prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Jaganser sålunda att det inte krävs några särskilda regler om fömtsättningarnaför att meddela psykiskt störda lagöverträdare skyddstillsyn utöver vad somredan nu gäller. Frågan om möjligheterna att förena ett beslut omrättspsykiatrisk vård med skyddstillsyn återkommer jag till ispecialmotiveringen. Fömtsättningarnaför att döma någon till villkorlig dom anges i 27 kap. 1 § BrB. Enligtparagrafen, som fick sin nuvarande lydelse den i samband med attde nya reglerna om straffmätning och påföljdsval trädde i kraft, innebär atträtten får döma till villkorlig dom för ett brott för vilket påföljden intebedöms kunna stanna vid böter. Bestämmelsen innehåller det grundlägganderekvisitet för när villkorlig dom får ådömas. Såsomhar anförts i det föregående i detta avsnitt angående skyddstillsyn är vidare bestämmelserna i 30 kap. 4 § BrB gmndläggande för valet mellan fängelse å ena sidan och villkorlig dom eller skyddstillsyn å den andra. 1 30 kap. 7 § anges de allmänna förutsättningarna för att döma till villkorlig dom. Vid val av påföljd skall rätten sålunda som skäl för villkorlig dom beakta om det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kom mer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Föredragande statsrådet uttalade i motiven till paragrafen (prop. 1987/88:120 s. 103 f) att det i huvudsaklig överensstämmelse med då gällande rätt framgick att villkorlig dom är avsedd för sådana fall där det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade gör sig skyldig till fortsatt brottslighet. Jag vill härerinra 477 omatt olika ändringar beträflfande fömtsättningarna för att meddela villkorligdom vidtogs i syfte att göra det möjligt att i större utsträckning äntidigare använda villkorlig dom som påföljd för förstagångsbrotts-lingar(prop.1982/83:85, JuU 26, rskr. Ändringarna innebar bl. a. att kravet på endokumenterat god prognos hos lagöverträdaren har mildrats. Av de fram till den 1januari 1989 gällande reglerna i 33 kap. 2 § BrB om påföljdsval för de psykisktstörda lagöverträdare som där avsågs följde att villkorlig dom inte fickmeddelas dessa lagöverträdare. Av förarbetena till BrB framgår att villkorligdom i sådana fall inte ansetts ha någon funktion att fylla vid sidan avskyddstillsyn och öppen psykiatrisk vård (se prop. 1962:10 del C s. 105). Förpsykiskt störda lagöverträdare i andra fall fanns däremot inga särskildabegränsningar i möjligheterna att döma till villkorlig dom. Som jag harangett i detta avsnitt angående skyddstillsyn motsvaras de tidigare gällandereglerna i 33 kap. 2 § BrB av 30 kap. 6 § BrB. De nya reglerna innebär att detinte heller nu är möjligt att meddela villkorlig dom för psykiskt stördalagöverträdare av den aktuella kategorin. 1990/91:58 Bilaga 2 Jaghar i det föregående (avsnitt 2.6) föreslagit att möjligheten att överlämnalagöverträdare till öppen psykiatrisk vård avskaffas. Med hänsyn härtill och motbakgrund av att det numera finns vida möjligheter i allmänhet för att meddelavillkorlig dom anserjag att någon inskränkning i utrymmet för att ge psykisktstörda lagöverträdare sådan påföljd inte bör finnas. Mitt förslagöverensstämmer här med vad socialberedningen har föreslagit (se SOU 1984:645.425). Någonmotsvarighet till det nuvarande undantaget enligt 30 kap. 6 § BrB förvillkorlig dom som möjlig påföljd bör alltså enligt min mening inte finnas ifortsättningen. Behovet av att kunna meddela psykiskt störda lagöverträdarevillkorlig dom bör i fortsättningen kunna tillgodoses inom ramen förbestämmelserna i 27 kap. I § samt 30 kap. 4 § och 7 § BrB. Som FöreningenSveriges åklagare har uttalat i lagstiftningsärendet kan.det emellertidfömtsättas att villkorlig dom kommer att få en begränsad tilllämpningbeträflfande psykiskt störda lagöverträdare, särskilt när lagöverträdarenlider av en allvarlig störning. MittStäUningstagande: Psykiskt störda lagöverträdare skall även i fortsättningenkunna dömas till böter. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen: Förslagetberördes inte närmare. Skälen för mitt förslag:Av den fram till gällande bestämmelsen i 33 kap. 2 § andrastycket första meningen BrB följde att psykiskt stördalagöverträdare som där avsågs fick dömas till böter, om det ansågsändamålsenligt för att avhålla den dömde från fortsatt brottslighet. 1förarbetena till BrB (prop. 1962:10 del C s. 105) uttalade föredragande statsrådetatt böter ibland torde kunna vara en ändamålsenlig reaktionsform för attavhålla psykiskt sjuka och abnorma personer från fortsatt brottslighet. Enligtföredraganden kunde sådana personer ibland reagera på samma sätt som normalalagöverträdare inför ett bötesstraff. I den nu gällandemotsvarigheten till reglerna i 33 kap. 2 § BrB 30 kap. 6 § BrB saknas enbestämmelse om under vilka fömtsättningar böter får ådömas de aktuellalagöverträdarna. Föredragande statsrådet uttalade i det lagstiftningsärendevarigenom den nya paragrafen infördes att frågan om böter skall ådömas fårbedömas utifrån i första hand brottets straffvärde och om fömtsättningar föratt ådöma skyddstillsyn föreligger (prop. 1987/88:120 s. 103). För egen delanserjag att någon inskränkning av möjlighetema att döma till böter i de mestkvalificerade fallen inte bör finnas, bl. a. av det skälet att en sådanbegränsning knappast kan iakttas vid tillämpningen av strafföreläggande ochföreläggande av ordningsbot (jfr NJA 1977 s. 67). Någon saklig ändring på dennapunkt av den nya 30 kap. 6 § BrB bör därför enligt min mening inte göras idetta sammanhang. Som har framgått av detföregående anserjag att fängelse även i fortsättningen i kvalificerade fallskall vara uteslutet som möjlig påföljd för psykiskt störda lagöverträdare ochatt några särskilda inskränkningar av möjligheterna att i dessa fall meddelaskyddstillsyn eller villkorlig dom inte skall finnas. I den mån det i ettsådant fall är fråga om ett brott som normalt skall leda till fängelse stårdärför valet, om lagöverträdaren inte kan ges rättspsykiatrisk vård eller annansärskild vård, mellan skyddstillsyn och villkorlig dom. Enligt min mening ärdet i dessa fall i allmänhet inte ändamålsenligt att förena den ickefrihetsberövande kriminalvårdspåföljden med böter. Någon särskild föreskriftbeträflfande dessa fall torde dock inte behövas. Förslageti promemoria innehåller även en delvis ny reglering av frågan ombötesförvandling beträffande psykiskt störda lagöverträdare. Mitt förslaginnehåller ingen motsvarighet till promemorieförslaget i detta hänseende. Jagbehandlar denna fråga närmare i specialmotiveringen. 1990/91:58 Bilaga 2 Mitt förslag: Endomstol skall även i fortsättningen ha möjlighet att besluta att en psykisktstörd lagöverträdare skall vara fri från påföljd. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen: Från Sverigesdomarejörbund påpekades att det är en självklarhet att en lagöverträdare skallförklaras vara fri från påföljd, om han inte kan ådömas någon påföljd. Skälenför mitt förslag: Av den fram till gällande bestämmelsen i 33 kap. 2 §tredje stycket BrB följde att en psykiskt störd Prop. 1990/91: 58 lagöverträdaresom hörde till den kategori som omfattades av paragrafens Bilaga 2 regler ompåföljdsval skulle vara fri från påföljd, om ingen av de i paragrafen nämndapåföljderaa kunde tillämpas. 1 förarbetena till BrB uttalades att, om behov avsärskild vård inte förelåg och det för den tilltalades tillrättaförande inteheller befanns påkallat att tillämpa skyddstillsyn eller döma till böter, hanskulle vara fri från påföljd (prop. 1962:10 del C s. 108). Bestämmelsen i 33kap. 2§ tredje stycket har med oförändrat sakligt innehåll förts över till ettandra stycke i den nu gällande 30 kap. 6 §. Enförklaring att den tilltalade skall vara fri från påföljd skall inte förväxlasmed institutet påföljdseftergift enligt 29 kap. 6 § BrB. En sådan förklaringkan i motsats till påföljdseftergift inte leda till förverkande eller någonannan särskild rättsverkan med stöd av 36 kap. 12 § BrB. Förklaringenutesluter däremot inte förverkande eller