prop · GE0364 · 1990-12-31 00:00:00 — Enbetydelsefull begränsning av möjligheterna att genom lagstiftning i övrigtinskrida mot reklam m. m. ligger emellertid i att enligt andra stycket sådanaföreskrifter som avses i 12 § andra stycket inte får hindra vidaresändning avradioprogram från utlandet av andra skäl än som är förenliga med interaationellöverenskommelse om radioprogram som har godkänt. En sådanöverenskommelse är den europeiska konventionen om gränsöverskridandetelevision, som godkändes av ministerkommitté den 24 april 1989och lades fram för undertecknande . har undertecknatkonventionen, men ännu inte ratificerat den. har inlettsitt arbete på att göra klart vilken svensk lagstiftning som måste till för attSverige skall kunna ratificera konventionen. Denbegränsning av möjligheterna att lagstifta om reklamens villkor som ligger i anknytningentill en konvention som har godkänt förestavas avinformationsfrihetens intresse. Avsikten är att skapa ett skydd på konstitutionellnivå mot åtgärder som syftar till att utestänga information som spridsfrån andra länder. Sådan information skall alltså kunna spridas vidare ihela vårt land i form av radioprogram även om Regleringen innebär att mottagning och vidarespridning avradioprogram i trådnät inte kan hindras därför att de Tillsammansmed den i 3 § första stycket föreskrivna rätten att inneha tekniskahjälpmedel för mottagning innebär den föreslag- na regleringen ett reelltskydd för friheten att ta emot information från Prop. 1990/91:64 andraländer via radio och TV. Genomhänvisningen i tredje stycket till 10 kap. 2 § erinras om att sändningar frånutlandet jämställs med andra sändningar i fråga om skyddet för uppgiftslämnarem. Paragrafenundantar vissa direktsändningar från delar av grandlagsskyd-det, jämför 15 kap.6 § andra stycket lagrådsremiss. Undantaget motsvarar gällande rätt(I § andra stycket andra meningen radioansvarighetslagen, ). Undantagetinnebär att yttranden som förmedlas genom direktsändning av en dagshändelseeller av en sådan gudstjänst eller offentlig tillställning som anordnas avnågon annan än den som bedriver programverksamheten skall bedömas enligtallmänna straffrättsliga regler och i vanlig rättegång. 1 fråga om skadeståndgäller dessutom vissa särskilda regler. Genomdenna paragraf görs det möjligt för massmedieföretag att i yttrandefrihetsrättsligtskyddade former erbjuda allmänheten informationsservice också genom andramoderna medier än de som mera direkt liknar de traditionellarandradiosändningarna. Vad som åsyftas är videotex och andra liknande mediersom kan användas för informationsförmedling i former som gör det möjligt för enensam ansvarig utgivare att råda över innehållet på ett sätt som är likvärdigtmed vad som gäller tryckta skrifter. Motiven för denna bestämmelse har berörtsi avsnitt 5.2. Begränsningenav grandlagens tillämplighet till upptagningar som sprids till allmänhetenföljer av gmndlagsskyddets ändamål att säkerställa friheten att yttra sig imassmedier som ett medel för den fria åsiktsbildningen. Paragrafenmotsvarar 15 kap. 1 § tredje stycket andra meningen i lagförslaget i 1986 årslagrådsremiss. Den bygger på ett förslag av YFU, jämför 2 kap. 1 § andrastycket YGL. Innebörden är att om periodiska tryckta skrifter blirtillämpliga på distribution av tidningars innehåll även genom sådana medier somskyddas av den nya gmndlagen. Regleringens innebörd berörs även ispecialmotiveringen till förslaget till ändring i I kap. 7 § TF. Förstastycket svarar mot 2 kap. 6 - 7 §§ i YFU:s förslag, jämför 15 kap. 7 § andrastycketi lagrådsremissen (prop. 1986/87: 151 s. 271, 312). Hänvisningentill 1 kap. 9§ TF innebär bl.a. att det är möjligt att Prop. 1990/91:64föreskriva om förbud mot fotografering och fonetiska upptagningar i rättssalar.På samma sätt som i fråga om fotografering av skyddsobjekt enligt lagen(1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. är det i sådana fallfråga om skydd enligt föreskrifter som i första hand gäller sättet för anskaffandeav uppgifter