prop · GE0393 · 1990-12-31 00:00:00 — Vidare föreslås attvid misstanke om brott förövat av polisman den skadade bör undersökas av läkarevid rättsläkarstation. I anslutning till undersökningen utfärdas ett rättsintyg.Kvaliteten på de rättsintyg som lämnas av läkare varierar. Utredningen föreslåratt rutinerna för hur man bör utforma en begäran om rättsintyg ses över och attde brister som kunnat iakttas beträffande rättsintygen ägnas särskilduppmärksamhet under grandutbildningen för läkare. Utredningen har övervägt fordelar och nackdelar med ettlandstings-kommunalt huvudmannaskap. Utredningen har därvid kommit fram tillatt den rättsmedicinska verksamheten bör förbli en statlig angelägenhet medhänsyn till dess anknytning till och samarbete med rättsvårdande myndigheter.Det finns visserligen skäl som talar för ett landstings-konmiunalthuvudmannaskap men vid en jämförelse mellan de båda alternativen anser utredningen att anförda skäl samt ekonomiska beräkningar inte ger stödför att ett landstingskommunalt huvudmannas- Prop. 1990/91:93 kap skulle medföra lägre kostnader eller en effektivare verksamhet. Någraexakta beräkningar av effekterna av utredningens förslag går inte att göra.Konsekvenserna av utredningens förslag innebär att antalet rättsmedicinskaundersökningar av avlidna personer bör kunna minska. Utredningen räknar dockmed att de föreslagna åtgärderna, bl.a. för att öka läkaraas medverkan attutfärda dödsbevis, bör medföra en minskning med ca 3 000 rättsmedicinskaundersökningar per är. Utredningen anser att det framtida behovet avrättsmedicinska undersökningar bör vara ca 6 500-8 000 . Utredningensförslag angående undersökningar av levande personer torde leda till atträttsläkarnas andel av dessa ökar . Detta medför att anLiijtlevandeundersökningar beräknas uppgå till 900-1 200 undersökningarper år. Utredningensförslag innebär en något minskad arbetsbelastning vid rättsläkarstationeraa.Med hänsyn till nuvarande ansträngda arbetssituation föreslår utredningen intenågra personalminskningar. Statensrättskemiska laboratorium (SRL) är uppdelad på på två avdelningar, nämligen enkemisk och en biodgmppsserologisk avdelning. Till den kemiska avdelningensuppgift hör att bestämma förekomsten av giftiga substanser i biologisktmaterial avseende såväl levande som avlidna personer. Bl.a. undersöks blod- ochurinprov från samtliga fordonsförare som misstänks för trafiknykterhetsbrottsamt från personer som misstänks för grövre brott. Den kemiska avdelningenutför ock.så analyser av urinprov från intagna i kriminalvårdsanstalter. Vidaregörs analyser av kroppsvätskor och organ på prov från avlidna personer. Någonförändring av laboratoriets uppgift att utföra analyser av alkohol m.m.beträffande fordonsförare föreslår inte utredningen. Dessa bör göras vid ettcentralt laboratorium. I sammanhanget kan inte uteslutas att man inom en snarframtid går över till luftutandningsprov vid misstanke om trafiknykterhetsbrott,vilket skulle få personalmässiga konsekvenser för laboratoriet. Antaletkriminalvårdsärenden har stigit oavbratet sedan början av 1980-talet.Ekonomiska beräkningar har visat att en decentralisering av sådana undersökningartill respektive kriminalvårdsanstalt är kostnadsmässigt ofördelaktig. Dessaundersökningar bör därför enligt utredningens mening även fortsättningsvisutföras centralt. Utredningen har emellertid ifrågasatt om mer än hälften avden kemiska avdelningens ärenden bör bestå av dessa mtinärenden och därförframhållit att ärendeutvecklingen bör uppmärksammas. SRLsunika kompetens är rättskemiska analyser av prov från avlidna personer. Dessaprov kommer från rättsläkarstationema. Enligt utredningens mening talar övertygandeskäl för att dessa uppdrag förblir koncentrerade till ett centraltlaboratorium. Vad gäller denblodgruppsserologiska avdelningen har denna huvud- Prop. 1990/91:93 sakligenatt svara för bestämning av ärftliga blodegenskaper i facl-.rskaps- Bilaga1 ärenden på uppdrag av främst socialnämnder. Avdelningen utför också