prop · GE03100 · 1990-12-31 00:00:00 — har allt fler arbetshandikappadekunnat beredas arbete utan stöd på den reguljära arbetsmarknaden. Enomsvängning i möjligheterna att finna arbete utan stöd har dock ägt rum /90. Arbetslösheten och de arbetsmarknadspolitiska åtgärdernaper år och kvartalsvis År I II III IV bildning, I 000-taI Ungdomslag/inskoln. plats, 1 000-tal OSA, 1 000-tal Arbetsmarknadsverkethar successivt övergått från detaljstyrning tili målstyrningav verksamheten. AMS centralt har bantats och såväl resurser som beslutsrätthar förts ner i organisationen till den lokala förmedlingsnivån. Detta bör påsikt resultera i ökad effektivitet i användningen av resurserna. Dennaomställning, men också det goda konjunkturläget , harbidragit till att arbetsmarknadsverkets resultat har förbättrats. AMS har i ensärskild rapport inför perioden /92- 1993/94 redovisat resultat ochambitioner för verksamheten. utmärktsav en allt större efterfrågan på arbetskraft. Enligt konjunkturin- Prop.1990/91: 100 stitutets mätningar har antalet företag som uppgerarbetskraftsbrist som Bil. 12 den största restriktionen för en ökadproduktion legat på mycket höga tal. Av AMS rapport framgår att vakanstiderna för ledigaplatser endast ökat svagt . Detta måste ses som ett mycketgott resultat med hänsyn till den stora arbetskraftsbrist som företagenredovisat och de höga krav som ställs på utbildning och/eller erfarenhet för delediga platserna. har arbetslöshetstiderna för de sökandevid arbetsförmedlingen sänkts i snabbare takt änmedelarbetslöshetstiden enligt arbetskraftsundersökningarna. Detta kan vara etttecken på att personer som söker arbete via förmedlingen snabbare kommer iarbete än de som söker via andra kanaler. Väntetiderna före placering vid ellerarbetsmarknadsutbildning har sänkts . Väntetidernaföre har sedan ökat igen. AMS pekar dock på de allt större Ami-insatser somvidtas för arbetssökande vid arbetsförmedlingen utan att formell inskrivningvid görs. Andelen av samtliga sökande som har lämnatarbetsförmedlingen eller avslutat en arbetsmarknadspolitisk åtgärd och som fåttarbete har ökat . /89 uppgick andelen till ,vilket var en förbättring jämfört med budgetåret1985/86. Viss fluktuation förekommer mellan åren. Resultaten visar dock att detär allt fler som lämnar arbetsförmedlingen med en positiv lösning av sinarbetsmarknadssituation. Antalet arbetshandikappade som fått arbete har ökatunder en följd av år och i en något snabbare takt än för samtliga, vilket tyderpå att denna grupp har prioriterats. Under /90 har dennapositiva utveckling stannat upp och arbetsplaceringarna tenderar nu attminska. Prioriteringen av flyktingar och andra invandrarehar blivit mer tydlig först trots de särskildaförmedlingsinsatser som redan tidigare avsatts för denna grupp. Målet /90, att 6000 fler flyktingar och invandrare skulle få arbeteeller utbildning genom arbetsförmedlingen, uppnåddes till hälften. Antalet långtidsarbetslösa har minskat markant,från över 40000 personer /86 till 10300 /90,vilket är ett mycket gott resultat. minskade andelen avde arbetslösa som vände sig till förmedlingen för att få hjälp från till70%. Andelen ombytessökande minskade från till . Detta förklaras delvisav att andelarna alltid minskar i en konjunkturuppgång. Men det är också ettresultat av att arbetsförmedlingen inte i tillräckligt stor utsträckning lyckatsdra till sig arbetssökande och lediga platser i den tillväxande tjänstesektorn.Detta trots den omfattande marknadsföringen genom , tekniker- ochekonomförmedlingar, marknadsföring vid mässor m. m. En allvarlig synpunkt som AMS för fram itreårsrapporten är att företa gen är positiva till arbetsförmedlingens kringservice men negativt inställda till arbetsförmedlingens urval av arbetssökande. AMS redovisar också en undersökning som gjorts bland arbetssökande som visar att ca hälften av 16 dearbetssökande ansåg att arbetsförmedlingens service var bra eller myc- Prop.1990/91: 100 ket bra. En femtedel ansåg att servicen var dålig. Den kvalitativa