prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Utskrivning på försök är avsett som ett alternativ till behandling på sjukhus när patienten inte skall återvända till sjukhuset. Utskrivning på försök är begränsad i tiden. Uppdelningen mellan överläkarens och utskrivningsnämndens kompetens är vid utskrivning och utskrivning på försök densamma som vid permission. Således beslutar överläkaren i P-fall och nämnden i övriga fall (17 §). Överläkaren får dock hänskjuta en fråga om utskrivning eller utskrivning på försök till utskrivningsnämnden (17 § första stycket). Han skall när det gäller N-, O- eller PN-fall anmäla till nämnden, när det finns 344 skältill utskrivning eller utskrivning på försök av en patient (17 § tredje Prop. 1990/91: 58 stycket). En annan skillnad mot regleraa vid permission äratt det saknas Bilaga 1:1 en delegationsmöjlighet från nämnden tillöverläkaren. Förutskrivning på försök fordras särskilda skäl. I övrigt gäller samma reglerbeträffande fömtsättningar, föreskrifter och återintagning som vid permission.Därutöver får patienten ställas under tillsyn av en lämplig person (19 § andrastycket). Utskrivningpå försök är begränsad med möjlighet till förlängningmed högst åt gången. Utskrivning skall ske så snart det inte längreföreligger fömtsättningar för vård enligt 1 § (16 § första stycket). Frågan omutskrivning skall prövas fortlöpande (16 § andra stycket), e-indikationen i 1 §får inte åberopas för att hålla kvar en patient i annat fall än då patienten avdomstol har överlämnats till sluten psykiatrisk vård (16 § första stycket). Utskrivningsnämndenär alltid behörig att skriva ut en patient slutligt eller på försök (17 §fjärde stycket och 19 § tredje stycket). Detta gäller även P-fallspatienter,för vilka överläkaren normalt beslutar. När en patient har vårdats tre månaderpå sjukhus efter intagningen enligt LSPV, skall överläkaren anmäla till nämndenom han anser att det behövs fortsatt LSPV-vård. Nämnden kan då ta upp frågan omutskrivning eller utskrivning på försök. Motsvarande förfarande skall sedanupprepas var sjätte månad på sjukhus (20 a §). 5.3 Ansökan om utskrivning Patientenoch vissa uppräknade anhöriga till honom, hans förmyndare, gode man ellerförvaltare får ansöka om utskrivning eller utskrivning på försök (18 § förstastycket och 19 § tredje stycket). Endast ansökan till utskrivningsnämnden ärreglerad. En ansökan till överläkaren kan därför göras formlöst. Enansökan till nämnden skall vara skriftlig. Genom överläkarens försorg skallunder vissa förutsättningar patienten upplysas om möjligheten av att ansöka omutskrivning eller utskrivning på försök och beredas tillfälle att upprättaerforderliga handlingar (18 § andra stycket och 19 § tredje stycket). är inte skyldig att pröva en ansökan om utskrivning ellerutskrivning på försök förrän en månad gått sedan prövningen av en tidigareansökan (18 § tredje stycket). 6 Övriga administrativa bestämmelser 6.1 Överklagande ochverkställighet av beslut Utskrivningsnämndernaär dels första instans i vissa ärenden, dels över prövningsinstans. Sådana beslut av läkare som kan överklagas prövas av utskrivningsnämnden. beslut överklagas hos psy kiatriska nämnden, som är sista instans. Flertalet beslut enligtLSPV kan överklagas. Undantag utgör beslut som Prop. 1990/91:58 inte utgörformella förvaltningsrättsliga beslut, såsom att en utskrivnings- inte finner skäl att ta upp frågan om utskrivning eller utskrivningpå försök enligt 20 a §. Vidare kan beslut om behandlingsåtgärder inteöverklagas. däremot att t. ex. vägra utskrivning, så kan dettabeslut överklagas. Debeslut av läkare som kan överklagas finns uppräknade i 21 §. I 22 § räknas uppde beslut av utskrivningsnämnd som kan överklagas till psykiatriska nämnden. Densom får ansöka om utskrivning enligt 18 § första stycket får också överklagaett beslut (24 §). Talan får väckas och frånden slutliga utskrivningen (24 §). Utskrivningsnämndensbeslut skall underställas psykiatriska nämndens