna kommunen. När samveikansavtalen i ställetinnebär all två eller flera kommuner fördelar anordnandet av program mellan sig är denenda rimliga lösningen att de också har gemensam intagningsorganisation. Mot den bakgrund som jag nu senast har angivit anser jagdet befogal att det i lagtexten direkt utsägs att intagningen får anordnasgemensamt med annan kommun. Det kan uppkomma behov av särskilda regler rörandeintagningen. Bl.a. kan det tänkas bli fallet med utbildningar som ärriksrekryterande. Med hänsyn härtill bör huvudregeln om styrelsens ansvar förintagningen förses med förbehåll för det fall att regeringen inle harföreskrivit något annat. Fördelningenpå program av de olika behöriga sökandena ägnar sig inle för överklagande. Omdet inle rör sig endast om någon enstaka klagande kan en överinstans inteändra på placeringen utan alt börja fördela om de sökande. En sådan ordning ärinte rimlig. Beslut rörande intagning bör därför inle få överklagas. Förutom att det kan vara lämpligt eller nöilvändigl alttvå eller flera kommuner har en gemensam inlagningsorganisalion vill jagframhålla att det också kan vara ändamålsenligt att ha gemensam inlagningsorganisalionför gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. En sådan koordineringinom kommunerna kräver i och för sig inle författningsslöd, men som etl led imålstyrningen bör lämpligheten i en sådan anordning komma till uttryck ilagen. Mitt förslag: Om en kommun i sin gymnasieskola har lagilin en elev som inte är hemmahörande i kommunen eller samverkansområdet förulbildningen, skall den kommunen ha rätt till ersättning för sina kostnader förelevens utbildning från elevens hemkommun. Motsvarande skall gälla när enlandstingskommun i sin gymnasieskola tar in elever från kommuner som inle harsamverkansavial med . Landstingskommunens rätt begränsas dock tillatt svara mot statsbidraget till elevernas hemkommuner för deras utbildning igymnasieskolan. Som undantag från regeln om rätt till ersättning bör gällaall hemkommunen inte skall vara skyldig att betala för utbildning på ellnationellt program eller gren inom ett sådant program som hemkommunen själverbjuder, annal än i fall då eleven har tagits emol av vissa särskilda skäl. När del gäller utbildning för döva, hörselskadade ochsvårt rörelsehandikappade bemyndigas regeringen att besluta om den extraersättning som skall betalas för dessa elever. Någon reglering i lag av ersättningarna mellan samverkandekommuner resp. kommuner och landstingskommuner görs inte. Skälen för mitt förslag: Den ordning för gymnasieskolans organisa- Prop. 1990/91:85 tion som jag här förut har föreslagit bygger myckel på alt kommunerna, för att uppfylla sina skyldigheter att erbjuda gymnasieutbildning,sluter samverkansavtal med varandra. En naturlig komponent i ett samverkansavtalär givetvis den ekonomiskaregleringen mellan kommunerna. Den regleringen kan förutsättas semycket olika ut allt efter samverkansavtalens innehåll. 1 vissa fall torde avtalen innebära all en kommun själv inte anordnar någranationella program, utan litar till grannkommunerna. 1 andra fall kan desamverkande kommunerna fördela program och grenarsinsemellan. Jag ser det som önskvärt att den ekonomiska regleringen mellan kommunernai samverkansavlalen inte skall behövastyras av lagstiftning. Rimligen börsådan regelgivning från statsmakterna kunna undvaras om kommunerna ihuvudsak baserar sina uppgörelser på självkostnadsprincipen.Som jag förut framhållit (avsnitt 3.3.2) är det av yttersta vikl föratt det system som föreslås skall fungera väl alt samverkansavtal kommer tillstånd. Jag kommer därför att uppmärksamt följakommunernas agerande i det avseendet. Ungdomarna i en kommun är,enligt de regler som jag förut har föreslagit, inle skyldiga att hålla sig till den egna kommunens utbud. Skulle vissautbildningsvägar saknas i det utbudet, är de ju tvärtomtillförsäkrade rätt att på jämställd fot fåkonkurrera med