vissamedicinskt kliniska blodundersökningar i huvudsak på uppdrag av Regionsjukhuseti . Ca 1,av samtliga levandefödda bara genomgår blodundersökningi ett faderskapsärende. Den faderskapsdiagnostika verksamheten foreslås bibehållas och bedrivascentralt. Statenskriminaltekniska laboratorium (SKL) utför kriminaltekniska undersökningar som ide flesta fall föranleds av misstanke om brott och kan bl.a. vara serologi.skaoch biokemiska undersökningar av fläckar från kroppsvätskor, narkotikaanalyser,vapen- och brandtekniska undersökningar, handstilsjämförelser samtäkthetsundersökningar av dokument. I begränsad omfattning förekommer även andraundersökningar. Laboratorieundersökningarhos SKL påkallas i endast ca I % av det totala antalet anmälda brott i . Utredningenbedömer att behovet av kriminaltekniska undersökningar kan komma att öka någoti framtiden bl.a. med hänsyn till att den tekniska bevisföringen har fått en alltstörre betydelse. Enligt utredningens mening innebär ett centralt laboratoriumbl.a. tillgång till samlad kompetens. Därigenom skapas fömtsättningar förmetodutveckling och enhetlig bedömning. Av bl.a. dessa skäl börundersökningarna inte spridas ut på landets 118 polismyndigheter. Utgångspunkter för en framtida organisation Utredningenhar i sin analys av sambanden mellan berörda verksamheter funnit att resultatenfrån verksamheten vid rättsläkarstationeraa, SRLs kemiska avdelning och SKL harlikartade syften och utnyttjas i ett sammanhang, där det finns mångaberöringspunkter. Dessa myndigheters roll och funktion kan alltså betraktas somen del i rättsväsendets utredningsprocess. Mot bakgmnd av rättsliga och verksamhetsmässigasamband anser utredningen att det finns påtagliga fördelar med att samordnadessa verksamheter. Härför talar också behovet av en bättre samlad planering,samordning och uppföljning av verksamheten. Med hänsyn härtill föreslår utredrungenatt de rättsmedicinska, rättskemiska och kriminaltekniska verksamheternasamordnas under en gemensam ledning. Vidare föreslås att SRLs kemiska avdelningoch SKL integreras lokalmässigt. Denfaderskapsdiagnostiska verksmheten saknar anknytning till straffrättsliga ochliknande frågor. Utredningen anser även att SRLs blodgmppsserologiska avdelninghar få beröringspunkter med nämnda myndigheter i fråga ommetoder, kompetens och utrastning. 1990/91:93 hetsmässigasamband finns i stället med blodcentralen vid Regionsjuk- Bilaga 1 huset . Utredningen föreslår därför att regeringen gersocialstyrelsen i uppdrag att utreda fömtsättningama för ett närmare samarbete mellan den blodgruppsserologiska avdelningen och blodcentralen vidRegionsjukhuset i . Gemensam myndighet för de rättsmedicinska, rättskemiska ochkriminaltekniska verksamheterna Utredningensförslag innebär således att den kemiska avdelningen vid SRL samordnas med ochlokalmässigt överförs till SKL. De nuvarande sex rättsläkarstationeraa föreslåsbli regionala rättsmedicinska enheter inom den nya myndigheten, vilken börbenämnas statens rättstekniska laboratorium. Det föreslagna laboratoriet börvara rikets centrala expertorgan för kvalificierade undersökningar ochmetodutveckling inom verksamhetsområdet. Den allmänna målsättningen bör varaatt främja rättssäkerheten genom att biträda de rätlsvårdande organen med undesökningaroch utlåtanden. Myndighetens ansvars- och verk.samhets-område föreslås vara rättsmedicinskaundersökningar av levande och avlidna personer kriminaltekniska undersökningar och ivissa fall andra undersökningar Utredningenhar övervägt två förslag till yttre organisation för laboratoriet. Det ena ären helt självständig myndighet, det andra innebär att det även i fortsättningenskall finnas en chefsmyndighet för laboratoriet. Utredningen har stannat föratt bör vara chefsmyndighet för laboratoriet under regeringenoch . Beträffandeden inre organisatinen föreslå att laboratoriet organiseras i sexrättsmedicinska enheter, en kemisk enhet, en enhet för biologi, en enhet förteknik, en enhet för skriftleknik samt en enhet