prövning, om överläkaren hargjort förbehåll om detta senast vid det sammanträde då beslutet fattades samtom överläkaren begärt underställning (25 §). Utskrivningsnämndensbeslut i ett sådant fall får inte verkställas innan det har prövats avpsykiatriska nämnden. I övrigt är beslut enligt LSPV verkställbara(27 §). ILSPV finns regler om utskrivningsnämndernas sammansättning och om förfarandet inämnderna (28-34 §§). består av fem ledamöter, en ordförande som är eller har varitinnehavare av en ordinarie domartjänst, en läkare som bör haspecialistkompetens inom gmppen psykiska sjukdomar, en person som är särskiltinsatt i sociala frågor och ytterligare två ledamöter (28 § första stycket). har sex ledamöter. Kravet på ordföranden är detsamma som iutskrivningsnämnderna. I övrigt ingår två läkare som har specialistkompetensinom gmppen psykiska sjukdomar, en person som är särskilt insatt i socialafrågor och ytterligare två ledamöter (28 § andra stycket). Detskall finnas suppleanter för ledamöteraa. Lekmännenutses av regeringen på förslag av landstingens förvaltningsutskott. Allaledamöter förordnas för perioder om högst i sänder. En ledamot skall haavlagt domared innan han börjar tjänstgöra. För en läkarledamot gäller dessutomatt han inte får delta i ett ärende som rör en patient inom den slutnapsykiatriska vården på det sjukhus där han tjänstgör. I övrigt gäller församtliga ledamöter reglerna om domarjäv i 4 kap. (29 §). Flera av bestämmelseraa iLSPV om handläggningen faller tillbaka på allmänna processuella regler. Detta gäller reglerna om domared och do marjäv som sagts samt regler om omröstning (34 § andra stycket) och ersättning av allmänna medel till en patient, ett vittne eller annan person (32 § och 33 § tredje stycket). Ettärende i utskrivningsnämnden avgörs vid ett sammanträde. I princip Prop.1990/91:58 skall överläkaren och patienten eller någon annan som för talanvara Bilaga 1:1 närvarande (30 § första stycket). Detsamma gällerbeträffande patienten om förhör enligt 33 § har ordnats med någon som kan haupplysningar att lämna (33 § första och andra styckena). Omett ärende handläggs i patientens frånvaro, skall ledamöterna före ärendetsavgörande ha skaffat sig en personlig kännedom om patienten för att ärendetskall få avgöras. Sådan kännedom hos en av ledamöterna räcker om patienten ärutskriven på försök (30 § andra stycket). Undantag från kravet på personligkännedom om patienten får också göras om det finns synnerliga skäl (30 § tredjestycket). skall muntlig förhandling hållas, om ärendets beskaffenhetkräver det (31 §). Ordförandenfår ensam endast besluta om förskott på ersättningen till en patient, ettvittne eller en annan person. Detsamma gäller beslut som rör rättshjälp genomoffentligt biträde. I övrigt skall utskrivningsnämnden eller psykiatriska nämndenvara fulltalig när ett ärende avgörs (34 § första stycket). Av34 a § framgår att skälen för ett beslut, där 20 § förvaltningslagen ärtillämplig, får utelämnas också i andra fall än som anges i förvaltningslagen,om ändamålet med vården annars skulle motverkas. När det gäller en läkaresbeslut om intagning (8 §) eller beslut om att vården skall fortsätta (9 §)eller vägrad utskrivning skall dock de förutsättningar i 1 § som beslutetgmndas på alltid anges. Detsamma gäller motsvarande beslut av utskrivningsnämndeneller psykiatriska nämnden. 6.3 Bestämmelser i övrigt Enpatient skall, så snart hans tillstånd medger det, underrättas om sin rätt attöverklaga, att anlita ombud eller biträde enligt förvaltningslagen samt attbegära rättshjälp genom offentligt biträde enligt rättshjälpslagen. LSPV skallanslås inom sjukhuset väl synlig för patienterna (37 §). 