för offentliggörande (jämför prop. 1986/87:151 s. 161 f., prop.1989/90:54 s.56, FöU 6 s. 24, 40-41). Iandra stycket öppnas en möjlighet för att genom lag förbjudakommersiell reklam i radio och TV och att, för det fall att reklam är tillåten,i lag föreskriva betingelseraa för reklamen. Motsvarande möjligheter öppnas ifråga om annan annonsering och sändning av program som har bekostats av någonannan än den som bedriver en programverksamhet, dvs. vad som brukar kallassponsrade program. Iväsentliga hänseenden saknas varje utrymme för reglering, t.ex. i frågan omcensur. Sådan får inte förekomma, vare sig beträffande reklam eller i fråga ommeddelanden med något annat innehåll. Även i fråga om det straffrättsligaansvaret för yttrandefrihetsbrott saknas helt utrymme för reglering vid sidanav TF. Ansvaret vilar på den som enligt TF ensam ansvarar för innehållet.Därmed sammanhänger att utgivarens ensamrå-dighet över innehållet i periodiskatryckta skrifter även gäller annonser. Meni vissa andra avseenden anses TF inte lägga hinder i vägen för lagstiftning somsyftar till att reglera reklam. Så har en marknadsrättslig lagstiftning tillskydd för konsumenterna kunnat växa fram utan att TF behövt ändras Gämför prop.1986/87:151 s. 46 ff). Denreglering som finns i andra stycket första meningen syftar inte till någotannat än det som låg i YFU:s förslag. Meningen är alltså att öppna en möjlighetatt genom lag avgöra om reklam skall få förekomma i inhemsk radio och TV ochatt reglera villkoren för sådan reklam inom de ramar som bestäms av grundlagenssyfte. Denlösning som föreslås skiljer sig från den som finns i TF i så måtto attmöjligheten till lagstiftning uttryckligen nämns i lagtexten och inte baraframgår av en tolkning av grandlagen med hänsyn till dess syfte. Förklaringentill skillnaden ligger i att medgivandet till lagstiftning gäller förbud motreklam såväl som reglering av reklamens villkor (jämför prop. 1986/87:151 s.53). Såvittgäller könsdiskriminerande reklam innebär yttrandefrihetsgmndlagen på sitttillämpningsområde inte något annat än det som redan gäller enligt TF. Enillustration till andra stycket finns i radiolagsutredningens betänkan de (SOU 1990:7) Lagstiftning för reklam i svensk TV. I det betänkandet föreslås vissa regler för reklam i svensk etersänd TV. Reglerna gäller bl. a. mängden annonser och hur annonser får sättas in, hur annonser skall skiljas från redaktionellt innehåll och hur marknadsföringslagens regler blir tillämpliga på reklam i TV. I stort sett innebär förslaget i betänkandet att en marknadsföringsrättslig ordning av samma slag som den som redan gäller för andra medier skall göras tillämplig även på reklam i TV, om sådan blir tillåten. De föreskrifter som föreslås i betänkandet skulle i grundlagens mening utgöra villkor för reklam i radioprogram. 8 1990/91. 1 saml Nr 64 Lagrådet riktade i sittyttrande lagrådsremiss invändning- Prop. 1990/91:64 ar motett uttalande i remissprotokollet om att med begreppet reklam inte bara avseskommersiell reklam utan också t. ex. åsiktsannonsering. Detta torde enligtlagrådet inte vara förenligt med allmänt språkbmk. Denexakta innebörden av uttrycken "reklam", "kommersiellreklam" och "åsiktsannonsering" inte är helt klar. De har dockkommit att användas i relativt stor utsträckning och det torde i praktikeninte råda några större svårigheter att avgöra vad som åsyftas med begreppenäven om några fastställda definitioner inte finns. Medkommersiell reklam bmkar avses rent afTärsmässiga meddelanden som syftar tillatt främja avsättning av varor eller tjänster m. m.; däremot faller under dettabegrepp inte reklam som är inriktad på att bibringa allmänheten vissa allmännavärderingar eller påverka människors beteende i viss riktning (se t.ex. SOU1972:49 s. 62 ff., prop. 1973:123 s. 46 f., SOU 1975:49 s. 179, SOU 1975:75 s.204, SOU 1983:70 s. 242 och SOU 1990:7 s. 153163). Till den senare sortensreklam, som alltså i dagligt tal brukar kallas åsiktsannonsering, bör man kunnahänföra t. ex. meddelanden