prop · GE033 · 1990-12-31 00:00:00 — Ett annat viktigt inslag är att densom deltar i samrådet ger sådan information om sin verksamhet att samrådet blirmeningsfullt. Vid samrådet bör belysas i vad mån det finns alternativa sätt atttillgodose olika intressen. skall vid upprättandet avplanen på olika sätt underlätta samrådet mellan de olika intresseföreträdama. Tillskillnad mot en skogsbraksplan av det slag jag har förordat i det föregåendekan en fördjupad verksamhetsplan omfatta flera bmkningsenheter. Förbrakningsenheter som helt omfattas av en fördjupad verksamhetsplan börundantag kunna göras från det i det föregående förordade kravet påhänsynsredovisning i skogsbraksplanen. Genom att det krävsskogsvårdsstyrelsens tillstånd till avverkning i fjällnära skog har möjlighet att kontrollera att avverk ningen stämmer överens med en eventuell fördjupad verksamhetsplan. övrigt kanskogsvårdsstyrelsen kontrollera planens efterlevnad med stöd av sin allmännatillsynsbefogenhet enligt 22 § skogsvårdslagen. Givetvis kan det bli- så att ensökt avverkning inte helt stämmer överens med vad som föratsatts i en plan. sådan situation kan samråd med berörda parter och intressenter samt kommunenbehöva aktualiseras på nytt. Den fördjupade planering,som jag nu har förordat, är en utveckling och anpassning av den hittillsvarandeverksamheten med naturvårdsinriktade skogsbmksplaner. Bestämmelser omnaturvårdsinriktade skogsbmksplaner finns i skogsvårdsförordningen. Jag avseratt senare lägga fram ett förslag för regeringen om ändring i förordningen iöverensstämmelse med vad jag nu har anfört. Av 22 § skogsvårdsförordningen framgåratt en naturvårdsinriktad skogsbraksplan bekostas av staten. Mitt förslag innebärsom jag anfört, att , liksom när det gällernaturvårdsinriktade skogsbraksplaner, skall besluta om att en fördjupadverksamhetsplan upprättas. Om initiativet till en sådan plan tagits av annan,t. ex. en kommun eller ett skogsbolag, är det enligt min mening också rimligtatt initiativtagaren bidrar till kostnaderna för planens upprättande. Dettatorde oftast kunna ske inom ramen för uppdragsverksamhet.Det bör dock finnas en möjlighet för att få bidrag tillkostnaderna även då det inte är fråga om uppdragsverksamhet. bördärför ge regeringen ett bemyndigande att föreskriva att i ärenden omupprättande av fördjupade verksamhetsplaner får tas ut avgifter som bidragtill att täcka kostnaderna för planens upprättande. 5Naturvårds- och kulturmiljövårdshänsyn vid prövning av ansökningar omavverkningstillstånd Mittförslag: Den som ansöker om tillstånd till avverkning i fjällnära skog skall iansökan redovisa vad som skall göras för att naturvårdens ochkulturmiljövårdens intressen skall tillgodoses (hänsynsredovisning). Enbestämmelse om detta tas in i skogsvårdslagen. skallkunna föranstalta om att erforderliga naturvärdesinventeringar blir utfördainnan tillståndsfrågan avgörs. I skogsvårdslagen införsen bestämmelse om att tillstånd till avverkning i fjällnära skog inte skall fåmeddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentligbetydelse för naturvården eller kulturmiljövården. När tillstånd ges skallskogsvårdsstyrelsen besluta om hyggets storlek och förläggning, tillåtenavverknings-form och vilka hänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens ochkulturmiljövårdens intressen. Den som bryter mot ett villkor i tillståndetskall kunna dömas till böter. Om en avverkning inte kantillåtas av hänsyn till naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen, ellerom ett tillstånd förenas med sådana inskränkningar och krav att pågåendemarkanvändning därigenom avsevärt försvåras, skall markägaren vara berättigadtill ersättning enligt ersättningsbestämmelserna i naturvårdslagen. Skogsstyrelsensförslag: föreslår att bestämmelser om Prop. 1990/91:3hänsynsredovisning och föranstaltande om naturvärdesinventering förs in iskogsvårdslagstiftningen. förslag skiljer sig från mitt främstgenom att det inte föreskrivs någon