prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — Tvåmöjligheter tycks finnas, om man inte vill acceptera att nätinnehavaren,bortsett från skyldigheten att vidarebefordra vissa program och attkostnadsfritt upplåta en kanal för lokala sändningar, får hela rådigheten övervad som skall sändas i trådnätet. Den ena är att genom lag föreskrivaskyldighet för nätinnehavaren att upplåta sändningsutrymme till den som önskarbegagna trådnätet. Den andra är att någon genom utbyggnad av ett konkurrerandenät bereder väg för andra sändningar i sådana fall där en nätinnehavare inteupplåter möjligheter att begagna ett trådnät. Ingenenskild kan åläggas att bygga ut ett nät för att tillgodose behovet avkapacitet för trådsändningar till allmänheten. Att det allmänna skulle svaraför utbyggnaden där ingen enskild vill göra det framstår knappast som en möjliglösning från ekonomiska utgångspunkter. Detär alltså, i vart fall från praktisk mediepolitisk synpunkt, intetillfredsställande att se bort från risken för faktisk monopolisering med enhänvisning till att det råder frihet att etablera konkurrerande trådnät. Dååterstår att diskutera frågan om det bör vara möjligt att genom lag ålägganätägarna att upplåta utrymme i sina kabelnät, om någon annan önskar begagnadem för sändningar till allmänheten. Skyldighetatt ingå avtal strider mot den civilrättsliga principen om avtalsfrihet. Sådanskyldighet är dock inte någonting okänt i vår rättsordning. Den förekommer iåtskilliga sammanhang, t.ex. inom fastighetsrätten, patenträtten ochkonkurrensrätten, låt vara att förhållandena inte alltid är fullt jämförbaramed den situation som gäller för en nätinnehavare. En sådan skyldighet kan haolika motiv, t.ex. behovet av rationell hushållning med en knapp tillgång. Eftersomkabelnäten skapas i syfte att utrymmet skall upplåtas mot betalning torde ipraktiken möjligheterna att få tillgång till ett kabelnät främst vara beroendeav förmågan att skaffa medel till att bekosta alla led i ensändningsverksamhet. Problemet gäller därför i första hand dem som harbegränsade möjligheter att betala. Om en skyldighet för nätägare att utan kostnadupplåta utrymme för lokala sändningar även i fortsättningen upprätthålls genomlag, torde detta problem till största delen vara löst. Det kan emellertid intehelt uteslutas att sändningsutrymme av ett eller Prop. 1990/91:64 annatskäl förvägras också den som kan betala kostnaderna. Behovet av att säkra allastillgång till trådnäten kan inte föraekas. om skyldighet för innehavare av kabelnät att upplåta tillgängligtutrymme åt den som begär det skulle ha till ändamål att säkerställa tillgångtill trådnäten för alla. Den skulle därmed undanröja en invändning mot tankenpå etableringsfrihet för trådsändningar. Ensådan skyldighet kan emellertid inte vara utan begränsningar. Den bör intekunna innebära en förpliktelse att öka sändningskapaciteten, om denna interäcker till. Den bör inte heller innebära att alla slags nät måste kunna rymmatrafik från utomstående. Det är fullt tänkbart att trådnät utvecklas t. ex. förett företags interna bmk. Syftet med upplåtelseskyldigheten skulle vara attsäkerställa att trådmediet blir tillgängligt för alla på ett sätt som så långtmöjligt gör det likvärdigt med tryckta skrifter som massmedium. Detnu anförda talar för att förpliktelserna för en trådinnehavare attvidarebefordra Radio-koncernens sändningar och att kostnadsfrittupplåta sändningsutrymme till andra borde föreskrivas genom lag. Även en längregående upplåtelseskyldighet är tänkbar. Svårigheteraamed en sådan lagstiftning hänför sig i första hand tillkontraheringsskyldigheten, dvs. skyldigheten att träffa avtal. Den närmareutformningen av en sådan reglering bjuder flera problem. Till vilket pris skallnätinnehavaren vara skyldig att upplåta en kanal? Vem skiljer mellan flera somhar konkurrerande önskemål om tillgång till trådnätet när inte alla kantillgodoses? Hur sanktioneras nätinnehavarens upplåtelseskyldighet? Riskenfinns att kontraheringsskyldigheten för