för planering, samordning,administration och intern service. Utredningen lämnar förslag tillkompetenskrav för vissa befattningar inom den nya myndigheten. Utredningenhar prövat fömtsättningama för att decentralisera rättskemiska analyser till rättsläkarstationema.Enligt utredningens mening finns det i princip inte fömtsättningaratt decentralisera sådana analyser. Detta innebär inte att enklare rättskemiskaanalyser inte skall kunna utföras vid rättsläkarstationeraa. Frågan om vilkaanalyser som skall få utföras lokalt får prövas fortlöpande inommyndigheten med hänsyn till den tekniska utvecklingen, de ekonomiska fömtsättningaraaoch kompetensen hos personalen. Omorganisationsförslaget genomförs räknar utredningen med en personalbesparing av15-20 helårsarbetskrafter. En sådan organisationskulle enligt utredningens mening ge förat.sätt- Prop. 1990/91:93 ningar fören effektivare ledning men också kunna underlätta rationalise- Bilaga 1 ringoch effektivisering av verksamheterna. Konsekvenser av utredningens förslag Enfömtsättning för att uppnå de samordningseffekter m.m. som utredningen pekar påär att de rättskemiska och kemiska verksamheteraa vid SRL respektive SKLsamordnas lokalmässigt. Utredningen anser att en samordning av den kemiskaavdelningen vid SRL och SKL kräver en tillbyggnad av SKL. Om statens nyttjandeav lokaler inom i för SRLs kemiska avdelning intekan avvecklas pä ett ekonomiskt tillfredsställande sätt, bör detta inte varaett hinder för att avdelningen organisatoriskt inordnas i den nya myndigheten.Utredningen föratsätter dock att målet bör vara att samlokalisera SRLs kemiskaavdelning och SKL. Utredningenbedömer att den föreslagna organisationen av statens rättstekniska laboratoriumkan leda till en total årlig kostnadsbesparing med ca 3 700 000-4 500 000 kr. Utredningensförslag att i mindre omfattning anlita utomstående läkare för rättsmedicinskaundersökningar beräknas utredningen medföra en kostnadsminskning med ca I 120000-1 440 000 kr. Utredningenräknar med att även en samverkan mellan den blodgmppsserologiska avdelningenvid SRL och blodcentralen vid i kan ge möjligheter tillrationaliseringsvinster. Deförändringar som utredningen föreslår beträffande innehållet i den rättsmedicinskaverksamheten bör genomföras . Den nya organisationen bör träda i kraft senast första halvåret1988. Förteckning över remissinstanser som avgett """p-i990/9i:93 yttrande över betänkandet (Ds S 1986:3) "- Samordning av det rättsmedicinska, rättskemiska och kriminaltekniskaundersökningsväsendet Justitiekanslera,riksåklagaren, , , statens kriminaltekniska laboratorium,, , statens rätt.skemiska laboratorium - blodgrapp.sserologiskaavdelningen, statens rättskemiska laboratorium - kemi.ska avdelningen, nämndenför undervisningssjukhusens utbyggande, universitets- och högskoleämbetet, statskontoret,, , hovrätten för västra ,, polismyndigheteraa i , polismyndigheterna iHuddinge, , , , , , , ,, , , , och , statensrättsläkarstationer i , , , , och , länsstyrelseraai , , , och , , Jämtlandsoch , , ,, , länslandsting. , somöversänt yttrande från och ,Centralorganisationen /SR som översänt yttrande från , , . Föreningen , Föreningen för forensisk vetenskap vid och Svenska statistikersamfundet. Universitets- och högskoleämbetet har överlämnat yttranden från rättsmedicinskainstitutioner och andra lokala högskolemyndigheter. 3 1990/91. Sammanfattningen i betänkandet med förslag till pp- 1990/91:93 lag om omhändertagande och undersökning av ''- avlidna 1betänkandet föreslås en ny lag som reglerar hälso- och sjukvårdens ansvar viddödsfall. Sjukvårdshuvudmännen får ett lagfäst ansvar för att en ändamålsenligorganisation finns tär att ta hand om och undersöka avlidna om inte rättssäkerhetenkräver att en rättsmedicinsk undersökning genomförs. Lageninnebär att sjukvårdshuvudmännens nuvarande ansvar vid dödsfall påsjukvårdsinrättningar utvidgas att gälla även vid dödsfall utanför sådanainrättningar. Den offentliga hälso- och sjukvården får därmed samma