generell skyldighet för den enskilde resp.skogsvårdsstyrelsen att redovisa hänsyn resp. besluta omnaturvärdesinventering. Mitt förslag i övrigt saknar motsvarighet i skogsstyrelsensrapport. föreslår dock en ändring i 19§ skogsvårdslagen sominnebär att i samband med tillstånd till avverkning isvårföryngrad skog eller skyddsskog får besluta om åtgärder för att tillgodosehänsynen till naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. Åtgärderna fårenligt förslaget dock inte vara så ingripande att pågående markanvändningavsevärt försvåras. Remissinstansernaär övervägande positiva till förslag. Lantbmkamas riksförbundoch avstyrker dock förslaget om att enavverkningssökande skall kunna avkrävas en hänsynsredovisning. Förbunden anseratt de anpassningar till andra intressen som skogsbraket kan åläggas efter enansökan om avverkningstillstånd måste förbli en myndighetsuppgift. Dennauppfattning har också . anser attskogsvårdsstyrelsen regelmässigt skall kräva en hänsynsredovisning. Verketanser också förslag om möjlighet för attbesluta om hänsynsåtgärder i samband med ett avverkningstillstånd bör skärpasså att det skall vara en skyldighet för skogsvårdssstyrelsen att meddelaföreskrifter om sådana åtgärder. Närdet gäller förslaget om naturvärdesinventering anser iNorrbottens län att inventeringen bör kopplas till naturvårdslagen och vara enuppgift för . anser att inventeringenbör ske i regi. och tillstyrker förslaget under fömtsättning att in-venteringamabekostas av staten. Skälenför mitt förslag: Enligt19 § skogsvårdslagen får avverkning inte ske i svårföryngrad skog ellerskyddsskog utan tillstånd. Som har framgåttligger de fjällnära skogama inom området för svårföryngrad skog i norraSverige. Ansvaret för att hänsynen till naturvårdens och kulturmiljövårdensintressen blir uppmärksammade vid tillståndsprövningen ligger hosskogsvårdsstyrelsen. 1föregående avsnitt har jag föreslagit att skogsägarna i sina skogsbraks planer eller förteckningar över lämpliga avverkningar också skall ange vilken hänsyn som skall tas till bl. a. naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen. När en ansökan om avverkning görs bör också av ansökan framgå de åtgärder som sökanden skall vidta av hänsyn till naturvård och kulturmiljövård. kan därmed snabbt bilda sig en upp fattning om hur den aktuella avverkningen och den planerade hänsynen 42 förhållersig till skogbraksplanen och eventuell fördjupad verksam- Prop. 1990/91:3hetsplan. Överensstämmer redovisningen i ansökan med uppgifter iskogsbmksplanen eller annan verksamhetsplan, som är resultatet av ett samrådmed olika intresseföreträdare, bör handläggningen av avverkningsärendet hosskogsvårdsstyrelsen kunna gå snabbt, bl. a. genom att remissförfarandet när detgäller berörda intresseföreträdare kan förenklas. förslaginnebär att från fall till fall skall kunna avgöra om densom begär tillstånd till avverkning behöver göra någon redovisning av planeradhänsyn till naturvården och kulturmiljövården. Enligt min mening bör man dockdirekt i skogsvårdslagen föreskriva att avverkningssökanden skall ha dennaskyldighet. Därigenom framhävs den enskilde skogsägarens roll i sektorsansvaretoch delaktighet i utredningsarbetet på ett tydligare sätt än medskogsstyrelsens förslag. Vad jag nu har anfört innebär naturiigtvis inte attmyndighetens normala utredningsansvar skall vältras över på skogsägaren. Ikravet på redovisning av planerad hänsyn ingår inte att redovisa mer än vad somär rimligt och möjligt med hänsyn till den enskilde skogsägarens förhållanden,såväl ekonomiska som andra. Detta innebär att man normalt skall kunna ställastörre krav på t. ex. ett skogsbolag än på en privatskogsbrakare. Detär givet att i varje enskilt ärende inte alltid kan få ettfullständigt beslutsunderlag genom de åtgärder jag behandlat i avsnitt 4 ochgenom kravet på hänsynsredovisning från den som begär tillstånd tillavverkning. Vid prövning av en ansökan om tillstånd till en slutavverkning iett område