från politiska partier. Möjlighet bör finnas att ilag meddela föreskrifter även om sådan reklam, jämför SOU 1990:7 s. 192 - 199. Medanledning av vad lagrådet anfört används i paragrafen uttrycken kommersiellreklam resp. annan annonsering. Det senare uttrycket bygger på denbegreppsbildning som ligger till gmnd för den europeiska konventionen omgränsöverskridande television (Chapter III) och radiolagsutredningens förslagi betänkandet Lagstiftning för reklam i svensk TV (SOU 1990:7). påpekat ligger det i och för sig inte i reklambegreppet attmeddelandet skall bekostas av någon annan än sändarföretaget och avse dennesverksamhet. Och även om det är denna reklam som i första hand är av intresse isammanhanget är uttrycket i grundlagen avsett att innefatta även andra formerav särskilt gynnande av ett kommersiellt intresse. Lagrådetföreslog också en uttrycklig bestämmelse om möjlighet att förbjuda s. k.sponsring. Paragrafen lämnar samma utrymme för reglering av sponsring som avkommersiell reklam och annan annonsering. Kapitletsvarar i sak mot de regler som finns i TF med de ändringar som föreslås i dettaärende. Bestämmelsenmotsvarar 3 kap. I § TF. Den har en motsvarighet även i Bestämmelsenmotsvarar 3 kap. 2 § TF och 7 § tredje stycket . Bestämmelsenmotsvarar 3 kap. 3 § TF och 9 § . Jämför specialmotiveringen till förslagetom ändring i 3 kap. 3 § TF. Bestämmelsenmotsvarar 3 kap. 4 § TF och 9 a § första stycket . Bestämmelsenmotsvarar 3 kap. 5 § TF och 9 a § andra stycket . Jämför specialmotiveringentill förslaget om ändring i 3 kap. 5 § TF. Omsändning av radioprogram samt framställande och spridning av filmer ochljudupptagningar Iförstastycket slås fast en principiell frihet att sända radioprogram genom tråd.Formuleringen innebär en principiell etableringsfrihet för verksamhet förtrådsändningar. Avfattningen bygger på YFU:s förslag (1 kap. 4 § YGL, SOU1983:70 s.9). Genomandra stycket öppnas en möjlighet att genom lagstiftning ordna villkoren förtrådsändningarna i två avseenden. Fördet första är det möjligt att genom lag förplikta en nätägare att förmedla t.ex. Radio-företagens sändningar. Den gör det också möjligt attlagstifta om en sådan kostnadsfri kanal som skall finnas enligt nu gällanderegler (jämför 20 § lagen om lokala kabelsändningar). Även en sådan skyldighetatt upplåta sändningsutrymme åt var och en som har berörts i den allmännamotiveringen (6.2) kan föreskrivas. Vidare lämnas ett visst utrymme förlagstiftning som syftar till ett inflytande för mottagar-kollektivet över valetav program som distribueras i ett trådnät. Bestämmelsen tillåter sålunda bl.a.föreskrifter som ålägger nätinnehavare att efterhöra mottagarkretsens önskemåli fråga om vilka program som skall förmedlas i ett trådnät utöver dem somnätägaren kan vara skyldig att bereda plats för. Medgivandet till lagstiftningom skyldigheter för nätinnehavare innefattar vidare en möjlighet attföreskriva om ingripanden mot åsidosättanden av sådana skyldigheter. Fördet andra finns en motsvarighet till YFU:s förslag i fråga om inskränkningar isändningsfriheten i syfte att möjliggöra ingripanden mot våld och pornografi (1kap. 4 § andra stycket 2 YGL). Avfattningen bygger också på den nu gällanderegleringen i 11 och 12 §§ lagen om ansvarighet för lokala kabelsändningar. Bestämmelsengör det möjligt för att lagstifta om ingripanden mot programkanaler som inriktat sitt utbud på våldsskildringar, pornogra- 115 fi eller rasistiskaprogram. Sådana möjligheter måste finnas för att Prop. 1990/91:64 skallkunna ansluta sig till den europeiska konventionen om gränsöverskridandetelevision. Såvitt gäller kommersiell reklam och annan annonsering m.m. framgårde nödvändiga möjligheteraa till lagstiftning redan av 1 kap. 12 § andrastycket. Vad som omfattas av förevarande paragraf är därför endast föreskrifterom ingripanden av andra skäl. Paragrafeninnehåller den grandläggande bestämmelsen om sändningar av radioprogram påannat sätt än genom tråd, dvs. i praktiken genom radiosändning. Somhar