ansvaroavsett platsen för ett dödsfall. Detta innebär att polisen inte behöver tillkallasvid dödsfall utanför sjukvårdsinrättningar i den utsträckning som sker. Detblir en uppgift för sjukvården att vid naturliga dödsfall svara för demedicinska undersökningar som krävs för att fastställa den sannolikadödsorsaken. Dennya lagen beräknas medföra en avsevärd minskning av de rättsmedicin.ska undersökningaraaoch att dcJd.sbevis i ökad omfattning kommer att kunna utfärdas utanundersökning som innefattar obduktion. Lagförslagetsyftar inte till någon ändring av förhållandet att polisen skall tillkallas ochatt rättsmedicinsk undersökning skall utföras om det är befogat med hänsyn tillkraven på rättssäkerhet. Däremot avlastas polisen och rättsläkarstationema befattningenmed dödsfall vid vilka det inte finns saklig grand att anlita dem. Enligtden nya lagen skall sjukvårdshuvudmännen svara för att dödsfall skyndsamtanmäls till folkbokföringsmyndighet samt att dödsbevis utfärda.s och lämnas dit.Om rättsmedicinsk undersökning utförs skall dock polisen svara för dessauppgifter. Dennya lagstiftningen föreslås träda i kraft den . Ibetänkandet behandlas också frågor som rör balsamering och transporter avavlidna. Någon reglering i lag av dessa frågor föreslås inte. Redogörelse för frågor som rör reglerna om f''"P- '990/91:93 åtgärder vid dödsfall, m.m ''- " 1 Nuvarande regler m.m. Obduktionslagen(1975:191) äger tillämpning på obduktion som inte innefattar rättsmedicinskundersökning. Detta innebär att lagen gäller sådana obduktioner som utförs inomsjukvården och som brakar benämnas kliniska obduktioner. Enligtobduktionslagens huvudregel (2 §) får en obduktion företas om den avlidne undersin livstid skriftligen har medgett det. Om ett sådant medgivande saknas, fårobduktion ändå göras (3 §) om det behövs för att orsaken till dödsfallet skallkunna fastställas eller viktig upplysning angående sjukdomens beskaffenheterhållas. Omdödsorsaken är känd, får obduktion dock inte äga mm om den avlidne eller näraanhörig till honom har uttalat sig emot det eller åtgärden eljest kan antas ståi strid med den avlidnes eller nära anhörigs uppfattning. I fall då skriftligtmedgivande inte föreligger skall, där det kan ske och inte särskilda skäl talaremot, nära anhörig till den avlidne underrättas om obduktionen innan den ägerrum (4 §). Om dödsorsaken är känd, får obduktionen inte påbörjas förrän skälig tidförflutit efter underrättelsen. Vidbehandlingen av förslaget till obduktionslag uttalade att det i lagenmedgivna undanlaget från principen om hänsynstagande till den avlidne och hansanhöriga borde tillämpas restriktivt (prop. 1975:50, SoU 8, rskr. Socialstyrelsenutfärdade anvisningar till obduktionslagen (MF 1975:123) somnumera benämns allmänna råd (SOSFS 1986:36). Obduktionslagen(1975:191) äger bara tillämpningpå obduktion som inte innefattar rättsmedicinskundersökning. I kungörelsen (1973:710) om rättsmedicinsk obduktion finnsbestämmelser som irmebär att beslut om en sådan obduktion meddelas av domstol,länsstyrelse, åklagare eller polismyndighet. Derättsmedicinska undersökningaraa av avlidna är uppdelade på treundersökningsformer som benämns rättsmedicinsk obduktion, fullständig dödsorsaksunder.sökningoch enkel dödsorsaksundersökning. Även de två sistnämnda undersökningsformernainnefattar i regel obduktion. Bestämmelser om undersökningsformeraa m.m. fmnsför närvarande i cirkulär (MF 1975:12) med föreskrifter om förfarandet vid rattsmedicin.sk obduktion m.m. och i styrelsens före- Prop.1990/91:93 skrifter (SOSFS 1989:34) om dödsbevis m.m. Bil. 1.3 Dödsfallsanmälan, dödsbevis och intyg om dödsorsaken begravningslag (1990:1144) träder i kraft (pr(>p. 1990/91:10,KU14, rskr. Regleraa om anmälan av dödsfall, dödsbevis och intyg om dödsor.sakeni den nya lagen och i en ny begravningsförordning (1990:1147) ersätter då reglemai 31 och 32 §§ folkbokföringslagen (1967:198) samt i begravningskungörelsen(1963:540). Enligt31 § folkbokföringslagen gäller t.o.m. att anmälan