där naturvärdena visar sig vara ofullständigt kända och kan antasvara höga bör därför kunna besluta om att ennaturvärdesinventering skall göras innan tillståndsfrågan avgörs. Somskogsstyrelsen anfört bör, om det behövs, en hel vegetationsperiod kunna tas ianspråk för inventeringen. Normalt skall alltså högst tas i anspråk fören inventering. Enligt min mening bör man dock inte i författning ange någontidsrymd inom vilken inventeringen skall vara utförd (jämför skogsstyrelsensförslag till en ny 19b§ i skogsvårdsförordningen). Den tid som i varje enskiltfall behövs för att få fram ett tillfredsställande beslutsunderlag måste få tasi anspråk. Jaganser alltså att det är som skall se till att erforderliganaturvärdesinventeringar utförs. Detta stämmer överens med principen omsektorsansvaret som jag berört i de allmänna utgångspunkterna. Jag delar alltsåinte i och uppfattning attinventeringarna skall ske i regi. Enligt min mening är detemellertid en självklarhet att samråder med länsstyrelseni frågan om och på vilket sätt en naturvärdesinventering skall genomföras.Detta innebär inte att i varje enskilt fall skall behövasamråda med . Jag föratsätter att ochlänsstyrelsen kommer överens i vilken utsträckning samråd skall ske. Jagavser att senare återkomma till regeringen med förslag om komplet- 43 teringav skogsvårdsförordningen med bestämmelser om naturvärdesin- Prop.1990/91:3 ventering. Inventeringsarbetetkräver att skogsvårdsstyrelsema i de berörda länen breddar sin egen kompetens.Detta kan ske genom utbildning av personalen och genom att hänsyn tas tillförändrat kompetenskrav vid nyanställningar. Stora naturvetenskapligakunskaper finns på många håll både regionalt hos ochforskningsinstitutioner och lokalt inom t. ex. den idella naturvården. Dennakompetens bör givetvis utnyttjas av i detinventeringsarbete som kräver särskilda kunskaper och lokalkännedom. Inventeringarnabör enligt min mening bekostas av staten. Jag återkommer längre fram tillfrågan om behovet av medel i dessa avseenden. I19§ andra stycket skogsvårdslagen föreskrivs att i sambandmed att tillstånd ges till avverkning kan besluta om åtgärder för att begränsaeller motverka olägenhet och trygga återväxten. har som jagnyss nämnt föreslagit att 19 § skogsvårdslagen utformas så attskogsvårdsstyrelsen får en befogenhet att föreskriva hänsyn till bl. a.naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen vid tillståndsgivningen.Förslaget motiveras av att hänsynen till de berörda intressena i de fjällnäraskogama behöver förbättras och genomföras mer systematiskt. Som jag har anförti de allmänna utgångspunkterna delar jag uppfattning. Medhänsyn till de unika värden som fjällskogama representerar är det dock enligtmin mening motiverat att gå längre än vad gjort när det gälleratt markera vikten av att hänsynen till naturvården och kulturmiljövårdeniakttas vid en prövning av en ansökan om avverkning i dessa skogar. Jagföreslår därför att det i skogsvårdslagen tas in en föreskrift som innebär atttillstånd till avverkning i fjällnära skog inte skall få meddelas omavverkningen är oförenlig med naturvårdens eller kulturmiljövårdens intressen. Därmedfinns det goda fömtsättningar att bevaka alla väsentliga naturvårds- ochkulturmiljövårdsintressen i ett planerat avverkningsområde. Bestämmelsen böravse bl. a. områden som hyser hotade eller sällsynta växter och djurarter. Ävennaturtyper eller kulturmiljöer av särskilt värde kan avses. Det får bli enuppgift för att i samråd med ochriksantikvarieämbetet lämna de allmänna råd som behövs för tillämpningen avbestämmelsen. Närett tillstånd ges bör det åligga att i tillståndsbeslutetange de villkor om hyggets storlek och förläggning, tillåten avverkningsformoch övriga åtgärder som skall vidtas av hänsyn till naturvården ochkulturmiljövården. Den som bryter mot ett sådant villkor bör kunna ådömas enbötespåföljd på samma sätt som kan ske om någon bryter mot ett villkor omavverkning som beslutats med stöd av 