prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — De övrigaindikationerna (dvs. a), b), d) och andra stycket) överensstämmer i princip medde indikationer som gäller för sluten psykiatrisk vård enligt I § b)-e) LSPV. Denindikation som motsvarar specialindikationen i I § e) LSPV kan liksom dennatillämpas endast då domstol beslutar om överlämnande till vård. Sedanår 1975 har endast ett fåtal personer - som högst 1980 med stödav 31 kap. 3 § BrB överlämnats till vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda. överlämnades sammanlagt sex personertill sådan vård. överlämnades inte någon person medan 4 personeröverlämnades och 6 personer . Den1 ersatte visserligen omsorgslag lag i samma ämnemen detta innebar inte någon skillnad i praktiken i det här aktuellahänseendet. Genom den tillkomna lagen om införande av lagen omsärskilda omsorger om psykiskt utvecklingsstörda m. fl. (införandelagen)upphävdes nämligen inte lag fullt ut. Enligt 6§ införandelagen gällersålunda för bl.a. specialsjukhus fortfarande i tillämpliga delar 35 § 1967 årsomsorgslag samt vissa därtill anslutande bestämmelser i den lagen (36, 37, 37 aoch 39 54 §§). Av 5 § första stycket införandelagen följer emellertid attnyintagning i specialsjukhus eller i vårdhem för vuxna får ske bara om detfinns synnerliga skäl. Avsiktenmed omsorgslag har varit att den tillsammans med vissa tillägg tillskolförfattningarna skall ersätta lag. Den nya lagen omfattar psykisktutvecklingsstörda och vissa andra personkategorier. Den ger inte någonmöjlighet att bereda en psykiskt utvecklingsstörd, som förstår innebörden avett erbjudande, särskilda omsorger mot hans vilja. Om han är ur stånd att avgeen bindande viljeförklaring, skall omsorgerna kunna ges på begäran avvårdnadshavare, förmyndare, god man eller förvaltare. omsorgslagupptar inte några regler om vård i specialsjukhus motsvarande reglerna i 35 §1967 års lag. Denutredning vars förslag låg till gmnd omsorgslag hade fömtsatt attintagningar som blev nödvändiga i akuta krissituationer skulle kunna klarasgenom beslut enligt LSPV, eftersom det enligt utredningen i dessa fallregelmässigt också förelåg en psykisk sjukdom. 1specialmotiveringen till 6 § införandelagen pekade föredragande stats- 469 rådet(prop. 1984/85:176 s. 84) på att LSPV - som då var föremål för den Prop.1990/91:58 översyn som lett till det nu aktuella lagstiftningsärendet integäller för Bilaga 2 intagning av psykiskt utvecklingsstörda, om dessa intesamtidigt lider av en psykisk sjukdom av så allvarlig natur att vård på sjukhusär oundgängligen påkallad. Föredraganden uttalade att han, i den situation somsålunda förelåg, funnit att den enda framkomliga vägen var att övergångsvis, iavvaktan på en samlad bedömning, behålla 35 § och därtill anslutande regler i1967 års lag vid sidan av den nya omsorgslagen. Enligt föredraganden innebar detockså att det intill dess en ändrad ordning kan genomföras alltjämt finnsfömtsättningar att tillämpa 31 kap. 3§ BrB i fråga om överlämnande till vård ispecialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. Föredraganden tillade att hanfömtsatte att även frågan om brottspåföljder fick en adekvat lösning i sambandmed att socialberedningens förslag om nya regler för vård av psykiskt stördaskulle genomföras. Chefenför har behandlat frågan om möjligheten atti fortsättningen med stöd av 35 § omsorgslag ta in psykisktutvecklingsstörda personer för vård i specialsjukhus (bil. 1 avsnitt 3.9).Enligt hennes ställningstagande bör möjligheten att efter intagning iadministrativ ordning ge psykiskt utvecklingsstörda vård i specialsjukhus medstöd av nämnda paragraf inte avskaffas . Hon fömtskickadeemellertid att frågan om möjligheten att även fortsättningsvis ge psykisktutvecklingsstörda lagöverträdare sådan vård som en brottspåföljd skulle tasupp av mig i detta sammanhang. Förmin del vill jag peka på att möjligheten att överlämna lagöverträdare till vårdi specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda har utnyttjats heltundantagsvis . Det praktiska behovet av denna möjlighet ärsålunda mycket begränsat. Somjag strax skall återkomma till (avsnitt 2.8.2) skall även i fortsättningenfängelse i vissa fall inte få ådömas en lagöverträdare, som lider av en psykiskutvecklingsstörning, och i vissa fall inte heller den som har en annan sådanintellektuell funktionsnedsättning som ger rätt till särskilda omsorger enligt1985 års omsorgslag. Enligt min mening kan det emellertid inte accepteras attdet helt skulle saknas möjlighet att tvångsomhänderta en psykisktutvecklingsstörd i ett fall där denne har gjort sig skyldig till t. ex. ettallvariigt våldsbrott. Ilagrådsremissen pekade jag på att den föreslagna möjligheten att över lämna lagöverträdare till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings prövning ger utrymme för att döma också psykiskt utvecklingsstörda till sådan påföljd. Jag uttalade därvid att, i de sällsynta fall då en psykiskt utvecklingsstörd gör sig skyldig till t.ex. ett grovt våldsbrott, denne i allmänhet också lider av en psykisk störning som kräver psykiatrisk be handling. Om den psykiskt utvecklingsstörde i ett sådant fall kunde sägas ha en allvarlig psykisk störning och kriterierna för överlämnande till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning angående orsaks samband mellan brott och störning var uppfyllda, kunde alltså domstolen 470 dömadenne till sådan påföljd. Jag ansåg därför att det inte med hänsyn till Prop.1990/91: 58 skyddsaspekterna var påkallat med en särskild form av påföljd förpsykiskt Bilaga 2 utvecklingsstörda som gav möjlighet tilltvångsomhändertagande. Inte heller av kriminalpolitiska skäl i övrigt var detenligt min uppfattning motiverat att ha kvar möjligheten enligt 31 kap. 3§ BrBatt överlämna lagöverträdare till vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda. Förslaget i lagrådsremissen innebar således att dennamöjlighet avskaffades. Lagrådethar uttalat att enligt dess mening ett föriitande enbart på möjligheten attöverlämna psykiskt utvecklingsstörda till rättspsykiatrisk vård kan leda tillsvårigheter i rättstillämpningen. Enligt lagrådet skulle domstolen till följdav diagnostiska problem, eftersom det för överlämnande måste påvisas attlagöverträdaren utöver en manifesterad psykisk utvecklingsstöraing lider av enannan psykisk störning som kräver vård, i ett enskilt fall kunna hamna i densituationen att den psykiska utvecklingsstörningen, trots att den varallvarlig och framstod som kausal till gärningen, inte skulle kunna föranledaöverlämnande till särskild vård. I sammanhanget har lagrådet erinrat om attdet i en näraliggande situation, nämligen då det är fråga om åtalsunderlåtelseenligt den i remissen föreslagna lydelsen av 20 kap. 7 § RB, anges som skäl föratt underlåta åtal att vård i specialsjukhus eller i vårdhem för vuxna enligt35 § omsorgslag kommer till stånd. Det syntes lagrådet sakligtomotiverat att en åtgärd som kan åberopas som skäl för åtalsunderlåtelse intestår till buds vid domstolens påföljdsval. Lagrådethar därför förordat att möjligheten för domstol att överlämna till vård ispecialsjukhus bibehålls så länge denna vårdform kvarstår. Därvid har lagrådetuttalat att, när vårdformen enligt intentionerna avvecklas, detgivetvis i det sammanhanget får övervägas vilka nya vårdformer som måste sättasin för psykiskt utvecklingsstörda lagöverträdare och hur det skall förfarasmed dem som vid avvecklingen vårdas i specialsjukhus. Föregen del vill jag till en början peka på att det i samband med att 1985 årsomsorgslag infördes förutsattes att tvångsregleringen för psykiskt utvecklingsstördaskulle omprövas i förevarande lagstiftningsärende liksom att även frågan ombrottspåföljder för denna kategori skulle få en adekvat lösning (prop.1984/85:176 s. 84). Chefen för har (bil. 1avsnitt 3.9) uttalat att tvångsregleringen inte kan upphävas i detta ärende menatt inriktningen mot att upphäva den ligger fast. Motdenna bakgmnd är det enligt min uppfattning naturligt att ta tillvara demöjligheter som kan