av död.sfallskynd'<-.r,)iskall göras till pastorsämbete av anhöriga m.fl. En nyhet i den nyabegravningslagen är att dödsfallsanmälan görs av sjukvårdsinrättningen om denavlidne vid dödsfallet vårdades där eller förts.dit i anslutning till dödsfallet.I övrigt innehåller den nya lagen i stort sett hittillsvarande regler orn attanmälan skall göras av anhöriga m.fl. med tillägget att även polismyndighetenskall anmäla dödsfall om det inte finns någon annan som är skyldig att göradet. Enligt32 § folkhokföringslagen gäller t.o.m. att ett intyg om dödsorsak (dödsbevis)skall lämnas till pastorsämbetet. Detta var tidigare en föratsättningföreldbegängelse(kremering) men inte för gravsättning. I97I infördes obligatorisktdödsbevis, dvs. krav på död.sbevis även för gravsättning (se avsnitt 4). Dödsbevisetär nu ett intyg om dödsorsaken. Den nya begravningslagen innebär att det delasupp på två olika handlingar, nämligen dels ett bevis om dödsfaUet (dödsbevis),dels ett intyg om dödsorsaken. Döds-bevi.set blir således ett intygande avdödsfallet och inte längre ett intyg om dödsorsaken. Även i fortsättningenskall dödsbeviset ligga till grand för prövning om gravsättning eller kremeringfår ske. Dödsbevisetoch intyget om dödsorsaken skall utfärdas av läkare och lämnas tillpastorsämbetet. Huvudregeln är att detta skall ske utan dröjsmål. Dock gällerenligt begravningsförordningen olika tidsfrister, nämligen fördödsbeviset och för intyget om dödsorsaken. Ytterligareen nyhet i den nya begravningslagen är att anhöriga m.fl. befrias frånuppgiften att lämna dödsbevis och intyg om dödsorsaken. Sjukvårdsinrättningaraaskall inte bara, som , lämna dessa handlingar om den avlidne vårdas därvid dödsfallet utan även om han förts dit i anslutning därtill. Eietta gäller t.ex.om någon avlider på allmän plats och förs till ett sjukhus. I andra fall skallbeviset och intyget lämnas av den läkare som utfärdat dem. Liksomhittills gäller enligt den nya begravningsförordningen att polisen skall skaffaett dödsbevis om det inte kommit in till pastorsämbetet inom efterdet att dödsfallet anmälts. Enligt4 kap. 8 § begravningslagen skall dcidsbeviset med uppgift om detta lämnas tillpolismyndighet om det kan antas att döden har orsakats av någon annan personeller om det armars finns skäl för en fullstän- digare undersökning av dendöda kroppen. skall efter Prop. 1990/91:93 den utredningsom kan behövas skaffa intyg om dödsorsaken. 4 skallmyndigheten lämna dödsbeviset och intyget till pastorsämbetet tillsammans medett tillstånd till gravsättning eller kremering. Ettintyg om dödsorsaken skall bl.a. innehålla läkarens uttalande om dödsorsakenoch de omständigheter som det grandas på. Om dödsorsaken inte har kunnatfastställas, skall läkaren i stället ange sin uppfattning om orsaken och angede omständigheter på vilka den grundas. Den nya lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister (prop. 1990/91:53, SkU9, rskr. 109), som träder i kraft den , innebär att dödsorsaken inte längre skall antecknas i folkbokföringen. Avsikten är därfcir att intygen om dödsorsaken skall sändas direkt till . ' Enligtbegravningsförordningen skall läkaren undersöka kroppen innan ett dödsbevis ochett intyg om dödsorsaken utfärdas. En sädan undersökning behövs dock inte omläkaren har vårdat den döde för den sjukdom som föranlett dödsfallet och ansersig på s.innolika skäl kurma fastställa dödsorsaken. Detsamma gäller om läkarenhar hjälpt till vid en förlossning då modera eller barnet har avlidit. Ibegravningsförordningen finns bl.a. föreskrifter om vad ett död.sbevis och ettintyg om dödsorsaken skall innehålla. får efter samråd med ,och meddela ytterligareföreskrifter därom och också fastställa blanketter för dödsbevis och intyg omdödsorsaken. får också efter samråd med rikspolisstyrelsenmeddela föreskrifter om de undersökningar som dessa handlingar skall grandaspå. 