138 och 39 §§ ges regler om tillsynen över efterlevnaden av LSPV och delegationatt meddela föreskrifter för lagens tillämpning. Tillsynen utövas av socialstyrelsensom efter regeringens bemyndigande också får utfärda närmare föreskrifter. Prop.1990/91:58 Bilaga 1:2 Socialberedningens sammanfattning av sitt betänkande (SOU1984:64) Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten (utom såvitt avser de frågorsom behandlas i bil. Idetta betänkande lägger vi fram förslag till en ny psykiatrisk tvångslagstiftning.Vi för också fram synpunkter på samarbetet mellan socialtjänst och psykiatri,framför allt beträffande patienter som skrivs ut från mentalsjukhusen. Ivår översyn av den nuvarande lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall (LSPV) har vi också försökt att se lagstiftningsarbetet i etthistoriskt perspektiv och sätta det i samband med det förnyelsearbetesom pågår inom psykiatrin i allmänhet. 1de inledande kapitlen finns bakgrundsmaterialet redovisat. Kap. 1 innehåller enhistorisk tillbakablick och i kap. 2 redogör vi för gällande rätt, för olikaregler om skydd för fri- och rättigheter och för psykiatrisk tvångsvård i vissaandra länder. Kap. 3 innehåller dels vissa statistiska uppgifter omutvecklingen av tvångsvården, dels en redovisning av olika rapporter ochreformförslag inom psykiatrin. I kap. 4 finns en redogörelse för treintervjuer, en med en patient, en med en skötare och en med en läkare. Utgångspunkter för en ny tvångslagstiftning (kap. 5) Enligtvåra direktiv skall vi fortsätta den översyn av LSPV som har inletts med vissalagändringar fr.o.m. med sikte på en fullständig revisionav den psykiatriska tvångslagstiftningen. Detta ställer krav på enförutsättningslös diskussion om tvångsvården inom psykiatrin, vilket i sin turinnebär att man bör veta vilken historisk tradition som den nuvarandelagstiftningen bygger på. Då kan man lättare urskilja de linjer somutvecklingen har följt. Denideologiska grunden för sinnessjuklagen, dvs. den lag som föregick LSPV, finns i en stadga . Huvudtanken i denna stadga var att den psykiskt störde var sjuk och behövde behandlas. Detta innebar en stor förändring genom att man bröt mot det gamla synsättet att den psykiskt störde var besatt av onda andar eller straffad av . Den bärande behandlingsidén stadga var isolering. Den sjuke skulle avlägsnas från sin vanliga miljö och placeras på geografiskt isolerade institutioner. Nära besläktad med idén om isolering var uppfattningen att sinnessjuka var farliga och störande och behövde kontrolleras. All vård var till en början kopplad till sinnessjukhusen och förenad med tvång. Sinnessjukhu sen bildade en särorganisation och styrdes av en särskild lagstiftning. såsmåningom blev det möjligt att frivilligt ansöka om intagning, men Prop.1990/91:58 läkaren bestämde ända när patienten fick lämnasjiikhuset. Detvar denna hundraåriga tradition som LSPV skulle bryta. En viktig princip i dennya lagstiftningen var att de gmndläggande bestämmelser som gällde försjukvården i övrigt också skulle gälla för psykiatrin. LSPV skulle barainnehålla särbestämmelser som reglerade de situationer då tvång behövdetillgripas. Lagens intentioner slog dock inte igenom helt. Sjukvårdslagensövergripande princip om frivillighet hade svårt att göra sig gällande inompsykiatrin med de traditioner av förvaring, kontroll och tvång som fanns där. Ettpar områden där traditionen har haft särskild tyngd är sjukdomsbegreppet ochrättssäkerhetsjrågorna. Sjukdomsbegreppet fick under senare delen av 1800-taletoch under större delen av en allt starkare biologisk förankring. Mansökte efter samma organiska förlopp som för de somatiska sjukdomarna. a.detta synsätt medförde att begreppet sinnessjuk fick en total innebörd. Densinnessjuke ansågs i alla avseenden som inkapabel att bestämma över sitt egetliv. Det fanns också en obeveklighet i diagnosen; en gång sinnessjuk, alltidsinnessjuk. Synen på den intagne som sjuk i en enbart biologisk mening gjordesannolikt också att rättssäkerhetsfrågorna fick så liten betydelse.Behandlingstanken medförde att man inte så mycket tänkte på att den sjuke varberövad friheten mot sin vilja. Den sjuke ansågs vidare otillräknelig, dvs. mankunde inte lita på hans ord. SedanLSPV:s tillkomst har den psykiatriska vården genomgått en