finnas att nu avskaffa påföljden överlämnande till vård ispecialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda. Påföljden bör behållas bara omdetta framstår som påkallat av påtagliga och praktiskt betydelsefulla behov. Enligtmin uppfattning ger de vid lagrådsremissen angivna möjligheter na att tillämpa påföljden överlämnande till rättspsykiatrisk vård på lag överträdare som är psykiskt utvecklingsstörda tillräckligt utrymme för det omhändertagande genom brottspåföljd för denna gmpp som krävs utanför 471 Jag anser attdet speciella problem i ett enskiU fall som Prop. 1990/91:58 lagrådet hartagit upp är av extrem undantagskaraktär, om det ens kan Bilaga 2 tänkasuppstå i rättstillämpningen. Tilldetta kommer möjlighetema att fortfarande tillämpa den administrativatvångsregleringen med stöd av införandelagen. Enligt 5 § nämnda lag får sålundanyintagning i specialsjukhus eller i vårdhem för vuxna ske, om det finnssynnerliga skäl. Som exempel på synnerliga skäl pekade föredragande statsrådeti specialmotiveringen på att den psykiskt utvecklingsstörde är föremål förlagföring (prop. 1984/85:176 s. 83). Härigenom ökar naturligtvis möjligheteraaatt ge åtalsunderlåtelse med stöd av bestämmelsen i 20 kap. 7 § första stycket4 RB i dess nya utformning enligt mitt förslag i det följande (se avsnitt 2.9),som innebär bl.a. att det nuvarande kravet på orsakssamband mellan brott ochstöraing slopas, som behovet av omhändertagande i form av enbrottspåföljd kan sägas minska. Närdet sedan gäller den av lagrådet gjorda jämförelsen mellan åtalsunderlåtelseoch domstolens påföljdsval vill jag peka på att den möjlighet som tidigarefanns att ge åtalsunderlåtelse enligt den nyssnämnda bestämmelsen, om öppenvård enligt omsorgslag kom till stånd, inte hade sin motsvarighet viddomstolens påföljdsval. Mitt förslag i det följande beträffandeåtalsunderlåtelse (avsnitt 2.9) liksom mitt förslag att avskaffa påföljdenöverlämnande till öppen psykiatrisk vård (avsnitt 2.6) innebär att skäl för attunderlåta åtal kan vara att öppen vård kommer till stånd för den som ärpsykiskt utvecklingsstörd eller som har ett psykiatriskt vårdbehov men attmotsvarande möjlighet inte står domstolen till budsvid påföljdsval. Dennaordning anserjag är sakligt motiverad, och jag delar alltså inte lagrådetsuppfattning på denna punkt. Sammanfattningsvishar jag sålunda inte mot bakgmnd av lagrådets synpunkter funnit tillräckligaskäl att ändra mitt ställningstagande vid lagrådsremissen att påföljdenöverlämnande till vård i specialsjukhus för psykiskt utvecklingsstörda böravskaffas. Mitt förslag nu i frågan överensstämmer alltså med förslaget ilagrådsremissen. Jagvill slutligen i detta sammanhang, i likhet med i lagrådsremissen, framhållaatt det med hänsyn till karaktären av de särskilda omsorgerna enligt 1985 årsomsorgslag inte heller bör komma i fråga att som en särskild påföljd införamöjlighet att överlämna psykiskt utvecklingsstörda lagöverträdare och andrapersoner med intellektuell funktionsnedsättning till sådana omsorger. I dendelen har lagrådet inte anmält någon avvikande uppfattning. Jaghar i det föregående (avsnitt 2.1.2) redogjort för bestämmelseraa i 29 kap. 3 § och 30 kap. 6 § BrB om bedömningen av straffvärde resp. på följdsval för den som begått ett brott under inflytande av en själslig abnormitet. Som redan har framgått av de utgångspunkter som jag angett 472 förmina förslag (avsnitt 2.2) bör det även i fortsättningen finnas begräns- Prop. 1990/91: 58 ningar i möjligheteraa att döma psykiskt stördalagöverträdare till straff Bilaga 2 och andra påföljder. Jag skall i detföljande närmare ange hur regleringen i detta hänseende enligt min mening börvara utformad. 