med sig fler problem än den undanröjer. Mankan vidare inte bortse från att koncessionssystemet är den lösning som iallmänhet har valts i andra med jämförbara länder. Som framhållits i1986 års lagrådsremiss bör man inte heller fasta överdriven vikt vid skillnadenmellan etableringsfrihet och koncessionssystem när det gäller trådsändningaraa(prop. 1986/87:151 s. 70). Det nu gällande regelverket i fråga om lokalakabelsändningar gmndas främst på nödvändigheten att åstadkomma en praktiskordning som ger möjlighet för även andra än nätägarna att sända. På ett sättsom närmast liknar det som gäller för närradion öppnar systemet i principmöjlighet för vem som helst att begagna ett trådnät för att förmedla sändningartill allmänheten. Tillståndsreglerna är inte avsedda att bära upp någonensamrätt för ett enda företag att bedriva lokala trådsändningar. Samtidigtinnehåller regleringen viktiga garantier för yttrandefriheten.Konstitutionsutskottet har konstaterat att reglema om lokala kabelsändningarligger i linje med YFU:s förslag till lösning av de aktuella frågoma (KU1985/86:7 s.9). Det bör också framhållas att vidbehandlingen av propositionen om ändringar i tryckfrihetsförordningen, m.m.uttalat att gmndlagsregle-ringen bör medge att ett krav på tillstånd förtrådsändningar upprätthålls genom vanlig lag (KU 1987/88:36 s. 37). Ävenom det alltså kan göras gällande att de praktiska skillnaderna mellan olika lösningar inte är alltför betydelsefulla framstår det icke desto 88 mindre som angeläget frånprincipiell synpunkt att i en ny gmndlag slå fast Prop. 1990/91:64 att det stårvar och en fritt att hänvända sig till allmänheten med sändningar genom tråd.En sådan frihet är av stort värde med tanke såväl på inhemska sändningar som påvidaresändningar av utländska sändningar, satellitförmedlade såväl sommarkbundna. Mitt förslag är därför att var och en genom gmndlagen skall varatillförsäkrad en sådan frihet. 6.2.3Den närmare regleringen i grundlag av radio- och trådsändningsverksamhet Rätttill domstolsprövning m. m. I1986 års lagrådsremiss föreslogs att vissa gmndläggande krav på utformningenav ett koncessionssystem på radio- och TV-området skulle anges i gmndlag. Bl.a. skulle frågor om rätt att sända program i eter- eller trådsändningar kunnaprövas av domstol eller en sådan nämnd som kan jämställas med domstol. Om detgällde ingripanden på gmnd av missbmk av yttrandefriheten, skulle prövningengöras av domstol under medverkan av jury. Det sistnämnda gällde dock inte ifråga om överträdelse av förbud mot reklam. Också det fömt nämnda förslaget omett klargörande av att villkor för viss sändningsverksamhet skulle få bestämmasgenom avtal lades fram i detta sammanhang. Hit hörde även föreskrifter tillskydd för de s.k. public-serviceföretagens publicistiska oberoende och om radionämndensställning. 1avsnitt 6.2.2 har jag behandlat frågan om utrymme för avtal mellan staten ochdem som fär tillstånd till radiosändningar. Också skyddet för tillståndshavamasredaktionella oberoende och utrymmet för lagstiftning om granskning i efterhandav program som har sänts har berörts där. Kvaratt behandla är frågan om tillgång till domstolsprövning i frågor om rätt attsända program i radio- eller trådsändningar. Även om en frihet att begagnatrådmediet kan fastslås i gmndlag, kan föreskrifter om rätt tilldomstolsprövning innebära att skyddet för yttrandefriheten stärks. Etableringsfrihetenskall nämligen enligt mitt förslag inte hindra att den som gör sig skyldig tillmissbmk av yttrandefriheten tas ifrån rätten att fortsätta sinsändningsverksamhet. Somfömt nämnts (avsnitt 6.2.2 ) föreslog YFU att yttrandefrihetsgmndlagen skullemedge att vissa begränsningar av sändningsfriheten föreskrevs genom vanlig lag.Det skulle gälla bl.a. om föreskrifternas ändamål var att möjliggöraingripanden mot fortsatt sändning av ett utbud som är ensidigt inriktat påvåldsframställningar eller pornografiska skildringar. Frågan om möjligheteraatill sådana ingripanden skall beröras närmare i samband med