hemmaungdomen där dessa vägar fmns. Del blir i sådana fall knappast möjligt att iförväg träffa några regelrättaavlal om ersättningen mellan kommunerna. Förhoppningsvis skall det dock inte bli så många ungdomarsom behöver söka sig utanför det utbud som hemkommunenerbjuder. Situationen blir därför närmast denalt den mottagande kommunen skickar räkningaravseende enstaka elever till hemkommunen. Härbör, enligi min mening ställas upp vissa regler Iill skydd för hemkommunen. Grundregeln börvara att hemkommunen skall vara skyldig att betala, endast om det är fråga omutbildning på ett nationellt program eller på en gren inom ett sådant program som hemkommunen inte själv erbjuder. Alt kommunen skall betala för saknade utbildningsvägar när det gäller de nationella programmen anser jag å andra sidan med nödvändighet följa av principen om allas lika rätt till utbildning. Grundprincipen börfå vidkännas två undantag till elevernas förmån.Hemkommunen bör sålunda få betala för elever som har tagils emol någon annanstans pågrund av särskilda personliga skäl. Hemkommunen börrimligen också få betala för en elev som tagits in på ett program i den främmande gymnasieskolan därför alt en gren som saknas i hemortens utbud finns där. Sedan välgrendelning skett skulle delta följa avgrundregeln, om eleven också kommer in på grenen. Betalningsskyldigheten bör dock rimligen gällaredan från början och stå kvar även om eleven inte kommer in på den önskadegrenen. Också när det gäller ersättningens storlek bör i skollagen ges en viss reglering till skydd för hemkommunen närdet gäller betalningen för elever utanförsamverkansavtalen. Den mottagande kommunen börsålunda vara berättigad till ersättningendast för sina kostnader för elevens En sådanregel ansluter till den i kommunalrältenväl eta- Prop. blerade självkostnadsprincipen.De kostnader det här är fråga om är givetvis endast kostnader som gäller ulbildningen. Olika kommuner kan ha olika kostnader för liknande verksamheter. Tillämpning av självkostnadsprincipenmedför därför inle något enhetligt pris för gymnasieplalser. Ingenting hindrar dock kommunerna från att komma överensom schabloniserade ersättningar för de fall som ärifråga. Det kan nämligen knappast antas att en sådan schablon skulle ge någon kommun en såklar överkompensation att den uppenbartskulle slå i strid med en självkostnadsregel. Äveninom ramen för självkostnadsprincipen finns det visst utrymme för olika beräkningarav kostnaden. Det yttersta remediet fören kommun som inte vill godta kraven frånen annan kommun är att föra talan infördomstol. Del bör dock kunna antas att kommunernakan undvika sådana inbördes processer. De ersättningar somskall utgå mellan kommunerna avses vara ersättning förde totala kostnaderna för utbildningen, dvs. såväl den delsom kan täckas av stalsbidragel som den delkommunen avses skjuta till när den själv anordnar utbildningen för sina ungdomar. Det är sålunda inte meningen att en kommunsom tar emol elever från andra kommuner skall behöva beskatta sina invånare för utbildning som ges till ungdomarnafrån de andra kommunerna. När det gäller förhållandet mellan primärkommuner och landstingskommuner finns dock anledning till en något annorlunda ordning än mellan primärkommunerinbördes. Detla hänger samman med landstingskommunernas egenintressei att anordna de utbildningar som kommer ifråga för deras del. Hänsyn till delta egenintresse ligger bakom den nu gällande regeln om att statsbidragen till landstingensgymnasieskolor reduceras (18 kap. 4 § gymnasieförordningen). Med beaktande av det nu nämnda förhållandet och då primärkommunerna i huvudsak kan antas sökasamarbete med det egna ser jag det som mest praktiskt att landstingskommunernaäven fortsättningsvis fårfinansiera den del av utbildningskostnaderna som inle läcks av statsbidrag med egna medel. Ersättningen frånelevernas hemkommuner kan därmed begränsas till vad som svarar mot del statsbidrag