2.8.2Straffnedsättning och uteslutande av fängelse som påföljd Mittförslag: Den straffrättsliga särregleringen för psykiskt störda lagöverträdareskall även i fortsättningen innehålla en möjlighet att sätta ned straffet.Vidare skall fängelse liksom nu i vissa fall vara uteslutet som påföljd. Densom har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning skallsålunda inte få dömas till fängelse. Denna begränsning av möjligheten att dömatill fängelse är mindre än den som gäller. Förslageni promemoria överensstämmer i sak med mitt förslag. Hearingen: och uttalades tveksamhet till omdet för strafflindring skall vara tillräckligt att brottet har begåtts underpåverkan av en "psykisk störning". RÅ menade att uteslutandet avfängelse som möjlig påföljd borde från humanitär synpunkt gälla när den dömdelider av en störning av det aktuella slaget vid domstillfället, även omstörningen inte förelåg vid gärningstillfället. Företrädaren för Riksförbundetför Utvecklingsstörda Barn, Ungdomar och Vuxna ansåg att fängelse borde varauteslutet som möjlig påföljd också vid lindrig utvecklingsstörning. Detidigare gällande reglerna i 33 kap. 4 § BrB om straffnedsättning upphävdes isamband med att nya regler om påföljdsval och straffmätning infördes fr. o. m.den 1 januari 1989. I 33 kap. 4 § andra stycket BrB fanns en allmän regel omstraffnedsättning medan det i första stycket andra meningen fanns en särskildregel om straffnedsättning för psykiskt störda lagöverträdare, som innebar attlindrigare straff fick ådömas, om det fanns särskilda skäl till det, för brottsom någon begått under inflytande av själslig abnormitet. Avsikten med densärskilda regeln om straffnedsättning var att möjlighetema att gestrafflindring beträffande denna kategori skulle vara större än i andra fall(se prop. 1962: lOs. 109 f). Denna syn har enligt min mening alltjämtgiltighet. Jag anser således att det även framgent bör finnas en särskildregel om lägre straff för psykiskt störda lagöverträdare. Ilikhet med socialberedningen (SOU 1984:64 s. 426) anserjag emellertid att ensådan särskild bestämmelse bör kunna tillämpas i större utsträckning än dentidigare gällande föreskriften i 33 kap. 4 § första stycket andra meningen BrB.Som jag ser det bör rätten efter omständigheterna kunna utnyttjamöjligheten att ge lägre straffan annars. Någon motsvarighet till Prop.1990/91: 58 det tidigare gällande kravet på att det skulle föreligga särskildaskäl för Bilaga 2 straffnedsättning bör alltså inte finnas, något som ocksåhar föreslagits av socialberedningen och under remissbehandlingen inte möttnågon kritik. Däremot bör det, som jag har utvecklat (avsnitt 2.3),här fortfarande uppställas ett krav på orsakssamband mellan störaing ochbrott. Densedan den 1 januari 1989 gällande nya bestämmelsen i 29 kap. 3 § första stycket2 BrB om att såsom förmildrande omständigheter vid bedömningen av straffvärdethos ett brott skall särskilt beaktas om den tilltalade till följd av bl. a.själslig abnormitet haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlandekan, somjag har angett (avsnitt 2.3), sägas ge uttryck för ett krav påorsakssamband mellan brott och störaing motsvarande vad som gällde enligtföreskriften i 33 kap. 4 § första stycket andra meningen BrB. Som jag ser dethar det genom den nya bestämmelsen skapats tillräckliga sådana möjligheter attge psykiskt störda lagöverträdare lägre straffan annars som jag anser börfinnas. Någon ytterligare bestämmelse för ändamålet utöver denna är såledesenligt min mening inte påkallad. Imotiven till den aktuella bestämmelsen (prop. 1987/88:120 s. 85) fömtskickadeemellertid föredragande statsrådet att hon skulle återkomma till termensjälslig abnormitet. I linje med vad som föreslås promemoriaanserjag att bestämmelsen bör gälla lagöverträdare som lider av en psykiskstörning. Att det liksom beträffande själslig abnormitet måste ställas vissakrav på störningens svårhet ligger i att den tilltalade till följd avstöraingen skall ha haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande.Jag föreslår sålunda endast en ändring av terminologisk karaktär i 29 kap. 3 §första stycket 2 BrB. Bestämmelseni 30 kap. 6 § första stycket BrB innebär att den som har begått brott underinflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller någon annan själslig abnormitetav så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom inte fårdömas till fängelse eller villkorlig dom. Jaghar redan i det föregående (avsnitt 2.2) uttalat att bristerna i gärningsmannenspsykiska funktion när denne begick brottet ibland kan vara så allvarliga attfängelse inte bör få ådömas. Även i fortsättningen bör således enligt minmening fängelse i vissa fall vara uteslutet som påföljd. Enligtmin uppfattning bör man ta den nuvarande avgränsningen av personkretsen i 30 kap. 6 § BrB, som motsvarar den tidigare gällande 33 kap. 2 § BrB, till utgångspunkt även för tillämpningsområdet av en regel med denna innebörd. Om man bortser från jämställdhetsfallen, kan jag inte se annat än att man härigenom bäst kan tillgodose såväl de principiella som humanitära synpunkter som gör sig gällande i samman hanget. Begränsningen i möjligheteraa att döma en psykiskt störd lagöver trädare till fängelse bör således, som jag har anfört tidigare (avsnitt 2.3), liksom enligt nuvarande ordning gälla bara då det föreligger orsakssam- 474 band mellan störningen ochbrottet. Avsikten med den nya bestämningen av vilka störningar som den aktuellaregeln skall vara tillämplig på är emellertid att fängelse skail vara uteslutetsom möjlig påföljd i färre fall . Jag återkommer till saken ispecialmotiveringen. 1990/91:58 Bilaga 2 2.8.3Skyddstillsyn och villkorlig dom Mittförslag: Möjligheterna att meddela psykiskt störda lagöverträdareskyddstillsyn eller villkorlig dom skall tillgodoses inom ramen för de allmännaregleraa för dessa påföljder. Förslaget i 1986års promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen: Förslaget berördesinte närmare. Fömtsättningarnaför att döma någon till skyddstillsyn anges i 28 kap. 1 § BrB. Enligt dennabestämmelse får rätten döma till skyddstillsyn för ett brott för vilketpåföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Grundläggandeför valet mellan fängelse å ena sidan och villkorlig dom eller skyddstillsyn åden andra är bestämmelserna i 30 kap. 4 § BrB. Enligt första stycket i denparagrafen skall rätten vid val av påföljd fasta särskilt avseende vidomständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid skallrätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § BrB, dvs. vissanärmare angivna omständigheter som är hänförliga till gärningsmannens personoch hans handlande efter brottet och som verkar endast i mildrande inriktning. De allmännafömtsättningarna för att döma till skyddstillsyn anges i 30 kap. 9 § BrB. Vidval av påföljd skall rätten enligt första stycket som skäl för skyddstillsynbeakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att dentilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Som särskilda skäl förskyddstillsyn räknas i andra stycket upp förhållanden i tre olika punkter. Denförsta punkten tar sikte på en förbättrad personlig eller social situation. 1en andra punkt anges som särskilt skäl för skyddstillsyn att den tilltaladeundergår behandling för missbmk eller något annat förhållande som kan antas hasamband med hans brottslighet. Bestämmelsen tar sikte på att den tilltaladegenom eget initiativ eller på något annat sätt är föremål för vård ellerbehandling beträflfande i första hand missbmksproblem; även behandling mott.ex. kleptomani eller exhibitionism eller av sexuella problem åsyftas (prop.1987/88:120 s. 106 f). Somsärskilda skäl för skyddstillsyn anges vidare i en tredje punkt att missbmk avberoendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som påkallarvård eller behandling i väsentlig grad har bidragit till attbrottet har begåtts och den tilltalade förklarar sig villig att undergå Prop. 1990/91:58 lämplig behandling som enligt en för honom uppgjord plan kananordnas i Bilaga 2 samband med verkställigheten. Denna punkt utgör en delav regleringen av den s.k. kontraktsvården, som har införts fr.o.m. den 1januari 1988 som en ny variant av kriminalvård i frihet och som ett alternativtill fängelsestraff"(prop. 1986/87:106, JuU 32, rskr. Bestämmelseraaom kontraktsvård har sakligt oförändrade tagits