behandlingen avreglema om ansvarighet för innehållet i radio- och trådsändningar. gmndlag fastslagen rätt att få frågor om rätt att sända program i radio- och trådsändningar prövade av domstol skulle utan tvivel innebära en värdefull förstärkning av det konstitutionella skyddet för yttrandefrihe ten. Med domstol bör jämställas en sådan nämnd som avses i 2 kap. 9 § RF och som enligt lag skall ha en ordförande som är eller har varit ordinarie 89 domare.En sådan rätt till domstolsprövning skulle självfallet omfatta alla Prop.1990/91:64 sådana radio- och trådsändningar, dvs. även närradio ochtillståndsfria trådsändningar till allmänheten. Den skulle också innebära ettsäkerställande av att svensk lagstiftning överensstämmer med den europeiskakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de gmndläggandefriheterna. Detfinns alltså goda skäl att nu skriva in en sådan rätt i gmndlag. Föreskriftenkan utformas i huvudsaklig överensstämmelse med förslag. De närmareövervägandena angående avfattningen av föreskriften redovisas ispecialmotiveringen. Regleringenav reklam i radio och TV Iavsnitt 3.4 har jag nämnt att det kan finnas olika uppfattningar om i vad måndet utrymme som grundlagen lämnar för vanlig lagstiftning bör utnyttjas och omhur gmndlagen kan behöva utvecklas . Jag skall nu något närmareberöra en fråga där sådana meningsskiljaktigheter finns. Distributionenav varor och tjänster bygger i vårt samhälle bl.a. på en långt drivenmarknadsföring genom massmedier. Efter hand har den kommersiella reklamen fåtten mycket stor betydelse också som ekonomisk grund för massmedierna själva.Samtidigt har den föranlett en tämligen omfattande offentlig reglering tillskydd för konsumenterna. Det är inte förvånande att frågan i vad mån skyddetför yttrandefriheten även bör omfatta reklamen har gett anledning till återkommandediskussioner. 1själva verket står vi här inför en fråga av internationell räckvidd.Möjligheteraa att reglera reklamens utformning och innehåll utan hinder av vadyttrandefriheten kan anses kräva har vållat meningsskiljaktigheter även påandra håll än hos oss. a. har dessa avsatt spår i den rättspraxis somutvecklas av den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna iStrasbourg (se SOU 1990:7, s. 51-54). 1vår egen konstitutionella lagstiftning är två moment av betydelse i dettasammanhang. Det är dels möjligheterna att begränsa yttrandefriheten enligt RF,dels avgränsningen av TF:s tillämpningsområde. Enligt2 kap. 13 § första stycket RF får yttrandefriheten och informationsfrihetenbegränsas med hänsyn till rikets säkerhet, folkförsörjningen, allmän ordningoch säkerhet, enskilds anseende, privatlivets heigd eller förebyggandet ochbeivrandet av brott. Vidare får friheten att yttra sig i näringsverksamhetbegränsas. 1 bestämmelsen föreskrivs slutligen att yttrandefriheten i övrigtfår begränsas endast om särskilt viktiga skäl föranleder det. TF:stillämpningsområde bestäms av förordningens ändamål. I I kap. 3 § andra stycket TF anges det vara att säkerställa ett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Tryckfrihetssakkunniga uttalade i sitt betän kande att tryckfrihetsförordningen icke har tagit som sin uppgift att i alla avseenden reglera bmket av tryckta skrifter. "Begagnandet av trycket såsom ett medel i den enskilda näringsverksamhetens tjänst kräver ej gmndlagsskydd" (SOU 1947:60 s. 120). Innebördenav den nu angivna svenska regleringen torde i korthet kunna Prop. 1990/91:64uttryckas så att den kommersiella reklamen visserligen åtnjuter ett tryck-ochyttrandefrihetsrättsligt skydd, men att detta är mera begränsat än det somgäller för andra yttranden. Vårt konstitutionella skydd för yttrandefrihetenhar inte hindrat den moderna konsumentlagstiftningens regler om marknadsföringfrån att växa fram. Densvenska rättens ståndpunkt är förenlig med den europeiska konventionen omskydd för de mänskliga rättigheterna och de gmndläggande friheterna. Enligt denanses "commercial speech" falla under det skydd för