som beräknats förelevernas utbildning i gymnasieskolan och som lämnats till primärkommunen. En sådan ordning överensstämmer med vad anlog vara avsedd då den behandlade propositionen (1990/91:18) omansvaret för skolan (1990/91: UbU 4, s. 39). Liksom när det gäller förhållandet mellan primärkommunerna anser jag dock att man bör kunna avvara lagreglering förde fall att samverkan.savtal slutils mellan kommunen och landstingskommunen.Jag förutsätter, mot den bakgrund jag nu har angivit, att sådana avtal ändå kommer att gåut på alt endast medel svarande molslatsbidragsdelen skall överföras från primärkommunerna. lör del fall att del inle finns något avtalsförhållande mellan landstingskommunen och elevenshemkommun får del däremot anses lika behövligt med en lagregel som närdet saknas samverkansavtal mellan Regeln bör gå ut på att landstingskommunenär berättigad endast till ersättning som svarar mol stalsbidragel till elevenshemkommun för elevens utbildning i gymnasieskolan. För det fall att hemkommunen skulle anordna eller hosannan erbjuda den utbildning som eleven har lagils in på hos en landstingskommunbör gälla samma begränsningar i hemkommunens betalningsskyldighet somförordats i motsvarande fall mellan primärkommuner. Gymnasieutbildningför döva, hörselskadaile och svårt handikappade drar betydande kostnader utöverdem för vanliga elever. De kommuner som anordnar gymnasieutbildning för de nunämnda kategorierna bör rimligen få ersäiining från hemkommunerna också fördessa kostnader. Besiämmelser om nivån på denna ersättning är dock inte ägnadeatt ge i lag. Det bör lämnas åt regeringen att meddela föreskrifter om sådan ytterligareersättning. Jag har tidigare (avsnitt 3.3.5) varit inne på attregeringen skulle få ell bemyndigande att föreskriva att vissa individuellaprogram skulle slå öppna för sökande från hela landet. Det gällde sådanautbildningar som till sin natur var riksrekryterande och beträffande vilkahuvudmannen ansökt om en sådan föreskrift. 1 konsekvens med att en sådanutbildning görs riksrekryterande bör gälla alt hemkommunen också blir skyldigalt betala ersättning till den anordnande kommunen. Någon sådan skyldighetfinns inte i övrigt när det gäller elever som till äventyrs har tagits in påindividuella program i en annan kommun än hemkommunen. En särskild bestämmelseom den betalningsskyldighet som jag nu har föreslagit bör tas in i lagen. 3.3.9 De svårt rörelsehindrade ungdomarnas rätt till utbildning Mitt förslag: De svårt rörelsehindrade ungdomarna skall haräll till utbildning på ett nationellt program i en gymnasieskola medRh-anpassad utbildning. 1 övrigt skall deras rätt till utbildning varaoförändrad. Skälen för mitt förslag: Regeringen föreslog i prop.1989/90:92 om gymnasieutbildning för svårt rörelsehindrade ungdomar att de.ssaungdomar skulle ges räll enligt skollagen all få specialanpassad utbildning igymnasieskolan - dvs. på en linje - efter den obligatoriska skolgångens slut.Denna rätt skall gälla intill utgången av vårterminen det kalenderår då elevenfyller , eller om del behövs för all avsluta påbörjadutbildning t.o.m. vårterminen det år eleven fyller . Vidare föreslogs attspeciellt anpassad gymnasieutbildning kombinerad med särskilda omvårdnadsinsatseri form av boende i elevhem, omvårdnad i boendet och habilitering skallanordnas i gymnasieskolan i de kommuner som regeringen bestämmer. Rik.sdagenantog förslagen (SoU20, rskr.271). Dessa ändringar gäller från den 1 januari1991. Jag föreslår inte någon ändring härvidlag. Dessa ungdomar skall såledesha rätt att genomgå en utbildning påett nationellt program i gymnasieskolan, vilket är den form som motsvarar dagens linjer. 