sidan av förmedlingsverksamhetenmåste därför fortsätta att utvecklas. Branschinriktningen av förmedlingen ochde vidgade företagskontakterna är ett steg på vägen. Den intensifieradeplatsförmedlingsverksamheten är ett annat steg. Arbetsmarknadspolitiken , /92samt inför treårsperioden /921993/94 Föratt välfärd och den fulla sysselsättningen skall kunna värnas på ett beståendesätt, måste den svenska ekonomins pris- och lönekostnadsutveckling brytas. Delångsiktiga strukturella problemen i ekonomin måste angripas.Produktivitetstillväxten måste stimuleras, sparandet öka och tillväxten i deoflFentliga utgifterna dämpas. Lönebildningen är avgörande för möjligheterna attbegränsa inflationen. Lönebildningen måste anpassas till den rådandeproduktivitetsutvecklingen. Ett stabiliseringsavtal måste snabbt komma tillstånd. Ansvaret för att avtal sluts, liksom deras innehålloch konsekvenser, vilar på arbetsmarknadens parter. Regeringen kan inte i nuvarande ekonomiska lägemotverka en uppgång i arbetslösheten med en generell efterfrågepolitik. Chefen för har tidigare i dagredogjort för regeringens syn på det ekonomiska läget. Då klargjordes bl.a. derestriktioner som finns för det ekonomisk-politiska agerandet, samt de krav somställs på den ekonomiska politiken . Målet för arbetsmarknadspolitiken ligger fast.Varje person som blir arbetslös skall ha möjlighet att snabbi komma in i ellertillbaka till arbetslivet. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna skall varainriktade på individerna. Orsakerna till arbetslösheten skall i första handangripas. Arbete åt alla skall även framgent vara arbetsmarknadspolitikensfrämsta rättesnöre. Som finansministern framhållit är bedömningen avutvecklingen redan under det närmaste året mycket osäker. Möjligheterna attvända den inhemska kostnadsutvecklingen vilar på vissa bestämdaförutsättningar, vilka regeringen utan direkta inkomstpolitiska ingripanden,inte kan påverka. Den internationella ekonomiska utvecklingen, menäven det internationella politiska skeendet, påverkar i hög grad den svenskaarbetsmarknaden. Värtdsekonomins känslighet och den korta tidsrymden mellanuppgång och nedgång har tydligt illustrerats av händelseutvecklingeni , av börsfallet och av svängningarna på de finansiellamarknaderna. Den fortsatta instabiliteten, och de negativa reala konsekvensernaav denna, ger anledning till oro. Den skärper kraven på den ekonomiskapolitiken och på arbetsmarknadspolitiken. 2 Riksda.ven 1990/91. Med anledning härav avser jag, innan jag behandlarmer konkreta Prop. 1990/91:100 budgetmässiga frågeställningar, att redovisanågra av mina överväganden Bil. 12 rörande arbetsmarknadspolitikensförutsättningar och möjligheter. Föratt lösa 90-talets stora uppgifter, som attvärna sysselsättningen och att främja det goda arbetet, att hävda välfärden och ge förutsättningar för en välfungerande offentlig sektor, atthushålla med natur och resurser för en god miljö, ochatt delta i byggandet av det nya , ett med en stark socialdimension, krävsen stark ekonomi och betydande resurser. Det ställer krav på politikens allaområden, finans-, arbetsmarknads-, valuta-, utbildnings-, regional-, industri-och socialpolitik etc, och på att alla dessa olika delar samverkar. Samtidigtgäller det att ta fram det bästa i arbetslivet, att skapa gemenskap och att ersättadåliga arbetsmiljöer med nya och bättre att ge alla tillgång till det godaarbetet. Ekonomiska och mänskliga behov flätas därmed samman. Först när varjeindivid ges möjlighet, att utifrån sina förutsättningar, helt utnyttja sinförmåga och ge sitt fulla bidrag, utnyttjas också samhällets potentiellaresurser fullt ut. Sverigehar bedrivit en till inriktning och omfattning unik ochframgångsrik arbetsmarknadspolitik. Inte minst har det varit uppenbart desenaste femton åren, när omvärlden i stället valt att ensidigt prioriterainflationsbekämpningen framför arbetslösheten. Inflationstakten drevs ocksåner i många länder, men först när arbetslösheten nåtttvåsiffriga nivåer och ungdomsarbetslösheten