betydandeförändring. har planeringen av den psykiatriskavården fått en ny inriktning som bygger på att biologiska, sociala ochpsykologiska faktorer medverkar i uppkomsten av psykiska störningar.Psykoterapeutiska behandlingsmetoder har fortlöpande utvecklats. Man haralltmer börjat inse att det för att hjälpa en människa krävs en aktivering avde egna resurserna och inte ett passivt omhändertagande där behandlingen barabestår av psykofarmaka. Vidare har man börjat inse att människan inte kanisoleras från sin omgivning på en institution utan negativakonsekvenser. Denmer nyanserade syn på psykiska störningar som har ersatt det tidigarestrikta biologiska sjukdomsbegreppet har starkt bidragit till att vi har valtatt använda begreppet allvarlig psykisk störning i stället för psykisksjukdom. Detta begrepp ger en annan och vidare förklaringsgmnd än ettindividinriktat sjukdomsbegrepp. Detprincipiella i vårt synsätt är vidare att det är det mer eller mindre akutabehovet av vård som skall vara avgörande för om psykisk vård och behandlingskall få ske med tvång. Målsättningen för ett omhändertagande med tvång bördärför vara att häva ett krisläge för att få en kontakt med den psykiskt stördeså att en behandlingsrelation på frivillig grund kan bli möjlig. Tvångsvårdensomjattning står i ett mycket nära och komplicerat sam spel med en rad faktorer lagens utformning, vårdorganisationen, synen på psykiska störningar och vårdideologi. har det skett en klar minskning av tvångsvårdens omfattning. den statistiskaredovisningen av tvångsomhändertaganden är de påfallan- Prop. 1990/91: 58de regionala skillnaderna. Det finns en klar koppling mellan gamla mental- Bilaga 1:2 sjukhus, den slutna vårdens platsantal och användningen av tvång. Enlag om tvångsvård skall reglera i vilka situationer som en människa kan ansesvara så allvarligt störd och ha ett så stort vårdbehov att hon måstetvångsomhändertas för psykiatrisk vård. Frågan om när tvångsvård skall fåtillgripas måste alltid ställas i relation till förhållanden i samhället ochtill vår toleranströskel gentemot ett avvikande beteende. Vår svenska traditionhar ett snävt normalitetsbegrepp och en stram vakthållning mot det avvikandeoch bråkiga. Handlingar som utåt verkar ha till syfte att hjälpa en människasom är sjuk kan därför i verkligheten stå för en önskan att få bort den somväcker oro. Det är vidare oftast i tillspetsade och akuta situationer som manmåste ta ställning till om lagen skall användas för ett tvångsomhändertagandeoch människan därmed ryckas ur sin miljö. Tvångets natur ställer således storakrav på den som skall utföra det och ett frihetsberövande är alltid allvariigt.Bedömningen av om tvånget är nödvändigt måste därför föregås av en diskussiondär man prövar alternativa vägar. Vidare måste det finnas insyn i dennaverksamhet så att godtyckliga bedömningar elimineras så långt det är möjligt.Den juridiska kompetensen måste därför ha en kontrolljunktion gentemot denpsykiatriska vården. Även en politisk insyn måste finnas. Rättssäkerhetenkräver därför att den juridiska prövningen skärps. Det bör innebära att, sedanden första prövningen har gjorts av en läkare, beslut om tvångsvård bör fattasav en rättslig myndighet. En domstolsprövning är den lösning som anvisas iinteraationella instmment i första hand. Inte minst mot bakgmnd av de storaskillnaderna i tillämpningen av LSPV talar starka rättssäkerhetsskäl för attdenna väg skall väljas också i i fortsättningen. Behandlingenav de tvångsomhändertagna är en viktig del av en ny lag. Om samhället harmöjligheten att beröva en människa friheten utifrån bedömningen att hon behövervård, måste också kravet ställas högt på att hon får en bra behandling i enpositiv miljö. Det är därför inte acceptabelt att en stor del av tvångsvårdensker vid de gamla mentalsjukhusen. Även om en människa är tvångsomhändertagenbör vidare vården så långt det går inriktas på patientens aktiva deltagande. Tidigarelagstiftning har genom sin utformning