yttrandefrihetensom framgår av artikel 10, men skyddet är inte lika starkt som det somtillkommer den för konventionen mera centrala friheten att yttra sig i"politiska" ämnen. Vår rättsliga ordning torde också i huvudsak svaramot vad som gäller i andra länder som är jämförbara med vårt. Fråganvilket utrymme hänsynen till yttrandefriheten skall anses lämna för regleringav reklamen har i behandlats i flera tidigare lagstiftningsärenden.YFU redogjorde i sitt huvudbetänkande för den tidigare behandlingen av ämnet(SOU 1983:70 s. 218-231). För egen del lade YFU fram ett förslag som byggde påtanken att reklamen skulle anses i princip likvärdig med andra yttranden ochalltså falla under TF:s och den nya yttrandefrihetsgmndlagens bestämmelser. Mengmndlagarna skulle öppna möjlighet för ingripanden med stöd av regler i vanliglag mot vissa effekter av kommersiella yttranden. Den kommersiella reklamenskulle alltså vara underkastad två skilda regelsystem. Oavsett att ett yttrandei vissa hänseenden kunde vara straffbart på gmnd av bestämmelser i vanlig lag,skulle därigenom den opinionsbildande och informativa effekten av yttrandetskyddas genom gmndlagen. YFUföreslog också en gmndlagsregel som möjliggjorde ett förbud i vanlig lag förreklam i radio och TV. Ett sådant undantag från gmndlagens huvudprinciper varenligt YFU med dåvarande regler nödvändigt om radio och TV skulle omfattas avgmndlagen. De regler YFU syftade på, förbudet mot reklam i marksänd radio ochTV, gäller fortfarande. I1986 års lagrådsremiss avvisades den av YFU föreslagna lösningen av frågan omgmndlagsskyddets betydelse för reklamen. Det föredragande statsrådet uttaladeatt en samlad bedömning inte hade övertygat honom om att det var sådanafördelar förenade med YFU:s förslag att det borde genomföras i sinahuvudsakliga delar. Ställningstagandet innebar att problem som kunde finnas pådetta område fick finna sin lösning i den rättstillämpning som bl. a.marknadsdomstolen svarar för. Såvittgällde möjligheten att genom lag förbjuda reklam i radio och TV innebarlagrådsremissen inte någon avvikelse från vad YFU föreslagit. Lagrådetanförde i sitt yttrande över det remitterade förslaget att alla förslag som iskilda sammanhang lagts fram i frågor om yttrandefriheten och reklamen hadefått rätt mycket kritik. Rättsläget var enligt lagrådet tillräckligt klart föratt man även fortsättningsvis skulle kunna klara sig utan närmare regler i TF.Men enligt lagrådets mening blev det här onekligen fråga om en brist igrundlagsregleringen som gärna borde rättas till (prop. 1986/87:151s. Vidriksdagens behandling av den proposition (prop. 1986/87:151) som 91 följdepå lagrådsremissen väcktes en motion med yrkanden om gmndlags- Prop. 1990/91:64skydd för reklam i enlighet med YFU:s förslag (mot. 1986/87:K123). Motionenavstyrktes av som inte fann skäl att frångå den bedömningsom redovisats av departementschefen. Enligt utskottet fanns därför ej skäl attlåta frågan omfattas av det av utskottet förordade fortsatta beredningsarbetet(KU 1987/88:36 s. 38). Fråganom reklamens förhållande till grundlagens skydd för yttrandefriheten har intetagits upp till närmare behandling under de överläggningar med företrädare förde politiska partierna i som i enlighet med KU:s uttalanden har ägtmm i lagstiftningsärendet. Vad som har förekommit under överläggningarna harändå gett vid handen att det inte torde finnas någon enhetlig syn på frågan hosde politiska partierna. Meningsskiljaktigheternasynes inte i första hand avse möjligheterna att genom lagstiftning ställa vissakrav på den kommersiella reklamens utformning och innehåll. I detta avseendetorde accepteras att i huvudsak likartade regler skall gälla för all reklamoavsett i vilket medium den sprids. Vadsom orsakar oenigheten är i stället frågan huruvida och i vilken utsträckningreklam skall få förekomma i svensk radio och TV. Som även YFU ansåg är ettuttryckligt undantag från det tryckfrihetsrättsliga mönstret nödvändigt, omden nuvarande ordningen med en reklamfri svensk allmänradio