pendlade mellan 20 och 40%.Långtidsarbetslösheten blev i flera länder mycket hög sett från ett svensktperspektiv. Det har i de flesta fall också visat sig svårt attradikalt pressa ner arbetslösheten trots minskad inflation och viss förnyadtillväxt. Efter efterkrigstidens längsta högkonjunktur redovisades iEG-länderna en arbetslöshet på mer än sex gånger överSveriges nivå. har valt en annan väg. Skillnaden är inteatt det här satsas större resurser på arbetsmarknadspolitik än i många andraländer. återfinns i mellanskiktet i OECD-området. Skillnaden är attresurserna satsas på aktiva åtgärder för att rusta arbetskraften och för attundertätta arbetsmarknadens funktionsförmåga och inte på passiva och passiviserandeinkomststöd som kontantersättning och förtidspension i den omfattning som skeri många europeiska länder. Den kritiska forskningen Prop. 1990/91: 100 Enpolitik för full sysselsättning anses av vissa professionella ekonomer ochforskare leda till att inflationsbekämpning och valutapolitik förlorar itrovärdighet. Förväntningar om kommande devalveringar avspeglar sig i högainflationsförväntningar. Dessa underblåser löne- och kostnadsutvecklingen. Svenska forskare har också utifrån ekonometriskaberäkningar över de arbetsmarknadspolitiska insatserna på aggregerad nivåvarnat för arbetsmarknadspolitikens skadeverkningar på ekonomin. Om ökadarbetslöshet möts med arbetsmarknadspolitiska åtgärder, försvåras lönebildningoch real löneanpassning. Man har också pekat på att sökbenägenheten hospersoner i åtgärder ofta är lägre än bland de arbetslösa. Resonemanget har enligt min mening svagheter och ärförenat med stora risker. Förklaringen finns ytterst i det faktum attarbetslöshet inte är en ekonomisk variabel en aggregerad matematisk storhet bland andra. Siffrorna över arbetslöshet representerar människor. Människor somsnabbt bryts ner av passivitet av att inte vara eftersökta. Erfarenheten från visar att arbetslöshetstalrunt inte förhindrar flaskhalsar i ekonomin när de arbetslösa har förloratsin arbetskapacitet och motivation och i realiteten står utanförarbetsmarknaden. Resultaten manar inte till efterföljd. Alternativet att lämna de flesta av dessa människor åt sitt öde, med ett kontantstöd förlivsuppehället hade sannolikt inte reducerat flaskhalsproblemen och dämpatlöneglidningen i avgörande utsträckning. 1 realiteten har dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna i de allra flesta fall, och de kraftfullautbildningsinsatserna i synnerhet, mildrat obalanserna på arbetsmarknaden. Åtgärderna är alternativ till långaarbetslöshetsperioder med kontantstöd. De förhindrar också att de arbetslösastämplas som sämre arbetskraft, att de faller in i apati och ställsutanför arbetsmarknaden. Arbetslöshetsforskning ute i , och samstämmigautsagor från svenska förmedlare, demonstrerar långtidsarbetslöshetensdemoraliserande effekt på individerna. Redan efter förhållandevis få månaderreducerar de sina sökaktiviteter för att slutligen helt upphöra att sökaarbete. Det är ingen nyhet. De som hävdar att en stark begränsning avåtgärdsinsatserna vid en lågkonjunktur, och en dramatisk ökning av arbetslösheten till europeiska nivåer, skulle medföra att balansproblemen automatiskt skulle skingras är enligt min mening inne på fel väg. Ett sådant synsätt vittnar om bristande förståelse för de mänskliga och sociala aspekter som finns inbyggda i begreppet arbete åt alla. Det finns, som jag påpekat, också en inlåsning I arbetslöshet, en tillvänjning till passivitet och bidragstänkande, en förlust av självrespekt och framtidstro. En politik som försöker tvinga fram anpassninggenom utbredd arbets- Prop. 1990/91: 100 löshet är inte bara socialt orättfärdig utan sannolikt också ineffektiv. Den kritiska forskningen skall emellertid inteförringas och resultaten förkastas. De är argument i det åsiktsutbyte somalltid förts med forskningen, och som påverkat och format denmoderna arbetsmarknadspolitiken. Det ligger ett stort värde i att ytterligarestudier görs för att pröva resultaten, att alternativa uppläggningar ochmetoder testas och att forskarsamhället fördjupar och breddar sitt intresseför arbetsmarknadspolitiska frågeställningar. 