framgått av den allmänna motiveringen (6.2.2) är det av tekniska skälomöjligt att uppnå en grandlagsfäst etableringsfrihet i tryckfrihetsrättsligmening när det gäller radiosändningar. Därför tillåts iförsta stycket avparagrafen att det genom lag meddelas föreskrifter om tillstånd för sändningarav eterburaa radioprogram och om villkor för sådana sändningar. I ordet villkorinbegrips ett sådant system ined avtal mellan staten och tillståndshavaraa somfinns . Att en sådan reglering skulle få förekomma i fråga omradiosändningar bestreds inte av YFU, men kommittén undvek att låta det kommatill uttryck i sin gmndlagstext (jämför SOU 1983:70 s. 9, 1 kap. 4 § förslagettill yttrandefrihetsgmndlag, s. 110, 289). I sådana fall då ett programföretagsom sänder genom etem är bundet av avtal rörande programverksamheten böravtalets villkor givetvis gälla även i den mån programutsändningen till någondel sker genom trådsändning. Isyfte att så långt som möjligt låta de värderingar som bör vara vägledande vidsådan lagstiftning som avses i första stycket komma till uttryck i gmndlagenföreskrivs i andra stycket särskilt att yttrande- och informa-tionsfriheteraaskall vara grandläggande mål vid normgivning som berör fördelningen av dettillgängliga utrymmet i radiofrekvensspektram, givetvis inom ramarna förSveriges folkrättsliga förpliktelser i fråga om användningen. Uttryckenyttrande- och informationsfrihet används här i samma betydelse som i RF. Däravföljer det i och för sig självklara att bestämmelsen inte syftar till attbegränsa användningen av radiofrekvenser för andra ändamål än programverksamheteller att mera i detalj styra hur radiofrekvensspektmm tas i anspråk förprogramverksamhet. Sålunda måste hänsyn kunna tas till behovet av frekvenserför t.ex. kommunikationsradio och annan trafik från person till person. Hänsynmåste självfallet också kunna tas till sådana behov som användning av radio vidsjö- och fjällräddning m.m. samt för andra sådana användningar av tekniken förradiosändningar som inte är av egentlig betydelse från yttrande- och informationsfrihetssynpunkt,t.ex. Bestämmelsen har berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt6.2.2). Dei RF nedlagda värderingarna skall givetvis vara vägledande också vid förvaltningsbeslut som rör frekvensfördelningen. Bestämmelsen i andra 116 stycketär avfattad så att den omfattar även sådana beslut. Uttrycket "det Prop. 1990/91:64 allmänna" används i samma betydelse som enligt RF. Innehålleti tredje stycket har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2.2.Bestämmelsens avfattning innebär att gmndlagens ändamål kan uppfyllas genomlagstiftning som i likhet med dagens närradiolagstift-ning närmare anger vissaslags sammanslutningar som skall kunna få tillstånd att sända ljudradioprogrami lokala sändningar. Paragrafeninnebär att de fömtsättningar som enligt regeringsformen gäller i fråga omlagstiftning som begränsar den i 2 kap. I § tillförsäkrade yttrandefrihetenblir tillämpliga på sådan lagstiftning som med stöd av 1 2 §§ i detta kapitelantas i fråga om villkoren för radio-och trådsändningar. Detta får betydelsesåväl för sådana föreskrifter som syftar till att reglera villkoren förtrådsändningar, t. ex. genom förpliktelser för nätinnehavare att vidarebefordravissa program, som för föreskrifter om tillstånd och villkor för eterburnasändningar, t.ex. villkor om innehållet i närradio-sändningar, men däremotgivetvis inte för sådana rena ordningsföreskrifter som avses i 2 kap. 13 §tredje stycket RF. Föreskriftenhar en förebild i 5 § tredje stycket radiolagen. Enligt radiolagens regelavgör vaije tillståndshavare ensam vad som skall förekomma i en sändning somtillståndshavaren anordnar. Den föreskriften är i första hand ett skydd iförhållande till tillståndsgivaren, dvs. Den nu tänktagmndlagsföreskriften är avsedd att lämna ett utrymme även för normgivning somålägger den som sänder radioprogram att värna sitt oberoende gentemot andra.Det kan gälla t. ex. annonsörer. Skyddetför det redaktionella