1.4 Läkarnas skyldigheter enligt allmänna läkarinstruklionen Enligt3 § 6) allmänna läkarinstrtiktionen (1963:341) gäller att varje läkare,vare sig han är i allmän tjänst eller enskilt utövar läkar-yrket, så snart skekan kostnadsfritt skall utfärda dödsbevis när någon avlidit som läkaren vårdatunder hans sista sjukdom. Detsamma gäller när modera eller barnet avlider underförlossning vid vilken läkaren hjälpt till eller när läkaren efter dödsfalletundersökt den avlidnes kropp. Fr.o.m. omfattas också intygetom dödsor.saken av denna skyldighet (SFS 1990:1148), Dethar också ålegat överläkaraa vid sjukhusen att, när det ärpåkallat, föranstalta om klinisk obduktion med iakttagande av bestämmelsema iobduktionslagen (1975:191). Läkarna utanför sjukhusen har däremot före år 1990i regel inte kunnat skaffa ett bättre underlag för att utfärda ett dödsbevisgenom en klinisk obduktion. I stället har polisen kopplats in. . . , Bil. Statenoch sjukvårdshuvudmännen träffade en överenskom- melseom ersättningar till dessa huvudmän från sjukförsäkringen.Överenskommelsen innebär bl.a. att sjukvårdshuvudmännen fr.o.m. den I januari1990 tar ett större ansvar vid dödsfall utanför sjukhusen (se regeringensskrivelse /89:153 s. 30), Ianslutning till överenskonmielsen ändrades allmänna läkarinstrak-tionen fr.o.m.den 1 januari 1990 (SFS 1989:815). Efterdenna ändring gäller enligt 3 § 8) i instraktionen, utöver nämnda skyldighetenligt 3 § 6), att vaije läkare som i sin verksamhet får kännedom om att någonavlidit på annan plats än ett sjukhus skall söka få fram sådana uppgifter om denavlidne, i första hand från den läkare som vårdat denne före dödsfallet, somkan vara av betydelse för att fastställa dödsor.saken. Om det behövs skallläkaren ta initiativ till obduktion enligt obduktionslagen. Vidare skall varjeläkare lämna annan läkare de uppgifterom en avliden person som denne behöverför att kunna utfärda dödsbevis och intyg om dödsorsaken. Vidareinfördes fr.o.m. den \ en ny 14 § i allmänna läkarinstruklionen.Den innebär att distriktsläkaraa skall se till att obduktion enligtobduktionslagen görs när det finns skäl för detta i de fall en person avliditpå någon annan plats än ett sjukhus. Detta gäller om förhållandena inte ger anle.dningtill en rättsmedicinsk obduktion eller annan rättsmetiicinsk undersökning. Genomdessa ändringar har sjukhusens överläkare och distriktsläkaraa utanförsjukhusen fått samma skyldighet och samma mcijlighet att se till att kliniskobduktion görs när del finns skäl för det. Andra läkare utanför sjukJiusen kanfullgöra sin skyldighet att, om det behövs, ta initiativ till en kliniskobduktion genom atl kontakta distriktsläkaren. Oavsett om dödsfallet ägt ram påeller utanför ett .sjukhus finns därmed numera samma möjlighet att genom enklinisk obduktion få underlag för att utfärda ett dödsbevis. Fr.o.m.år 1990 gäller enligt allmänna läkarinstraktionen att varje läkare skall anmälaett dödsfall till polisen då förhållandena är sådana att en rättsmedicinskobduktion eller annan rättsmedicinsk undersökning behövs. vardenna skyldighet fomiulerad så att sådan anmälan skulle göras om enfullständigare undersökning av den döda kroppen behövdes för att dödsorsakenskulle kunna fastställas. Tillföljd av överenskommelsen och ändringaraa i allmänna läkarinstraktionenreviderade berörda avsnitt i sina föreskrifter om dödsbevis m.m,som trycktes om (SOSFS 1989:34) och sändes ut till alla läkare med en skrivelsei . 2 Vissa uttalanden av Prop.1990/91:93 Bil.4 har under .senare år behandlat frågor som rör reglema om kliniskaoch rättsmedicinska obduktioner. erinras om några uttalandensom därvid gjorts. Ibetänkandet SoU 1985/86:1 framhöll .socialutskottet att obduktionslagensintentionerom hänsyn till de närmast berördas uppfattning inte får urholkasgenom att överdrivet många dödsfall för säkerhets skull hänförs till sådana medokänd dödsorsak eller anses motivera rättsmedicinsk undersökning. erinradeutskottet om att vid tillkomsten av obduktionslagen uttalade attundantaget från principen om hänsynstagande till den avlidne och hans anhörigaborde tillämpas restriktivt (jfr avsnin 1.1).