någon annan särskild rättsverkanenligt föreskriften i 36 kap. 13 § BrB. Och vid omröstning i brottmål liksombeträffande möjligheten att i hovrätt avgöra målet utan huvudförhandlingjämställs frihet från påföljd med påföljdseftergift (se 29 kap. 2 § resp. 51kap. 21 § RB). Antaletdomar med förklaring att den tilltalade skall vara fri från påföljd har under1980-talet åriigen uppgått till ett tiotal. Detta institut tillämpas såledesendast i mycket begränsad omfattning. Socialberedningensförslag innehåller ingen motsvarighet till den nu gällande bestämmelsen i 30kap. 6 § andra stycket BrB. Under remissbehandlingen av förslaget harFöreningen uttalat att det saknade betydelse att den dågällande bestämmelsen i 33 kap. 2 § tredje stycket BrB försvann, eftersompåföljdseftergift kunde meddelas med stöd av 33 kap. 4 § BrB (numera 29 kap. 6§ BrB). det föregående förordade regleringen av påföljderna för psykiskt stördalagöverträdare innebär enligt min mening att det praktiska behovet av enbestämmelse av det aktuella slaget är mer begränsat än enligt den ordning sominfördes genom BrB. Regleringen, som delvis redan har införts i samband med denya bestämmelserna för straffmätning och påföljdsval som trädde i kraft den Ijanuari 1989, medför nämligen att möjligheterna att tillämpa ordinära påföljderi olika avseenden ökar. Den begränsning av straffansvaret som kommer tilluttryck i regleraa om när fängelse inte får ådömas och om möjligheteraa attsätta ned straffet gör det emellertid av principiella skäl motiverat att hakvar föreskriften i 30 kap. 6 § BrB. 1 enlighet med vad jag harföreslagit angående avgränsningen av den aktuella personkretsen bör emellertidbestämmelsen jämkas så att den kan tillämpas endast beträffande den som begåttbrott under påverkan av en allvarlig psykisk störning. Mittförslag: Åtalsunderlåtelse skall få ges om psykiatrisk vård eller vård ispecialsjukhus eller i vårdhem för vuxna enligt 35 § omsorgslag ellersärskilda omsorger enligt omsorgslag kommer till stånd. Enfömtsättning skall liksom nu vara att något väsentligt allmänt eller enskiltintresse inte åsidosätts. 1990/91:58 Bilaga 2 Förslageti promemoria skiljer sig i sak från mitt förslag så till vida att detenligt promemorieförslaget dels krävs att den misstänkte lider av en psykiskstörning eller har en sådan funktionsnedsättning som avses i 1 § 1985 årsomsorgslag, dels som värdalternativ inte tas upp vård i specialsjukhus ellervårdhem för vuxna enligt 35 § omsorgslag. Hearingen: EnligtRÅ innebär förslaget att det för åtalsunderlåtelse krävs att vård pågår, någotsom utgör en inskränkning i förhållande till nuvarande ordning. Skälen för mitt förslag Enligt20 kap, 7 § första stycket 4 RB gäller att åtalsunderlåtelse får ges, underfömtsättning att något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inteåsidosätts, om brottet uppenbarligen har begåtts under inflytande av en sådansjälslig abnormitet, som avses i 30 kap. 6 § BrB, samt psykiatrisk vård ellervård enligt omsorgslag kommer till stånd utan lagföring. Bestämmelsenfick sin nuvarande sakliga utformning genom en lagändring som trädde i kraftår (prop. 1984/85:3, JuU 10, rskr. Lagändringen innebar bl.a. att detför åtalsunderlåtelse beträffande ett brott som någon har begått underinflytande av sinnessjukdom numera inte krävs att denne blir intagen förpsykiatrisk vård på sjukhus utan att det räcker att öppen psykiatrisk vårdkommer till stånd. Föredragande statsrådet uttalade i lagstiftningsärendet bl.a. att möjligheten till åtalsunderlåtelse i fall där öppen psykiatrisk vårdkommer i fråga bör tillämpas med viss försiktighet; den önskvärda begränsningenframgick dock tillräckligt tydligt av den allmänna begränsningen att åtal kanpåkallas av något viktigt allmänt eller enskilt intresse (prop. 1984/85:3 s.38). Till gmnd för detnyssnämnda lagstiftningsärendet låg utredningsförslag som innebar bl. a. attkravet på orsakssamband mellan brott och psykisk störning skulle slopas och attdet skulle införas en möjlighet till