oberoendet gentemot det allmänna gäller den som sänderradioprogram. Därmed avses den som ligger bakom programmet, ej den sommedverkar blott genom att ställa sändningskapacitet till förfogande. Denredaktionella självständigheten tillkommer med andra ord den som är skyldig attutse utgivare (jämför specialmotiveringen till 4 kap. I §). Tillskillnad från förebilden i radiolagen knyter bestämmelsen inte oberoendet tilltillståndet att sända. Det hänger samman med att en sändningsverksamhet ivissa fall kan bedrivas utan eget tillstånd att använda radiofrekvenser (jämförspecialmotiveringen till 4 kap. 1 §) och att sändningar i tråd enligtgrandlagen får bedrivas utan särskilt tillstånd. Bestämmelsen utgör inte någonbegränsning i de befogenheter som tillkommer utgivaren enligt 4 kap. 3 §. Föreskriftenhar berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2.2. Iparagrafen fastslås rätten till prövning av domstol eller en därmed jämställbarnämnd. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2.3. Regelni andra meningen att frågor som gäller missbmk av yttrandefriheten skallprövas av domstol under medverkan av jury tar sikte på andra ingripanden änstraff och andra sådana rättsverkningar av yttrandefrihetsbrott som enligt 9kap. skall behandlas i yttrandefrihetsmål, dvs. med tillgång till jury. Vad somavses i denna paragraf är t. ex. förbud mot fortsatt vidaresändning avradioprogram, t. ex. en viss s. k. programkanal, från satellit itrådsändningar. Bestämmelsen innebär att alla sådana ingripanden skall prövasav domstol i yttrandefrihetsrättsliga processformer om de gmndas på missbmk avyttrandefriheten, oavsett vem som för det allmännas talan. I samband medföljdlagstiftningen får tas upp frågan i vad mån den här föreslagna regelnpåkallar ändringar i andra lagar, t.ex. angående sändningar i närradio. Såvittgäller sändningar som bedrivs av programföretag som stöder sig på tillståndeller avtal med staten innebär den omprövning av föratsättningaraa förverksamheten som görs vid förayelse av sändningstillståndet eller avtalet inteett sådant ingripande på grand av missbmk av yttrandefriheten som skallföranleda prövning i juryrättegång enligt andra meningen. 1 stället finns denmöjlighet att få en sådan prövning till stånd som avses i första meningen. Attfrågor om överträdelser av regler om reklam enligt tredje meningen inte skallprövas i juryrättegång har framgått av den allmänna motiveringen, avsnitt6.2.3. Samma ståndpunkt intogs av när lagen om ansvarighet för lokalakabelsändningar beslutades. Enligt den uppfattning som då lades till grand förriksdagens ställningstagande rör det sig här visserligen om sändningaraasinnehåll, men några yttrandefrihetsrättsliga frågor i egentlig mening sommotiverar en juryprövning blir ej aktuella. 1frågor som ej skall prövas i yttrandefrihetsrättsliga processformer kandomstolsprövningen komma att ske enligt vad som föreskrivs i lagen (1988:205)om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Bestämmelserom en sådan skyldighet som avses här finns redan i gällande föreskrifter (10 §andra stycket , 6-7 §§ förordningen /1967:266/ om tillämpningen avradioansvarighetslagen, 9 § lagen om ansvarighet för lokala kabelsändningar, 8§ lagen om ansvarighet för närradio, 14 § närradiolagen, 13 och 23 §§ lagen omansvarighet för radio- och kassettidningar, 12 § lagen /1978:487/ ompliktexemplar av skrifter och ljud- och bildupptagningar). Dennabestämmelse motsvarar 6 kap. 2 § andra stycket tryckfrihetsförord ningen, jämför prop. 1986/87:151 s. 273, 169 (specialmotiveringen till 16 kap. 4 § i det remitterade förslaget). Filmeroch ljudupptagningar Prop. Idenna paragraf fastslås etableringsfrihetens princip i fråga om filmer ochljudupptagningar. Paragrafen säkerställer också den från det tryckfrihetsrättsligamönstret hämtade spridningsrätten, som sakligt sett är nära förbunden medetableringsfriheten. 