och -TV skall kunnaupprätthållas som det rättsliga skyddet för yttrandefriheten i dessamedier upphöjs till gmndlag (jämför prop. 1986/87:151 s. 53). Detkan givetvis på goda grunder hävdas att tillgången till de ekonomiska resursersom behövs för en massmedieverksamhet är av väsentlig betydelse förmöjlighetema att göra ett effektivt bmk av yttrandefriheten. Det kan av detskälet anses att en gmndlag om yttrandefriheten som ett av sina syften borde haatt säkerställa att sådan tillgång finns. I fråga om radio och TV har tankenatt gmndlagen bör säkra tillgången till resurserna tagit sig den formen attgmndlagen bör utesluta förbud mot reklam. Dennatanke ges emellertid inte fullt genomslag. Såvitt gäller de s.k. publicservice-företagen, dvs. företagen inom , anses att ettförbud rhot reklam även med en ny grundlag bör förbli rättsenligt. Iöverensstämmelse med den uppfattning som framförts av YFU måste en sådanordning anses kräva ett uttryckligt stöd i form av ett undantag igmndlagstexten, som tillåter att förbudet upprätthålls genom lag. Det är nämligeninte godtagbart med utgångspunkt i TF:s principer att staten i här aktuellafall skulle träffa avtal med enskilda om generella förbud mot yttranden avvisst slag. Det skulle också i lika mån strida mot RF. Detnu anförda leder till slutsatsen att den nya grundlag som jag föreslår bör innehålla ett uttryckligt medgivande till att regler ges i lag eller avtal om förbud mot och villkor för reklam i svensk radio och TV. kan det inte förnekas att frågan om reklam i radio och TV är av betydelse för möjligheterna att göra bmk av yttrandefriheten i dessa medier. Som bekant har den tekniska utvecklingen lett till en situation där hela frågan om sådan reklam kan komma att omprövas. tänkande(SOU 1989:73) TV-politiken är det inte längre realistiskt aU Prop.1990/91:64 räkna med ett fortsatt förbud mot reklam i svensk television.Radiolagsutredningen har i betänkandet (SOU 1990:7) Lagstiftning för reklam isvensk TV lagt fram förslag om den lagstiftning som skulle behövas om sådanreklam blir tillåten. Somjag fömt har berört kan det på goda grunder hävdas att tillgången till deekonomiska och andra resurser som behövs för en massmedieverksamhet är avväsentlig betydelse för möjligheterna att göra ett effektivt bmk avyttrandefriheten. I ett samhälle som vårt, där de stora massmedierna utantvivel hör till de viktigaste faktorer som är av betydelse föropinionsbildningen, vore det inte realistiskt att bortse från främst deekonomiska resursernas betydelse i sammanhanget. Under dagens förhållanden ärmångfalden i den dagliga spridningen av upplysiiingar och åsikter beroende avtillgången till kostsamma medier. Moten sådan bakgmnd kan det som jag fömt har berört inte avfärdas somverklighetsfrämmande att gmndlagen skulle utformas med tanke även på att denbör innebära någon garanti för möjligheten att bekosta en mera omfattandemassmedial verksamhet. I ett annat sammanhang (avsnitt 3.1) har jag berört inte kan ta ställning till frågorna om ett gmndlagsskydd föryttrandefriheten utan att beakta de reella möjligheterna för var och en att tamedierna i bruk. Det kan sägas med tanke bl. a. på fördelningen avradiofrekvenser. Som framgår av vad jag nu har anfört kan det även gälla andraresurser. Som också torde ha framgått är det främst möjligheten tillfinansiering genom reklam jag nu har i tankarna. Defortsatta överväganden som kan visa sig påkallade i frågan om reklamensställning enligt den nya grundlagen bör ske med utgångspunkt från den viktigarealitet som ligger bakom ett sådant synsätt. De bör också innefattahänsynstagande till de lösningar som har uppnåtts i andra länder. Jag vill isammanhanget nämna att överläggningar om bl. a. den mediepolitiska frågan omvar reklam skall förekomma i TV har inletts. Samtidigtsom man kan anlägga de anförda synpunkterna på frågan om reklamensställning enligt den nya grundlagen bör det emellertid inte glömmas bort atttanken på att utvidga det konstitutionella skyddet för yttrandefrihetenursprungligen