åtalsunderlåtelse i sådana fall där deaktuella lagöverträdarna över huvud taget inte blir föremål för någon vård.Beträffande förslaget att slopa kravet på kausalitet uttalade föredragandestatsrådet att han med hänsyn till socialberedningens pågående arbete inte varberedd att gå så långt som förslaget innebar och att nämnda krav således tillsvidare borde kvarstå (prop. 1984/85:3 s. 36). Hanuttalade vidare att det skulle föra för långt att införa en möjlighet 31 1990/91. tillåtalsunderlåtelse i sådana fall där en psykiskt abnorm lagöverträdare Prop.1990/91: 58 inte blir föremål för någon vård (prop. 1984/85:3 s. 37). I de falldå t.ex. Bilaga 2 humanitära skäl talar för åtalsunderlåtelse kunde sådana skäli stället vägas in när det gäller att pröva om det finns fömtsättningar föråtalsunderlåtelse i de s. k. RÅ-fallen eller vid förutsedd villkorlig dom (jfr20 kap. 7 § första stycket 2 och andra stycket RB). Antaletpsykiskt störda lagöverträdare som får åtalsunderlåtelse med stöd avbestämmelsen i 20 kap. 7 § första stycket 4 RB är högt. hardet uppgått till ca 400. Som en jämförelse kan nämnas att antalet falldär åtal väckts och där påföljden bestämts till överlämnande till sluten elleröppen psykiatrisk vård eller överlämnande till vård i specialsjukhus förpsykiskt utvecklingsstörda (31 kap. 3 § eller 4 § BrB) eller till skyddstillsynmed stöd av numera 30 kap. 6 § BrB (tidigare 33 kap. 2 § BrB) eller där denmisstänkte förklarats vara fri från påföljd har uppgåtttill sammanlagt ungefär samma eller något lägre siffror. Deflesta fallen av åtalsunderlåtelse torde avse personer som har begått brott dåde genomgått sluten psykiatrisk vård enligt LSPV såsom intagna i ellerförsöksutskrivna från sjukhus. RÅ har utfärdat allmänna råd om hur psykisktstörda lagöverträdare skall behandlas från åtalssynpunkt (RÅ:s cirkulärC31,C61och Cl: 105). Jagvill till en början peka på att det är en grundläggande princip att i brottmålskuldfrågan och påföljdsfrågan avgörs av rätten. En annan gmndregel är attåklagaren har en absolut åtalsplikt. Den innebär en presumtion för att åtalskall väckas när ett brott har begåtts. Detfinns dock betydande inskränkningar i den absoluta åtalsplikten genom attåklagaren i åtskilliga fall får göra en lämplighetsprövning av åtalsfrågan. Ensådan lämplighetsprövning sker vid beslut angående åtalsunderlåtelse.Institutet åtalsunderlåtelse motiveras i huvudsak av processekonomiska skälmen även av hänsyn till den enskilde. Avde statistiska uppgifter som redovisats fömt framgår att institutetåtalsunderlåtelse har en stor betydelse när det gäller de straffrättsligaåtgärderaa mot psykiskt störda lagöverträdare. Jag kan inte heller se någraolägenheter från kriminalpolitisk synpunkt av att möjligheterna att användadetta institut här tas till vara i största möjliga utsträckning. Enligt minmening finns det utrymme för att utvidga dessa möjligheter ytterligare utan gör något avkall på det gmndläggande rekvisitet för åtalsunderlåtelseenligt bestämmelserna i 20 kap. 7 § första stycket RB att något väsentligtallmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts. Enligtmin mening skulle det emellertid föra för långt att låta en särregel om åtalsunderlåtelse för psykiskt störda lagöverträdare omfatta även såda na fall där vederbörande inte blir föremål för någon vård. En särskild möjlighet till åtalsunderlåtelse för sådana lagöverträdare bör även i fort sättningen begränsas till resocialiseringsfallen. Jag vill emellertid här till- lägga att det genom att regler om möjlighet att sätta ned straffet och om 482 uteslutandeav fängelse som påföljd i dessa fall enligt mitt förslag skall Prop.1990/91:58 finnas kvar även i fortsättningen - vid domstolsprövningen fårbetydelse Bilaga 2 att den misstänkte, även om han då är frisk, varpsykiskt störd när han begick brottet. Närdet gäller resocialiseringsfallen bör det i enlighet med vad jag haranfört (avsnitt 2.3) inte krävas att den misstänkte vid gärningstillfället ledav en störaing, än mindre att det förelåg