1 proposition omforskning förstärktes medlen för sådan forskning som stärker och utvecklar denkunskapsbas som en framåtsyftande arbetsmarknadspolitik behöver. Enligt min mening rubbar dock den aktuellaforskningen inte grundvalarna för den aktiva arbetsmarknadspolitiken. Denpekar emellertid på beroendeförhållandet mellan olika ekonomiska variabler ochpå såväl styrkan i som svagheterna med hur olika arbetsmarknadspolitiskaåtgärder utformas. Den ger ett stöd för många av de förändringar som genomförtsunder och som jag har för avsikt att arbeta vidare med. Fokuseringen på utbudsinriktade åtgärder för attställa kvalificerad arbetskraft till förfogande, inriktningen på marknaden,kundorienteringen och effektiviseringsarbetet, är tydliga exempel på sådanaförändringar, som också bör fortsätta. Vidare handlar det nu om är attmodifiera själva åtgärderna. Som ett första steg har redanjobb-sökar-aktiviteter som speciellt riktar sig till personer iarbetsmarknadspolitiska åtgärder införts. Det är viktigt att den typen avinsatser vidareutvecklas. För det andra bör åtgärder som riskerar att låsa inarbetskraften i möjligaste mån undvikas även om behovet av åtgärder är stort.Rörlighetsfrämjande insatser och en effektiv förmedling är exempel på åtgärdersom verkar i en annan riktning. För det tredje måste kraftansträngningar göras föratt motverka att långtidsarbetslöshet uppkommer. De sociala och de ekonomiska motiven sammanfalleroch på dessa punkter innebär forskningsresultaten en uppmaning till helaarbetsmarknadsadministrationen att engagerat fortsätta sitt arbete.Produktivitet och resultat står inte i strid med omsorg om och hjälp till desökande. De mest hjälpbehövande har den främsta rätten att ställa krav påresultat. , ledning och varje enskildmedarbetare har här ett stort ansvar. Måletom full sysselsättning kan i realiteten inte anges i form av en bestämd sysselsättnings- eller arbetslöshetsnivå hos befolkningen. Full sysselsättning arbete åt alla förutsätter en sund ekonomisk utveckling och är dessutom beroende av samhällets utveckling i stort. Exempelvis har den grundläggande förändringen av synen på könsroller i arbetsliv och hemarbete, och reformerna inom familjepolitiken varit avgörande för 20 kvinnorsoch mäns möjligheter att kombinera förvärvsarbete med ansvar Prop. 1990/91:100 för familj och barn. Det avgörande är att de människor som vill haarbete också skall ha en reell möjlighet att ta arbete. Den fullasysselsättningen uppnås således inte en gång för alla och konjunkturellaförändringar sker ständigt. Den kan heller inte göras oberoende av strukturenpå arbetsefterfrågan eller arbetets organisation. Målet full sysselsättningkan nås endast om de arbetssökande ges möjlighet, och är beredda, att ta dearbeten som står till förfogande, och om arbetsgivarna är villiga att anpassasin efterfrågan till människornas förutsättningar. Arbetsmarknadspolitik i sig kan inte ensamtgarantera full sysselsättning. Inte ens en perfekt fungerande arbetsmarknadeller massiva åtgärder leder i ett längre perspektiv till full sysselsättningom inte tillväxten i ekonomin kan hållas tillräckligt hög. Det finns ipraktiken en gräns för hur stor arbetslöshet som med rimliga samhällsekonomiskakostnader kan absorberas med selektiva åtgärder. Stora permanenta åtgärdsvolymer medförpåfrestningar på organisation och administration. De försvårar möjligheternatill flexibilitet och selektivitet. I sitt remissyttrande över sysselsättningsutredningenframhöll AMS bl.a. att de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna under konjunkturdämpningenåren 19761978 fick alltför stora stabiliseringspolitiska uppgifter. Densnabba och kraftiga volymökningen som åstadkoms uppnåddes delvis på bekostnadav eflfektivitet och träffsäkerhet i insatserna. Mina företrädare har i tidigare propositioner ocksåerinrat