19 § andra stycket skogsvårdslagen. har i sinrapport lämnat ett förslag till förtydligande av skogsvårdslagstiftningen när det gäller möjligheten att föreskriva vissa 44 åtgärderi fjällnära skog. föreslår sålunda att det i skogs- Prop.1990/91:3 vårdsförordningen tas in en bestämmelse om att iQällnära skog skall få föreskriva fjällskogsblädning i granskog och beståndsföryngringi tallskog, om därigenom en tillfredställande föryngring kan erhållas ochmotstående intressen tillgodoses på ett påtagligt bättre sätt änannars. Deförslag till nya bestämmelser som jag förordat möjliggör, när demotstående intressena är naturvård och kulturmiljövård, sådana föreskriftersom åsyftar med sitt förslag. Skogsvårdsstyrelsenskall alltså kunna avslå en ansökan om tillstånd till avverkning, inte bara näråterväxten inte kan tryggas, utan också om styrelsen finner att avverkningeninte går att förena med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvårdeneller kulturmiljövården. Bestämmelsen skall ses som ett komplement tillnaturvårdslagens regler om naturreservat och naturvårdsområde samt tillföreskrifterna i 20 § andra stycket naturvårdslagen om befogenhet förlänsstyrelsen att meddela förelägganden i syfte att begränsa eller motverkaskador på naturmiljön av arbetsföretag. Jag vill här framhålla att detfortfarande finns områden kvar som bör skyddas genom reservat. Om det t. ex.blir fråga om att skydda större sammanhängande områden som är betydelsefullaför naturvården bör naturreservatsinstitutet i stället tillämpas. Är det fråganom ett tillgodoseende av utpräglat lokala friluftsintressen bör även i detfallet naturreservatsinstitutet komma till användning och då genom kommunensförsorg. Det ligger i sakens natur att en skogsvårdsstyrelse som överväger attvägra en avverkning av naturvårds- eller kulturmiljövårdsskäl samråder medlänsstyrelsen så att det blir klarlagt om det ena eller andra institutet böranvändas. Genomde samrådsförfaranden vid naturvärdesinventeringar och vidtillståndsprövningen, som jag nu har förordat, är det väl sörjt för att denregionala statliga naturvårdens och kulturmiljövårdens företrädare fårtillfälle att ge sin syn på tillgodoseendet av naturvårds- och kulturmiljövårdsintressenai aktuella ärenden hos . Det är emellertid viktigt atttillämpningen av det nya prövningsförfarandet följs noggrant. Om det skullevisa sig att det brister i naturvårds- och kultur-miljövårdshänsynen vidreglernas praktiska tillämpning får frågan om prövningsförfarandets utformningtas upp till förnyat övervägande. Enligtde riktlinjer om ersättning vid markreglerande föreskrifter som antogs avriksdagen i samband med den fysiska riksplaneringen och som kommit tilluttryck i bl. a. naturvårdslagen genom bestämmelser om rätt till ersättning vidbeslut om bildande av naturreservat är markägaren och vissa andrarättsinnehavare berättigade till ersättning om beslutet innebär att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras. Den i det föregåendeförordade bestämmelsen att tillstånd till avverk ning inte får meddelas om avverkningen är oförenlig med intressen som är av väsentlig betydelse för naturvården eller kulturmiljövården kan, liksom 45 möjlighetenatt besluta om villkor, komma att medföra att pågående Prop. 1990/91:3markanvändning avsevärt försvåras på berörd fastighet. Den nya bestämmelseninnebär att naturvårds- och kulturmiljövårdsintressena blir jämställda medskogsbrakets intressen vid en prövning enligt skogsvårdslagen av en ansökan omavverkning i fjällnära skog. Detta är en principiell nyhet i skogsvårdslagen.Som jag har anfört innebär nuvarande regler att naturvårdslagensbestämmelser om naturreservat får utnyttjas när det anses erforderligt attöverskrida gränsen "avsevärt försvårande av pågåendemarkanvändning". Skogsvårdslagen innehåller som en följd härav inte någraersättningsbestämmelser. Dennya tillståndsprövningen enligt skogsvårdslagen tjänar delvis samma syften somnaturvårdslagens bestämmelser om