prop · GE03152 · 1990-12-31 00:00:00 — Detta gällerfrågorna om kompetensen hos den som i chefsöverläkarens ställe skall anförtrosuppgiften att besluta om eventuella tvångsåtgärder enligt smittskyddslagen ochom fömtsättningama för att överflytta ansvaret. Även jag anser atträttssäkerhetsaspekter självfallet måste väga tungt vid utformningen avlagstiftningen. Jag återkommer till den lösning som jag vill förorda. Innanjag sålunda närmare redovisar min bedömning när det gäller behovet av ochmöjligheten att flytta ansvaret för åtgärdema vid tvångs- 1** 1990/91. isolering frånchefsöverläkaren till någon annan, skall jag i korthet uppe- Prop. 1990/91:152hålla mig vid tvångsisoleringens inriktning och innehåll. Bland remissinstansemaär det särskilt länsrätten i och som har tagitupp sådana frågor. Jag kommer då också in på frågan om behandlingen av HIV-smittadesom tvångsisolerats. Detbör framhållas att det inte är tillräckligt för ett beslut om tvångsisoleringatt det föreligger misstanke om att någon är smittad. Fömtsättningen förtvångsisolering är att en utredning har klarlagt att patienten -som lagtextenuttrycker det - för smitta av en samhällsfarlig sjukdom och att han inte vill medverkatill de frivilliga åtgärder som behövs för att hindra smittans spridning.Dessutom krävs att det föreligger en konkret risk för smittspridning.Följaktligen kan det inte komina i fråga att besluta om tvångsisolering medmindre än att en övertygande bevisning finns om att patienten är smittad ochatt andra människor kan komma att smittas genom patientens agerande. Medhänsyn till det utrednings- och beviskrav som gäller är det således redanklarlagt att den som blir tvångsisolerad på sjukhus är smittad. Det blir därförinte en primär uppgift vid tvångsisolering att ställa en diagnos på denisolerade. Detta hindrar emellertid inte, att de åtgärder som inledningsviskan behöva vidtas under tvångsisoleringen kan domineras av ett behov av attutreda sjukdomsbilden ytterligare och att pröva om den tvångsisolerade relativtomgående kan motiveras att ändra sitt beteende. Såväl inledningsvis somåterkommande bör man naturligtvis undersöka om patienten alltjämt är smittadoch bedöma om tvångsisoleringen måste besfå med hänsyn till risken försmittspridning. Utöverden rent medicinska behandlingen av den samhällsfarliga sjukdomen, som kanges, blir det - som jag anfört - fråga om att ge det stöd och den hjälp sombehövs samt att motivera den isolerade att ändra sin inställning och livsföringså, att tvångsisoleringen kan upphöra. Smittskyddslagensbestämmelser om tvångsisolering har naturligtvis en generell inriktning. De ärtillämpliga på den som för smitta, oberoende av vilken samhällsfarlig sjukdom detär fråga om. Det som jag har anfört gäller tvångsisolering i allmänhet. Irättstillämpningen har beslut om tvångsisolering dock kommit att i huvudsakgälla den som för smitta av HIV. Dessa personer har som regel varitmissbrukare av narkotika och missbmket har sannolikt varit en bidragande orsaktill att de levt på ett sådant sätt att de utsatt omgivningen för smittrisk.Som jag tidigare redovisat intar HIV en särställning i medicinskt hänseende.Den som smittats av HIV kan inte, såvitt vi känner till, behandlastill smittfrihet eller bli smittfri genom att smittsamheten är övergående. Mankan alltså inte räkna med att behovet av tvångsisolering skall kunna bortfallapå den gmnden att den isolerade blir frisk eller i vart fall kansmitta andra människor. Behovet av tvångsisolering bortfaller däremotgivetvis, om den isolerade ändrar sitt beteende på sådant sätt att risken försmittspridning inte längre kvarsfår. Detta betyder att insatser för attmotivera den intagne att ändra sin inställning och livsföring kommer i förgmnden.Här blir behovet av psykiatrisk ochpsykologisk expertis självfallet stöne