bidragit till att styra inflödet avsinsemellan mycket olika grupper av människor till mentalsjukhusen. Främstgäller det åldersdementa och lagöverträdare som dömts till sluten psykiatriskvård. Bägge dessa grupper skiljer sig markant från människor med akuta psykiskastörningar och det finns därför skäl att behandla dem åtskilt i lagstiftningen.Bestämmelser om tvångsvård av människor med akuta psykiska störningar bördärför finnas i en särskild lag om akut psykiatrisk tvångsvård (akutlagen). När det gäller de psykisktstörda lagöverträdarna bör liksom de egentliga påföljdsreglerna finnas i . Närmare bestämmelser om vården m. m. bör finnas i en särskild lag om rättspsykiatrisk vård. Beträffande människor med åldersdemens och vissa utvecklingsstörda uppstår ett behov av regler som gör det tillåtet att vidta åtgärder för att 350 skyddadem från att skada sig. Dessa regler bör tas in i en särskild lag om Prop.1990/91:58 regler till skydd för vissa åldersdementa m. fl. Fortsatt förnyelse av psykiatrin (kap. 6) Sedanflera år tillbaka pågår på olika sätt en förändring och en förayelse inompsykiatrin. Det är viktigt att understryka att förnyelsen behövs och att denmåste fullföljas. Denna förayelse gäller givetvis psykiatrin i allmänhet menhar stor betydelse också för tvångsvården. Erfarenheter från andra länder visaratt kombinationen av politiska beslut som rör lagstiftningen och en medvetenvårdpolicy radikalt kan minska behovet av tvång. Denpsykiatriska verksamheten bör bygga på en helhetssyn på människans livsvillkoroch deras betydelse för hennes psykiska störning. Den bör arbeta med respektför hennes självbestämmanderätt och integritet. En behandling mot patientensvilja eller utan hans aktiva medverkan har inte särskilt stora möjligheter attlyckas annat än mycket kortsiktigt. Det är därför viktigt att man medpatientens aktiva medverkan gör en genomtänkt behandlingsplanering. Patientensbehov måste klarläggas, målen för behandlingen formuleras och en uppföljningske. Denpsykiatriska verksamheten bör vara organiserad så att den finns nära patientenoch hans verklighet. Det bör därför finnas geografiskt och bejolkningsmässigtavgränsade områden, där den psykiatriska verksamheten har ansvar för alltutbud av behandling och rehabilitering inom psykiatrin, dvs. både vård dygnetmnt på sjukhus och olika former av öppen vård. Detta som bmkar kallassektorisering benämner vi distriktsindelning av psykiatrin. Vivet att vård på sjukhus ger institutionsskador. Om någon form avinstitutionsvård behövs så måste den ske i en miljö som är så hemlik sommöjligt. Våra mentalsjukhus kan inte erbjuda en sådan miljö. Många sjukhem kandet inte heller. Det behövs därför små behandling och rehabilitering integrerade i vanliga bostadsmiljöer med en klar målsättning för sitt arbeteoch där patienteraa aktivt medverkar såväl i det dagliga livet som i olikaformer av terapi. Vid behandling i små gmpper blir den enskilde patientensbehov och fömtsättningar lättare synliga. Hans resurser och intressen kan tastillvara och aktivt utnyttjas i behandlingsarbetet. Det blir också lättare förpatienteraa att knyta kontakter med varandra och behålla banden med sinanärstående och sin vardagliga miljö. Vissa särskilda frågor (kap. 7) Rättsligagrunder flir vård och behandling inom hälso- och sjukvården Iregeringsformen finns vissa gmndläggande regler om skydd för fri- och rättigheter. De regler som är mest betydelsefulla i detta sammanhang är skyddet mot frihetsberövande och mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Des sa och andra fri- och rättigheter får enligt regeringsformen bara begränsas genom särskilda lagregler. 