bildande av naturreservat. På gmnd härav ochdå ersättningsfallen är begränsade till fjällnära skog och dessutom kan bedömasbli få till antalet anser jag inte att man bör tynga skogsvårdslagen medbestämmelser om ersättning. I stället bör naturvårdslagens nuvarandebestämmelser som gäller ersättning vid bildande av naturreservat kunnautnyttjas. En hänvisning i detta avseende till naturvårdslagen bör därför tasin i skogsvårdslagen. Jag vill dock framhålla att naturvårdslagens bestämmelserom ersättning vid bildande av naturreservat täcker ett betydligt större antalersättningsgrandande omständigheter än de nu aktuella ingreppen i rätten attavverka fjällnära skog. Därför kan det givetvis bli aktuellt att välja en annanlagteknisk lösning om en ändring av naturvårdslagens ersättningsbestämmelseraktualiseras. Frågan om ersättningsreglernas placering och utformning bör ocksåbeaktas i den översyn av skogsvårdslagen som är aviserad. Jag återkommer ispecialmotiveringen till innehållet i naturvårdslagens ersättningsregler. Närdet gäller tillämpningen av begreppet pågående markanvändning för skogsbrakethar ibland framförts den uppfattningen att det är ologiskt att kalla enverksamhet som planeras att genomföras i ett område där den inte harförekommit för pågående markanvändning. Med ett sådant synsätt skulle en kalavverkningi områden där en sådan skogsbraks-åtgärd inte tidigare skett inte vara attbetrakta som ett led i en pågående markanvändning. Om denna inställning godtasskulle alltså en kalavverkning kunna stoppas utan att markägaren fårersättning för den skada han därigenom lider. Fråganhuruvida kalavverkning av skogsmark utgör ett led i pågående markanvändning hartidigare varit aktuell i lagstiftningssammanhang, bl. a. i samband medändringar i naturvårdslagen (se prop. har därvidkonstaterat att trakthyggesbrak, som bl. a. innebär att avverkningenkoncentreras till en yta av viss storlek, måste betraktas som en normaldriftsmetod i skogsbraket. Metoden får naturiigtvis bara användas inom områdedär en godtagbar återväxt kan förväntas. Om vid en prövningenligt 19 § skogsvårdslagen av en ansökan om tillstånd till avverkning finneratt man efter en avverkning inte kan påräkna en tillfredsställande återväxt,får alltså inte medge tillstånd till avverkningen. Någonersättning lämnas i ett sådant fall inte till markägaren eftersom enavverkning av dettaslag skulle vara att jämställa med en exploatering än utgöra Prop.1990/91:3 ett led i pågående markanvändning. Enligtskogsstyrelsen är det möjligt att bedriva ett uthålligt skogsbrak inom delar avdet Qällnära skogsområdet. Tillfredsställande föryngringar kan enligt styrelsenuppnås genom framför allt plantering men även andra föryngringsmetoder kan ivissa fall ge tillfredställande resultat. Mot den bakgranden saknas det enligtmin mening fog för att generellt hävda att slutavverkning genom kalhuggninginte skulle vara en rationell skogs-braksmetod i de delar av det fjällnäraskogsområdet där en godtagbar återväxt kan fås efter avverkningen. Denaktuella ersättningsregeln i naturvårdslagen (26 §) fick sin nuvarandeutformning som en följd av den nya . Regeln innebäratt rätt till ersättning föreligger om en reservatsföreskrift medför attpågående markanvändning avsevärt försvåras inom den del av fastigheten somberörs av föreskriften. Utformningen har sin grand i ett av godkäntbetänkande av bostadsutskottet. Utskottet gjorde följande uttalande om regelnstillämpning. En fastighetsägare skall endast behöva tolerera ett intrång som ärbagatellartat för honom. Intrånget skall sättas i relation till denbehandlingsenhet, dvs. ett skogsbestånd eller flera mindre bestånd, som avsesbli behandlade med samma åtgärd . En toleransgräns på inom berörddel av fastigheten är den högsta som i något fall skall behöva tålas om denberörda delen representerar ett i pengar litet belopp. Om den berörda delenrepresenterar ett högt värde, är det en i relativa tal väsentligt mindrevärdenedsättning som