formulerades så att det gällde att söka överföra de principer somligger till grund för TF också till de nyare medieformerna. Som jag harberört ligger de praktiska möjligheterna att göra bruk av de grundläggande fri-och rättigheterna i princip utanför det område som skyddas av vårkonstitutionella reglering. Även om generella förbud mot reklam i trycktaskrifter inte anses tillåtna utan medgivande i TF, kan det nog knappast sägasatt TF har till ändamål att säkerställa tillgången till reklammarknaden som enfinansieringskälla för utgivning av tryckta skrifter. Tillsist vill jag framhålla att en grundlag inte kan komma till först när den verkligen behövs. Den skall också kunna gälla . Det är bl.a. mot denna bakgrund som jag förordar att frågan om en ny grundlag till skydd för yttrandefriheten nu skall bringas till en lösning i enlighet med önskemål. Det är vidare självklart att en rättslig reglering av mediernas villkor får betydelse för hur de utvecklas. följaktligen inte önskvärtatt frågan om grundlagens mer definitiva ut- Prop. 1990/91:64 formning på enviktig punkt hålls svävande . Det bör därför vara enbestämd målsättning att den mediepolitiska beredningsgruppens resultat skallföreligga i sådan tid att det finns möjlighet för att vid behov fattaett första beslut i den här aktuella frågan under nästa mandatperiod. Dettryckfrihetsrättsliga ensamansvaret innebär att endast en person ärstraffrättsligt ansvarig för innehållet i en tryckt skrift. Vem som skall ansesansvarig är för olika fall angivet i TF. Det närmare innehållet i ansvarighetsreglernaframgår av 8 kap. TF. För periodiska skrifter skall finnas en särskild ansvarigutgivare (5 kap. 2 §, 8 kap. 1 §). För andra skrifter svarar i första handförfattaren (8 kap. 5 §). Närett tryckfrihetsbrott misstänks ha blivit begånget krävs till följd av densärskilda ansvarighetsordningen inte några sådana överväganden om vem som skallanses ansvarig som gärningsman som annars kan vara nödvändiga i straffrättsligasammanhang. Något ansvar för brottet kan i princip inte utkrävas av andramedverkande än den som är ansvarig enligt TF. Ensamansvaret för i motsvarandemån med sig att efterforskningar av uppgiftslämnare och andra som medverkattill utgivningen av en tryckt skrift blir överflödiga. Denstraffrättsligt ansvarige svarar också för skadestånd i anledning av brottet.Skadestånd kan dock även utkrävas av ägaren till en periodisk skrift och iandra fall av förläggaren. I1986 års lagrådsremiss föreslogs att ensamansvaret skulle genomföras för allade medier som skulle omfattas av det nya grundlagsskyddet. Såvitt avsåg radiooch TV innebar detta att den ordning som redan gällde skulle föreskrivas igrundlag. 1 övrigt innebar förslaget en nyordning av ansvarighetsförhållandena.Ansvaret skulle i fråga om radio, TV, filmer och videogram alltid bäras av enutgivare. I fråga om ljudupptagningar föreslogs en ordning som innebar att demedverkande själva kunde bära ansvaret (se prop. 1986/87:151 s. 79-81). Detsaknas anledning att nu föreslå ansvarighetsregler med någon annan sakliginnebörd än enligt lagrådsremiss. De skäl som då anfördes sommotivering till förslagen är i princip fortfarande giltiga (prop. 1986/87:151s. Den reglering jag nu förordar omfattar dock som framgått av avsnitt5.1.2 och 5.2 även satellitsändningar som utgår från och videotex iredaktionell användning. a. att det i fråga om videogram kommer att vara klart på förhandvem som skall anses ansvarig t.ex. för en framställning som innefattar olagavåldsskildring. Därigenom underlättas ingripanden mot sådana framställningar. Dettryckfrihetsrättsliga ansvarighetssystemet innebär att utgivaren för enperiodisk skrift ensam råder över vad som får införas i skriften. Dennabestämmanderätt gäller också i fråga om kommersiell reklam. Sompåpekades av det föredragande statsrådet vid lagrådsre- 94 miss(prop. 1986/87:151 s. 51 f) har denna ordning satts i fråga när det Prop.1990/91:64 annonsvägran, dvs. vägran av utgivaren av en periodisk skrift