kausalsamband mellan brott ochstörning. Självfallet gör sig intresset av att undvika att psykiskt stördapersoner inte onödigtvis utsätts för rättegångar gällande främst i de svårarefallen. Enligt min uppfattning bör det emellertid inte vara någon uttryckligfömtsättning för åtalsunderlåtelse att den misstänkte lider av en psykiskstörning. Som jag ser det är det tillräckligt att i detta avseende som fömtsättningange att vård kommer till stånd. Det gmndläggande rekvisitet föråtalsunderlåtelse enligt den aktuella paragrafen, dvs. att något väsentligtallmänt eller enskilt intresse inte åsidosätts, utgör enligt min uppfattningockså en spärr mot åtalsunderlåtelse i fall där den misstänktes psykiskatillstånd inte gör det motiverat att denne undgår rättegång och brottspåföljd. Beträffandekravet på att vård kommer till stånd liksom övriga fömtsättningar föråtalsunderlåtelse bör i princip samma ordning gälla som enligt den nuvarandebestämmelsen i 20 kap. 7 § första stycket 4 RB. Jag får här hänvisa till 1985års lagstiftningsärende (prop. 1984/85:3, JuU 10). Idetta sammanhang vill jag ta upp en särskild fråga som chefen försocialdepartementet har berört (bil. 1 avsnitt 3.1.2), nämligenfrågan om i vilken utsträckning skyddsaspekterna kan tillgodoses vidtillämpningen av den föreslagna lagen om psykiatrisk tvångsvård. Som chefen försocialdepartementet har påpekat är det angeläget att det blir möjligt att ifortsättningen ge åtalsunderlåtelse enligt den nu aktuella bestämmelsen i sammautsträckning som . Detta fömtsätter emellertid i många fall att detkommer till stånd ett omhändertagande av den misstänkte genom psykiatrisktvångsvård som blir betryggande från skyddssynpunkt. Särskilt när det gäller denuvarande O- fallen, dvs. de patienter som ges vård enligt LSPV och som underinflytande av psykisk sjukdom begått brott mot någon annans personligasäkerhet, är det därför väsentligt att den föreslagna lagen om psykiatrisktvångsvård ger samma utrymme för hänsynstagande till skyddsaspekteraa som LSPV.Att dessa aspekter skall vägas in vid prövningen av om åtalsunderlåtelse skallske följer av kravet på att något väsentligt allmänt eller enskilt intresseinte får åsidosättas. I den mån en åklagare vid denna prövning i ett visst fallinte finner att det finns garantier för att skyddsaspekterna blir tillräckligtväl tillgodosedda genom att den misstänkte ges vård enligt lagen om psykiatrisktvångsvård, bör naturligtvis åtalsunderlåtelse på den nu aktuella gmnden intemeddelas. Vad som sagts nu har avseende även på de fall där den misstänkte gesvård enligt den föreslagna lagen om rättspsykiatrisk vård som inte är förenadmed särskild utskrivningsprövning. Jagvill påpeka att, i den mån åtal inte kan underlåtas med stöd av första stycketpunkt 4 i den nu aktuella paragrafen, det självfallet kan vara möjligt att tillämpa någonav övriga gmnder för åtalsunderlåtelse enligt Prop. 1990/91:58 paragrafen. Närdet gäller psykiskt utvecklingsstörda och andra sådana personer som omfattas av1985 års omsorgslag är det påkallat att det sker en utvidgning avtillämpningsområdet för den ifrågavarande bestämmelsen om åtalsunderlåtelse. Deändringar i bestämmelsen som genomfördes innebar nämligen bl.a. attåtalsunderlåtelse kunde ske om öppen vård enligt omsorgslag kom tillstånd. Genom närmast ett förbiseende föll denna möjlighet bort när 1985 årsomsorgslag trädde 1986. Införandelagen innebär nämligen, som harframgått av den redogörelsen (avsnitt 2.7), att omsorgslagupphävdes med vissa undantag. Möjligheten till öppen vård enligt den sistnämndalagen finns sålunda inte längre kvar. Däremot gäller för specialsjukhus ochvårdhem för vuxna fortfarande i tillämpliga delar 35 § omsorgslag.Nyintagning i sådana vårdinrättningar får emellertid ske bara om det finnssynnerliga skäl. Enligt förarbetena kan ett synnerligt skäl vara att denpsykiskt utvecklingsstörde är föremål för lagföring (prop. 1984/85:176 s. 83). Motdenna bakgmnd bör enligt min mening åtalsunderlåtelse i de aktuella fallen fåges