in i den nya regleringen avfrågor om påföljdsval och straflfmätning som trädde i kraft (se 28 kap. 6 a§ fömtom 30 kap. 9§ andra stycket 3 BrB). Dessa bestämmelser tarsikte på fall där det kan antas att missbmk av beroendeframkallande medel ellernågot annat särskih förhållande som påkallar vård eller behandling harbidragit till att någon begått brott. Om den tilltalade då förklarar sig villigatt undergå lämplig behandling enligt en för honom uppgjord plan, kankontraktsvård användas som påföljd. Den tilltalade åläggs därvid att genomgåden avsedda behandlingen. Kontraktsvård ådöms som en kvalificerad form avföreskrift vid skyddstillsyn. Avsiktenär att kontraktsvård skall få aktualitet huvudsakligen när det är fråga ombrott som har samband med alkohol- och narkotikaproblem. Även i andra fall därförhållandena påkallar vård eller behandling kan emellertid kontraktsvårdtillämpas. Föredragande statsrådet nämnde i lagstiftningsärendet omkontraktsvård som exempel kleptomani, exhibitionism och vissa former av incestliksom andra fall då brottet står i samband med ett psykisktinsuflficienstillstånd av ett eller annat slag men detta inte är så allvarligtatt sluten psykiatrisk vård kommer i fråga (prop. 1986/87:106 s. 35).Justitieutskottet uttalade i detta hänseende i sitt av godkändabetänkande (JuU 1986/87:32 s. 24) att utskottet utgick från att bestämmelsernafår tillämpning främst beträffande alkohol-och narkotikamissbmkare och endast iundantagsfall beträffande andra grupper. Av det anförda står detemellertid klart att kontraktsvård är avsedd att i vissa fall kunna tillämpasför psykiskt störda lagöverträdare. Regleraai 30 kap. 6 § BrB om påföljdsval för psykiskt störda lagöverträdare innebäratt skyddstillsyn får meddelas i de aktuella fallen. Att skyddstillsyn i ettsådant fall inte får förenas med ett fängelsestraff enligt 28 kap. 3 § BrBföljer av regeln enligt 30 kap. 6 § andra stycket (tidigare 33 kap. 2 §) BrB omatt fängelse är uteslutet som påföljd (se prop. 1978/79:212 s. 78). Däremot kanen skyddstillsyn i dessa och andra fall förenas med föreskrifter om t. ex.psykiatrisk behandling (28 kap. 6 § jämförd med 26 kap. 15 § första stycket 3BrB). Detidigare reglerna i 33 kap. 2 § BrB om påföljdsval för psykiskt störda lagöverträdare motsvaras av 30 kap. 6 § BrB. Endast den ändringen har gjorts att bestämmelseraa i 33 kap. 2 § andra stycket BrB slopats. Före skriften om att skyddstillsyn får ådömas, om sådan påföljd med hänsyn till omständigheterna anses lämpligare än särskild vård, har alltså ingen mot svarighet i den nya paragrafen. I motiven till den paragrafen uttalade föredragande statsrådet att 33 kap. 2 § andra stycket inte var särskilt vägledande och inte stod i samklang med den nya regleringen i övrigt; frågan om skyddstillsyn skall ådömas får bedömas utifrån i första hand 476 brottetsstraffvärde och om fömtsättningar för att ådöma skyddstillsyn Prop.1990/91:58 föreligger (prop. 1987/88:120 s. 103). Detär enligt min mening angeläget att möjligheterna att döma till skyddstillsyntas till vara när det gäller psykiskt störda lagöverträdare. En fängelsevistelsekan nämligen i dessa fall vara skadligare än annars. Som jag ser det ger dennya regleringen av straffmätning och påföljdsval tillräckligt utrymme ifortsättningen för att beakta en lagöverträdares psykiska tillstånd viddomstillfället. Jagvill här särskilt peka på bestämmelsen om att som särskilt skäl förskyddstillsyn kan beaktas att den tilltalade undergår behandling för missbrukeller något annat förhållande som kan antas ha samband med hans brottslighetliksom på bestämmelsen om kontraktsvård (30 kap. 9 § andra stycket 2 och 3BrB). Enligt min uppfattning bör möjligheten att tillämpa kontraktsvård ellerandra föreskrifter om behandling i samband med en skyddstillsynsdom förpsykiskt störda lagöverträdare här kunna få betydelse som ett alternativ tillfängelse, särskilt då en missbmkare har en psykisk störning men där denna inteär så kvalificerad att fängelse är uteslutet som möjlig påföljd.