3.4 Denationella programmen i gymnasieskolan Mitt förslag: Igymnasieskolan skall del finnas 16 nationellt fastställda treårigaprogram. Barn- och fritidsprogrammel, Byggpro-grammet, Elprogrammet,Energiprogrammel, Estetiska programmet. Fordonsprogrammet, Handels- ochadministrations-programmet. Hantverksprogrammet, Hotell- och restaurangprogrammet,Industriprogrammel, Livsmedelsprogrammet, Medieprogrammet,Naiurbruksprogrammel, Naturvetenskapsprogrammet, Omvårdnadsprogrammet och Samhällsvetenskapsprogrammet. Elever som önskarkombinera ulbildningen på två eller flera program och därmedskapa sin egen studiegång skall ha rätt alt göradetta om det finns organisatoriska förutsättningar fördet. 1 studieprogrammet måste dock ingå de ämnen som är obligatoriska i samtliga program, och som jagredovisar i avsnilt 3.7. En elev skall, i ställetför det tredje året av ett program kunna välja att gåen kompletteringskurs med humanistisk/samhällsvetenskaplig,naturvetenskaplig/teknisk eller merkantil inriktning. Skälen för mitt förslag: Gymnasieskolan omfattar 27 linjer och ca 550 specialkurser av varierande längd. Till delta kommer ett antal regionalt ochlokalt arbetsmarknadsanknulna kurser. Mångaav dessa studievägar är mycket specialiserade och hårilärmed en snäv yrkesinriktning. En helt ny struktur är nödvändig med tanke påden föränderliga arbetsmarknad som jag lidigare talat om. Av de 16 program jagnu föreslår med 34 nationella grenar kan 14 sägasha en markant yrkesförberedande karaktär. Dessa ärutformade så att de ger såväl en breddadsom en fördjupad kunskap jämfört meddagens yrkesutbildning. Programmen är utformadeså att de skall svara mot de näringsstrukturella förändringar som sker i samhällel. De skall svara mot de förändrade kravsom kommer alt ställas på skolan. De skall svara mol den enskilde elevens önskemål. De är utformade såatt de, i största möjliga utsträckning,skall attrahera såväl flickor som pojkar. De ärutformade för att ge en bred basutbildning inomett yrkesområde samt för att vara en bra grund för vidare studier genast efter gymnasieskolan ellersenare i livet. Ett exempel ärIndustriprogrammel där utbildningarna för sex olika industribranscher nu samlas i etlprogram. För att del första året skallbli så konkret och engagerande som möjligt föreleverna blir del en viktig uppgift förde enskilda skolorna alt lägga upp undervisningen och väljainnehåll på ett sådant sätl alt eleverna känner igen sig och får till- Prop. 1990/91:85 fälle all tillämpa kunskaperna på den gren de väljer från årskurs2. Inget hindrar heller att skolan gör klassindelningen på ett sådant sätl attden speglar elevernas val av gren. De program jag här föreslår är de som jag anser bästsvarar mol behoven . Även framlida förändringar på kortare sikt bör kunnamötas dels med den flexibilitet jag tidigare beskrivit, dels med den breddadestrukturen i sig. 1 avsnitt 3.2 har jag tecknat den ulveckling av gymnasieskolanpå , som jag ser som både naturlig och önskvärd. Som ett alternativ till all slutföra studierna på etlprogram kan eleverna i årskurs 3 välja mellan komplelteringskurser med humanistisk/samhällsvetenskaplig,naturvetenskaplig/teknisk eller merkantil inriktning. Det bör ankomma på regeringen eller den myndighel somregeringen bestämmer all besluta om vilka karaktärsämnen som skall finnas inomett nationellt program, men för information övergår jag nu till allbeskriva de enskilda programmen och komplelleringskur-serna närmare. Barn- och fritidsprogrammet skall ge en bred utbildningsom kan leda till verksamheter bland barn och ungdom och inom fritidssektorn. skall inle vara grendelad utan beslå av enkärna av gemensamma kurser till vilka ett antal valbara kurser knyts. När endel av kurserna är valbara, kan olika studieinriktningar byggas upp för olikaskolor. Genom all koppla olika valbara kurser till de gemensamma kurserna kaneleverna få kompetens för arbetsuppgifter som t.ex. barnskötare,handikappsassisleni, bad- och idrotlshallspersonal och biblioteksassistent. Tonvikten i ulbildningen skall ligga på barns, ungdomarsoch vuxnas utveckling. I utbildningen skall stort utrymme ges åt kunskaper ochfärdigheter av pedagogisk nalur. Barn- och fritidsprogrammel