om detta och påpekat att de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, vidmycket stora volymer, kännetecknas av avtagande gränsavkastning. Åtgärdernablir således vid en viss nivå samhällsekonomiskt allt mindre framgångsrika. Förändringarav de grundläggande förutsättningarna för den ekonomiska politiken gör attarbetsmarknadspolitikens inriktning måste jämkas i förhållande till dessa.Enbart arbetsmarknadspolitik är inte tillräckligt för att lösa inflations- ochtillväxtproblem i ekonomin, men den är ett bidrag till lösningen. Den tyngdpunktsförskjutning i användningen av dearbetsmarknadspolitiska medlen, som kom till stånd , måsteyttertigare accentueras för att frigöra expansions- och förnyelsekraften iekonomin. Instrumenten bör därför systematiskt utformas och utnyttjas så att demotverkar inflationstryck i anpassningsprocessen. Flaskhalsar och trögheter skall ävenfortsättningsvis attackeras genom i första hand utbudsinriktade insatser. Demåste komma till stånd inom ramen för den begränsning av tillväxten av denoffentliga sektorn, som är en förutsättning för att resursförbrukningen inte skallöverstiga tillgången. Under mer än två decennier har vid utgången avvarje lågkonjunktur de arbetsmarknadspolitiska insatserna legat på en högre nivå än vid motsva rande fas under föregående konjunkturcykel. Kostnaderna har visat sam ma utveckling. Det förhållandet skall enligt min uppfattning inte tolkas 21 somatt åtgärderna har blivit sämre. Det är snarare så att uppgifterna har Prop.1990/91: 100 blivit så mycket svårare. Omvärldens allt snabbare förskjutningari mark- Bil. 12 nadsförutsättningarna, det faktum att nästan hela denarbetsföra befolkningen redan befinner sig på arbetsmarknaden, den inhemskalönekostnadsspiralen och andra nationellt betingade faktorer har alla bidragittill att skärpa de ekonomiska problemen. Utvecklingenvisar enligt min mening, att det inte är möjligt att påverka arbetslösheten ochatt förbättra arbetsmarknadens anpassningsförmåga enbart genom kvantitativtallt större insatser av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Om insatserna skallfå avsedd effekt måste också arbetssökande och arbetsgivare fås att mer aktivtdelta i anpassningsprocessen på arbetsmarknaden. Det är tre parter som har att svara föranpassningen; staten, arbetsgivarna och de arbetssökande. Staten har fått tapå sig allt större del av ansvaret och har kompenserat en avtagandeanpassningsförmåga hos arbetsgivare och arbetstagare. Lönebildningen är etttydligt exempel. Om den nuvarande utvecklingen mot i lågkonjunkturständigt allt större arbetsmarknadspolitiska utgifter skall kunna brytas, ochfull sysselsättning kunna upprätthållas, måste parternas del av ansvaret förekonomin och för arbetsmarknadens funktion och utveckling återställas.Lönebildningen måste reformeras. Densnabba inflationen underminerar landets ekonomi. Den skapar stora orättvisoroch en orättmätig omfördelning av förmögenheter. Den innebär allvarliga hinderför vår export och den gör det lättare för utländska företag att konkurrera utsvenska. Den leder till att arbetstillfällen försvinner eller omfördelas frånSverige till utlandet. Tillväxten blir svag. I klartext innebär detta långtgående restriktionerför lönebildningen, för näringslivets prissättning, för statens utgiitsprogram,för kommunernas och landstingens åtaganden. Kampen mot inflationen innebär inteatt regeringen sätter sysselsättningen i andra hand. Möjligheterna att på ettverksamt sätt kunna bekämpa en stigande arbetslöshet förutsätter emellertidatt kostnadsutvecklingen bryts och att finanspolitiken stärks. Endast en konkurrenskraftig ekonomi i tillväxt kangenerera de resurser och den uthållighet som krävs för att möta en växandearbetslöshet. Ett stabiliseringsavtal och sänkt inflation är förutsättningar,som underlättar andra nödvändiga ekonomisk- och arbetsmarknadspolitiska insatserför att trygga arbete och välfärd, och för att motverka hot om utbredd arbetslöshetoch därmed tilltagande långtidsarbetslöshet och