fastighetsägaren behöver tåla. Ett för ägaren i absolutatal stort belopp kan aldrig vara bagatellartat. Det relativa betraktelsesättetinnebär att ersättningströskeln uttryckt i absoluta belopp ligger högre för ettstort skogsbolag än för en liten skogsägare. Storskogsbraket har vanligenstörre bestånd och avverkningsenheter än privatskogsbraket. Vad som ter sigsom bagatellartat för ett skogsbolag är ofta ett stort intrång för en privatskogsägare (BoU 1986/87: Is. För egen del vill jag i frågaom ersättning då en avverkning vägras eller begränsas i fjällnära skog anföra följande. De fjällnära skogama innehåller unika möjligheter för barrskogens flora och fauna att utvecklas naturiigt. Risken för att dessa naturvärden föröds vid ett alltför intensivt bedrivet skogsbmk är mycket stor. Det kan därför ligga nära till hands att anse att den som vill bedriva skogsbmk i dessa trakter också borde få tåla mera av intrång utan att få ersättning än vad som skulle vara fallet i områden där visserligen naturvärdena är skyddsvärda men inte i lika hög grad som i det fjällnära skogsområdet. En skogsägare som vill avverka i fjällnära skog skulle så att säga få betala en högre självrisk för sitt skogsbrak än skogsäga re på andra håll. Det är emellertid svårt att överblicka vad en sådan regel skulle få för konsekvenser, inte bara för ägare av Qällnära skog utan även för andra markägare. Den bedömningen gör jag mot bakgrand av att begreppet "avsevärt försvårande av pågående markanvändning" är ge mensamt för flera lagar när det gäller att bestämma ersättningsgränsen vid markreglerande åtgärder. En särregel kan fömtsättas leda till krav på särskilda regleringar också för andra områden. Jag kan bl. a. mot den 47 bakgrandeninte förorda att Qällskogaraa bryts loss ur den enhetlighet mellan olika lagarsom nu finns när det gäller att bestämma ersättning för intrång i pågåendemarkanvändning. Vad jag nu har behandlatgäller frågan om möjlighetema att generellt höja tröskeln för den gräns därrätten till ersättning inträder. Jag övergår nu till frågan om hur mycket avhänsyn till naturvård och kulturmiljövård som enligt gällande regler ryms inomdet ersättningsfria utrymmet. Som framgår av vad jag har anfört hittillsvarande tillämpningen av skogsvårdslagens hänsynsregler präglatsav en viss försiktighet. En uppfattning som inte sällan framförs är att detryms mera av hänsyn till naturvård och kulturmiljövård inom det ersättningsfriautrymmet än vad som återspeglas i skogsvårdsmyndighetemas rekommendationer ochbeslut. Jag delar den uppfattningen. De förslag till nya hänsynsregler som jagnu lägger fram kommer emellertid enligt min mening att leda till en ändring avdetta förhållande. Naturvårdslagensersättningsregler innehåller en bestämmelse om s. k. ackumulerad skada.Bestämmelsen innebär att man, vid en bedömning av frågan om rätt tillersättning finns vid ett beslut om naturreservat, skall beakta den samladeeffekten av olika intrång som skett på berörd del av fastigheten under entioårsperiod. I bestämmelsen räknas upp vilka intrångsbeslut som skallbeaktas. Bestämmelsen bör omfatta även sådana beslut som kan bli en följd avden utvidgade prövningsbefogenhet för som jag har förordati det föregående. Regler om ackumulerad skada finns också i vattenlagen ochPBL. Även dessa bör kompletteras. 6 Inventering av svårföryngrad skog Mitt förslag:Skogsvårdsstyrelsema skall inom området för svårföryngrad skog i norra och redovisa områden där avverkning inte kan företas på grand avåterväxtsvårigheter eller där skogen behövs som skydd mot att fjällgränsenflyttas ned. Skogsstyrelsensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Det framhålls dock från flera hållatt de avgränsningar som görs måste kunna prövas på nytt i det enskilda falleteller då ny kunskap så motiverar. anser attförslaget är jämförbart med föreningens s. k. klimatiska hasardgräns underfömtsättning att hänsyn tas till aktuella klimatförhållanden med nöjaktigsäkerhetsmarginal.