1 andra meningen erinras dock om att förhandsgranskning avfilmer kan förekomma enligt 1 kap. 3 § andra stycket. Föreskrifterom skyldighet att bevara exemplar av filmer och ljudupptagningar och att lämnaexemplar av dem till bibliotek eller arkiv finns i lagen om pliktexemplar avskrifter och ljud- och bildupptagningar. Det tryckfrihetsrättsliga mönstretför gmndlagens skyddssystem bygger vidare på att den som framställer en filmeller en ljudupptagning skall vara skyldig att bevara ett exemplar och atttillhandahålla det för granskning av justitiekanslem. Första meningen medgeratt föreskrifter om nu nämnda skyldighet meddelas i lag. Genomparagrafens andra mening öppnas en möjlighet att genom lag föreskriva omupplysningsskyldighet i anslutning till pliktleveranser av filmer ochljudupptagningar. Avsikten är att lämna utrymme för en sådanupplysningsskyldighet i fråga om videogram som beslutats av (jämför avsnitt 6.1). I den nya lydelse av 17 § lagen om pliktexemplar avskrifter och ljud- och bildupptagningar som antagits med lagen omgranskning och kontroll av filmer och videogram föreskrivs att pliktexemplar avvideogram skall åtföljas av kortfattade skriftliga uppgifter om videogrammetsinnehåll. Sådana uppgifter skall särskilt avse humvida videogrammet innehållervåldsscener. Paragrafenmotsvarar 6 kap. 4 § TF. Utformningen utgår från YFU:s förslag (5 kap. 5 §YGL). Förstastycket innehåller motsvarigheten till den regel i TF genom vilken s. k.transportförbud utesluts. Andrastycket innebär att det yttrandefrihetsrättsliga ansvar som enligt 6 kap. kanfalla på den som sprider en framställning inte gäller trafikinrättningar avdet slag som avses i paragrafen. Paragrafenlämnar utrymme för lagstiftning mot sådan spridning av vålds skildringar till ungdom som förbjuds genom bestämmelsen i 16 kap. 10 c § . Förstastycket svarar mot 6 kap. 2 § första stycket 1 och 2 TF. Avfattningen bygger påYFU:s förslag (5 kap. 4 § YGL). Andrastycket lämnar utrymme för att meddela föreskrifter om sanktioner i fråga ombrott mot sådana föreskrifter om förhandsgranskning av filmer som avses i Ikap. 3 § andra stycket. Tredjestycket svarar mot 6 kap. 2 § andra stycket TF. Avfattningen bygger på YFU:sförslag (5 kap. 3 § YGL). Paragrafeninnehåller föreskrifter om urspmngsmärkning av filmer och ljudupptagningar. Denär avfattad efter mönster av 4 kap. 2 § första stycket TF, jämför 5 kap. 1 och6-7 §§ YGL i YFU:s förslag, SOU 1983:70 s. 14 samt 16 kap. 6 och 7 §§ i dettill lagrådet remitterade förslaget (prop. 1986/87:151 s. 273, jämförs. 170 samt lagrådets förslag, s. 313,302). Enligtdet förslag som remitterades till lagrådet skulle filmer ochljudupptagningar som framställs i riket och som är avsedda för spridning härförses med tydliga uppgifter om vem som har låtit framställa dem samt om näroch var det har skett. Lagrådetanmärkte att det inte framgick av lagtext och motiv efter vilka kriterier manskall avgöra var en film är framställd. Lagrådet pekade på några tänkbaramöjligheter att finna vägledning för att avgöra var framställningen har skettoch uttalade att frågan borde belysas närmare i motiven. Även hänvisningen idet remitterade förslaget till den som har låtit framställa en film framstodenligt lagrådet som något oklar. Av sammanhanget i lagrådets yttrande framgick,att anmärkningaraa gällde även ljudupptagningar. Närdet gäller de uppgifter som enligt det nu remitterade förslaget skall anges påfilmer och Ijuduppupptagningar, kan följande anmärkas. Enligtmotsvarande regel i YFU:s förslag (5 kap. 1 § YGL) skulle det inte krävas merän en uppgift om vem som har framställt filmen eller ljudupptagningen. Denfysiska eller juridiska person som har utfört framställandet och vars namnskall anges kan, men behöver enligt motiven till YFU:s förslag inte varadensamma som bedriver verksamheten för utgivning av ljud- ellerbildupptagningen. Syftet med regeln är i YFU:s förslag att underlättautkrävandet av det subsidiära ansvaret för yttrandefrihetsbrott (SOU 1983:70 s.303 f). Detsyftet kan i och för sig uppnås genom en föreskrift om skyldighet att på filmer och ljudupptagningar ange vem som har framställt dem.