inte bara som då vård enligt omsorgslag dvs. efter intagningi specialsjukhus eller i vårdhem för vuxna kommer till stånd, utan också närsärskilda omsorger enligt omsorgslag ges. Mitt förslag ligger här ilinje med vad som har uttalats under förarbetena till sistnämnda lag (se SOU1981:26 s. 442 och 479). Utövervad jag nu föreslår bör några förändringar av de nuvarande särskildamöjligheterna till åtalsunderlåtelse beträflfande psykiskt stördalagöverträdare inte göras. Jag vill i detta sammanhang peka på att detutredningsförslag som låg till gmnd lagändringar angåendeåtalsunderlåtelse innebar att åklagaren i bl. a. de ifrågavarande resocialiseringsfallenfick befogenhet att förklara åtalsfrågan vilande i avvaktan på utfallet av envidtagen åtgärd. Enligt motiven till förslaget borde vilande-förklaringen intefå längre varaktighet än omkring . Förslaget avstyrktes av enmajoritet av de instanser som yttrat sig i frågan. Föredragande statsrådetuttalade i det ärendet, med hänvisning till sin uppfattning att möjlighetentill åtalsunderlåtelse i fall där öppen psykiatrisk vård kommer i fråga börtillämpas med en viss försiktighet, att han inte ansåg sig ha anledning attnärmare beröra förslaget om vilandeförklaring av åtalsunderlåtelsefrågan (prop.1984/85:3 s. 38). Han tillade att nuvarande ordning som innebär att frågan intekan förklaras vilande alltså borde bestå. Socialberedningenhar lagt fram ett förslag om vilandeförklaring av åtalsfrågan i de aktuellafallen (se SOU 1984:64 s. 302 f och 429). Förslaget som i principöverensstämmer med det nämnda förslaget bygger på ett förslag avBexeliuskommittén (se SOU 1977:23 s. 368). Beredningens förslag har fått ettblandat mottagande bland det fåtal remissinstanser som berört det. De förändringar angåendeåtalsunderiåtelse för psykiskt störda lagöver trädare som jag nu föreslår kan inte sägas innebära att fömtsättningaraa 484 har ändrats jämfört med1985 års lagstiftningsändringar såvitt gäller behovet av vilandeförklaring avåtalsfrågan. Jag föreslår därför inte i detta sammanhang någon särskild ordningför sådan vilandeförklaring. När det så gäller fråganom åtal för bagatellförseelser av psykiskt störda personer vill jag erinra omatt föredragande statsrådet vid lagändringar beträffandeåtalsunderlåtelse uttalade att frågan om åtalsunderlåtelse i sådana fall oftakan bedömas på samma sätt som när gäraingsmannens beskaffenhet inte avvikerfrån det normala (prop. 1984/85:3 s. 52). Föredraganden anförde vidare att enviss hänsyn till själslig abnormitet ibland dock kan tas vid prövning av fråganom åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 eller 2 RB(bötesbrottslighet resp. ersättning för villkorlig dom). Uttalandena bör enligtmin mening kunna läggas till gmnd för rättstillämpningen på området också ifortsättningen. Jag återkommer senare tillfrågan om det medicinska underlaget för åtalsunderlåtelse (avsnitt 3.14). 1990/91:58 Bilaga2 2.10 Överförande till en annan stat av verkställighet aven dom, som innebär överlämnande till rättspsykiatrisk vård Mittförslag: Det nuvarande hindret mot att till en annan stat överföraverkställigheten av en dom, som innebär överlämnande till psykiatrisktvångsvård, tas bort. Den som har överlämnats till rättspsykiatrisk vård skallalltså kunna föras över till sitt hemland för verkställighet av domen. Förslageti promemoria överensstämmer med mitt förslag. Hearingen: Förslagetatt införa en möjlighet att föra över verkställighet av en dom av det aktuellaslaget tillstyrktes eller lämnades utan erinran av samtliga deltagare (se bil.2:4). Från några håll betonades dock att ett överförande bör ske endast underförutsättning att den dömde ger sitt medgivande. Skälen för mitt förslag Överförande till en annan stat av en utländsk medborgaresom här genomgår psykiatrisk tvångsvård Överförandeinom ramen för hälso- och sjukvården Den nuvarande lags t ijt ningen ompsykiatrisk tvångsvård innehåller föreskrifter om när en patient som ärutländsk medborgare kan sändas hem för fortsatt vård.