utslagning. Den förnyelse av arbetsmarknadspolitiken och dessorganisation och administration, som skett , har väsentligt ökat arbets marknadsmyndigheternas möjligheter att i ett avmattningsskede möta växande problem, och att hävda arbetslinjen. skallutformas så att den bidrar tili inflationsbekämpningen. Därför skall Prop.1990/91: 100 insatser som leder till aktivt arbetssökande, yrkesmässig ochgeografisk Bil. 12 rörlighet samt ökad kompetens ges förtur. Arbetslöshetenökade under senare hälften av , från 1,ijuli till 1,i november.Antalet varsel om uppsägningar och permitteringar ökade också under samma tid.I juli omfattade varslen 4000 personer. var motsvarande siffra 10000personer. Allt fler prognoser förutspår att arbetslösheten kommer att stigaytterligare . Mot denna bakgrund måste beredskapen höjas hosarbetsmarknadsmyndigheterna för att de skall vara rustade föratt möta ökade krav på arbetsmarknadspolitiska insatser. De befintligaresurserna måste ses över och inriktas på insatser som ger största möjligaeffekt. disponerar betydande resurser och genom ett effektivareutnyttjande bör det vara möjligt att klara de problem som kanförutses på arbetsmarknaden under det kommande halvåret med i stort settoförändrade resurser. 1 syfte att undertätta denna inriktning av dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna kommer jag att föreslåregeringen dels att AMS skall få disponera de medel för sysselsättningsskapandeåtgärder som inte får utnyttjas utan beslut av regeringen, delsvissa omfördelningar av befintliga medel. De medel som omfattas av mina förslag bör i förstahand användas för utbudsstimulerande åtgärder, dvs. för utbildningsinsatser menockså för att kraftigt öka verksamheten med s.k. jobb-sökar-aktiviteter. Jagräknar med att det skall vara möjligt att öka antalet deltagare iarbetsmarknadsutbildning med i genomsnitt ca 15000 under denkommande våren. Dessutom bör yttertigare ca 4000 personer kunna fåutbildning i företag. Jobb-sökar-aktiviteterna bör snabbt byggas ut för attunder våren kunna omfatta ca 3 500 personer . Denna inriktning av åtgärderna bör fortsätta undernästa budgetår. Jag kommer därför att i mina förslag för /92beräkna medel för att klara den ökade omfattningen av utbildning m. m. samtföreslå en finansiering. Utvecklingen på arbetsmarknaden under det kommandebudgetåret är svår att bedöma med hänsyn bl.a. till attavtalsrörelsen för inte är slutförd och till utvecklingen i MellerstaÖstern. Det kan därför komma att finnas anledning att omprövaomfattningen av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna för nästa budgetår. Jag vill här betona att i linje med inriktningen avarbetsmarknadspolitiken måste, oavsett omfattningen av dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna, utbudsstimulerande åtgärder prioriteras.Sysselsättningsskapande åtgärder såsom beredskapsarbeten bör användasrestriktivt. Måloch inriktning av arbetsmarknadspolitiken /92 Prop.1990/91: 100 Arbetsmarknadspolitikenmåste inriktas mot att maximalt utnyttja den ' ' öppna arbetsmarknadensmöjligheter och fortsätta den utbudsinriktade politiken. Förmedlingsinsatseroch jobb-sökar-aktiviteter skall prioriteras liksom arbetsmarknadsutbildning.Kontantstöd skall utnyttjas som sista utväg när inga andra åtgärder står tillbuds. börjar närmare en miljon människor, ellervar femte person i arbetskraften, ett nytt arbete. anmäldes790000 lediga platser till arbetsförmedlingen. Ett så kraftigt lågkonjunkturårsom anmäldes nästan en halv miljon lediga platser till arbetsförmedlingen.Detta visar på arbetsförmedlingens stora möjligheter också i ett försvagat arbetsmarknadsläge. Genom att underlätta arbetsmarknadens funktionssättkan stora samhällsekonomiska vinster göras. Företagens produktionsviljautnyttjas och människors önskan att arbeta tas tillvara. Bortfallet avproduktion minimeras genom att söktiderna kortas. Speciellt angeläget är dettai en lågkonjunktur då efterfrågan på arbetskraft är för låg i relation till dearbetssökandes önskan om arbete.