ersätter den tvååriga vårdlinjensgren för omsorg om barn och ungdom samt den treåriga vårdlinjens variant förbarnomsorg i försöksverksamheten. Inriktningen av utbildningen mot verksamhetinom fritidssektorn är ny. Intresset för försöksutbildningen har varit mycket storloch den har lockat många sökande. Den tvååriga studievägen har alltid haftmånga sökande. Kommunerna framhåller i sina remissvar alt behovet avpersonal för barnomsorg och verksamhet med ungdom är storl. Denhittillsvarande utbildningen anses i alltför stor utsträckning ha varit inriktadmol barnomsorg och vård och mindre mol ungdom och fritidsverksamhet. De synpunkter som framförts av etl stort antalprimärkommunala instanser tillmäter jag särskilt stor vikt. Elever som genomgårdel Barn-och friiidsprogram som jag nu föreslår bör ha en given arbetsmarknad Utbildningsinnehållet och arbetsmarknaden bör Prop. vara avintresse för både pojkar och flickor. Byggprogram mel skall ge en bred utbildning med inriktningmot bygg-och anläggningsområdet och måleribranschen. Ulbildningen skall vara sammanhållen under del förstaårel. Eleverna får dåmaterialkunskap, de får lära sig använda olika verktyg och maskiner, defår lära sig rilningsläsning och de får grundläggandekunskaper i mureri, betong- och träteknik,måleri mm. I årskurs 2 delas programmet i de två grenarna Hus- och anläggningsbyggnad saml Måleri. Inom grenen förHus- och anläggningsbyggnad kan eleverna välja att fåett yrkeskunnande mol exempelvis mureri, belongieknik, träleknik, anläggningsbyggnadsteknikeller någon mer haniverksbelonad profilering.Eleverna kan ändå gå i samma klass ty den enskildesinriktning kan åstadkommas genom att man av ettantal valbara kurser i karaktärsämnena väljerdem som var och en är intresserad av. Den arbetsplats-förlagda delen av ulbildningen bör ocksåväljas så all eleverna därfår utbildning inom del områile de vall. Inom grenen förMåleri kan eleven välja kurser som ger en profil mol måleri, lackering eller golvläggning. Byggprogrammet ersätterden tvååriga bygg- och anläggningstekniska linjen saml den treåriga bygg- och anläggningstekniska linjen och den treårigamåleritekniska linjen i försöksverksamheten. Den treåriga bygg-och anläggningstekniska linjen har fyragrenar. På mindre orter har man normall baraelevunderlag för att anordna utbildning inom engren. Den gren som erbjuds är då vanligen den som lockar flest sökande, nämligenbyggnadsträleknik. Jag har dock erfarit all man i ett par kommuner i en ochsamma klass har erbjudit eleverna att väljakurser på det sätt som jag nu har beskrivit och därmed kunnat ge olika profileringar åt utbildningen. Jag har funnit all della ger så slora fördelarall jag anser att grenen mol Hus- och anläggningsbyggnadbör vara upplagd just på det sättet.Denna konstruktion är resursbesparande eftersomflertalet skolor bör kunna arbeta med slörre gru[)per. Den leder sannolikt också Iill all fier elever kan få en byggutbildning i sin hemkommun. Den treåriga måleriiekniska linjen har två grenar, en förbyggnadsmålare och en för lackerare. Ävendessa två inriktningar saml därtill golvläggningbör kunna erbjudas på grenen Målerimed hjälp av valbara kurser på alla skolor som har måleriutbildning. Arbetsmarknaden förbygg- och måleribranscherna är starkt konjunkturberoende. Intresset blandungdomarna för dessa utbildningar är ocksåmyckel stort och de utbildningsplatser som finns räcker inle till alla som för närvarandevill gå där. Bygg- och måleriulbildningarhar alltid varit starkt pojkdominerade. Skolan och arbetsmarknaden har ettstort ansvar för att flickor skall känna sigvälkomna att söka ulbildningen och för alt arbetsklimatet un- Prop.1990/91:85 der deras studietid, såväl i skolan som på arbetsplatserna, skallvara positivt och respektfullt. För elever som vill arbeta i exempelvis en (arghandeleller på ett byggvaruhus kan den merkantila kompletteringskursen vara etl braalternativ i årskurs 3.