1 HSL finns inga regler som inskränker patien- 351 temasfri- och rättigheter. Lagstöd för intagning och behandling mot Prop.1990/91:58 patientens vilja finns f n.. framför allt i den psykiatriskatvångslagstift- Bilaga 1:2 ningen, LSPV. Behandlingsåtgärder,också sådana som innebär kroppsliga frihetsinskränkningar, förekommer i vissutsträckning utan patientens samtycke även när vården meddelas enligt HSL.Brottsbalkens regler om nöd åberopas ibland som gmnd för rätten att vidta enbehandlingsåtgärd utan samtycke. S. k. presumerat samtycke är en annan gmnd förbehandling, när det saknas ett uttalat samtycke eller samtycke inte alls kanlämnas. hävdar man också att det inom hälso- och sjukvården finns enslags behandlingsrätt eller behandlingsskyldighet som närmast tycks motsvara ensedvanerätt eller en utvidgad nödrätt inom detta område. Bådenödreglerna och det presumerade samtycket har emellertid sina begränsningar.Någon sedvanerätt som bryter gmndlagsskyddet i regeringsformen finns detenligt vår mening inte. Vård och behandling som innebär frihetsinskränkningaroch saknar direkt lagstöd är särskilt tveksam i de fall då behandlingen pågårunder och avser patienter vars samtycke knappast kan presumeras,eftersom de inte i något skede har förmåga att ge ett adekvat samtycke. Kravenpå samtycket bör ställas högre om åtgärderna är av ingripande natur ochsärskilt om de är främmande för sjukvården som helhet. Exempel på sådanaåtgärder är fastspänning i bälte och inlåsning. Inomden nuvarande psykiatriska tvångslagstiftningen finns det lokala utskrivningsnämnderoch en psykiatrisk landet som fattar beslut i vissa fall. Dessanämnder jämställs i regeringsformen med domstolar, eftersom ordföranden skallvara eller ha varit ordinarie domare. Utskrivningsnämndernas huvudsakligaarbetsuppgifter består i att besluta om permission, utskrivning m.m.beträffande tvångsintagna patienter som har begått brott. Flertalet beslut somöverläkaren fattar kan också överklagas hos utskrivningsnämnden. Det gäller t.ex. beslut om tvångsintagning, där överläkaren fattar beslut i den mån detinte är fråga om patienter som av domstol har överlämnats till slutenpsykiatrisk vård efter att ha begått brott. beslut kanöverklagas hos psykiatriska nämnden. Våraförslag till ny psykiatrisk tvångslagstiftning medför att flera förändringarbör göras när det gäller beslutsfunktionerna. Framför allt är det de ökadekraven på rättssäkerhet och uppdelningen av lagstiftningen i tre delar somställer krav på en förändring av beslutsfunktionerna. När det gäller akutlageninnebär rättssäkerhetskraven att frågan om tvångsvård skall medges måste bliföremål för rättslig prövning i en helt annan utsträckning än f n.. Psykisktstörda lagöverträdare skall enligt våra förslag omfattas av en särskildlagstiftning. Detta medför att många av de beslut som f n.. fattas avutskrivningsnämnderna med fördel kan fattas av beslutsorgan inom andrasamhällsområden. Detär således i första hand fråga om att avgöra var beslutanderätten 352 skallligga, när det gäller att pröva frågor om tvångsvård enligt akutlagen. 1990/91:58 De alternativ man har är att göra om utskrivningsnämnderaatill "inskriv- Bilaga 1:2 ningsnämnder" eller att läggaprövningen på domstol, nämligen länsrätt eller tingsrätt. Bådeledamöter, sekreterare och kanslipersonal i utskrivningsnämnderna har sinauppdrag som bisyssla och de arvoderas av sjukvårdshuvudmannen. Det saknas engemensam praxisbildning, och samordningen mellan de olikautskrivningsnämnderna är också bristfällig. För att utskrivningsnämndernaskulle kunna fungera på ett sätt som tillfredsställer de höga anspråk somärendenas natur kräver skulle en reformering av dem behöva bli omfattande ochdra stora kostnader. Utskrivningsnämndernaär vidare en specialinstans som prövar frågor inom ett mycket begränsat område.Detta gäller också om de skulle göras till beslutsorgan inom den nyalagstiftningen. Under har det tillkommit allt flerspecialdomstolar. Detta har ofta kritiserats. Man har menat att en alltförlångt driven specialisering verkar hämmande på förmågan att göra entillräckligt allsidig bedömning av de frågor som skall avgöras. Ingaandra nämnder eller specialdomstolar har tillagts så omfattande befogenheteratt besluta i frågor som rör frihetsberövanden som utskrivningsnämnderaa ochpsykiatriska nämnden.