än av Prop. 1990/91:152specialistkompetens inom infektionsmedicinen. Självfallet måste även i dettafall nödvändiga läkarresurser finnas tillgängliga för att bl.a. ge denbehandling mot HIV-infektionen som är lämplig och möjlig. Detförhållandet att HIV-infektionen inte kan botas leder till att tvångsisoleringenkan bli mer långvarig än vad som har fömtsätts gälla för andra samhällsfarligasjukdomar, i de fall tvångsisolering blir aktuell vid dessa. Atttvångsisoleringen kan bli av långvarig natur med särskild inriktning mot beteendeändrandestöd och behandling vid HIV-infektion kan göra vissa speciella organisatoriskalösningar motiverade. Vidett fortsatt behov av tvångsisolering av HIV-smittade personer kan det såledesbli ändamålsenligt med en särskild sammansättning av kompetensen hos denpersonal som arbetar på enheten, där ett omhändertagande av HIV-smittade kankomma i fråga. Det finns därför skäl att överväga att bygga upp en eller ettpar enheter i landet, som kan få den speciella kompetens som behövs. Regeringenhar också redan uppmärksammat frågan. Enligt den överenskommelse som harträffats med företrädare för sjukvårdshuvudmäimen om vissa ersättningar frånsjukförsäkringen m.m. för och somhar redovisats i propositionen (1990/91:51)om vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen m.m. lämnas sålunda bl.a.ersättning med sammanlagt högst 5 milj. kr. för anordnandet av platser vid institutionerför HIV-smittade, som omhändertas för tvångsisolering enligt smittskyddslagen.Ersättning utges med . per anordnad plats och år. Minslutsats blir, att det inte är givet att den, som bör ges ansvaret för bl.a.uppgiften att övertyga den som isolerats och bär på HIV-smitta om att han måstebete sig på ett sätt som förhindrar att smittan förs vidare till andramänniskor, alltid bör vara chefsöverläkaren vid en sjukhusenhet för infektionssjukdomar.Med hänsyn till att flera andra yrkesgmpper inom hälso- och sjukvården har enlämplig psykoterapeutisk utbildning och erfarenhet bör en möjlighet öppnas attkunna lägga ansvaret på någon annan, och då även på någon som inte är läkare. Jagföreslår alltså att en sådan möjlighet skall införas genom en ny regel ismittskyddslagen. Fleraremissinstanser har framhållit att en undantagsregel i motsats till den somföreslagits i promemorian bör ta sikte enbart på tvångsisolering av HIV-smittade.Också jag anser att det är viktigt att regeln utformas så att den inte blir meromfattande än som är nödvändigt. Den bör därför avgränsas så, att den får gällaalla chefsöverläkarens uppgifter enligt smittskyddslagen vid tvångsisolering avden som för smitta av infektion av HIV. Vidett genomförande av förslaget blir det på samma sätt som en viktiguppgift för främst infektionsläkama att i enlighet med bestämmelsema i HSL setill att den tvångsisolerade får den medicinska vård som han kan behöva. Medandra ord innebär mitt förslag inte någon ändring i den grundläggandeskyldigheten att ge god sjukvård. riktas enbart på deuppgifter som kan komma i fråga enligt smittskyddsla- Prop. 1990/91:152 gen. Meddenna utgångspunkt kan den föreslagna lagregleringen ge möjlighet att lösa detsärskilda problem som gäller de HIV-smittade och som tagits upp avsocialstyrelsen i styrelsens yttrande. Jag har i det föregående talat om attsärskilda sjukhusenheter kan behöva byggas upp för ett omhändertagande av tvångsisoleradeHIV-smittade under det skede då de beteendemotiverande insatsema blir detprimära och inte de medicinska åtgärdema mot den samhällsfarliga infektionen.Vid en sådan, enhet behöver det enligt min mening inte alltid med hänsyn tillpatientsäkerheten finnas en chefsöverläkare. Om sjukvårdshuvudmannen finneratt det är fråga om en sådan enhet, där en chefsöverläkare inte behövs, kan uppgiftemaenligt smittskyddslagen med stöd av den av mig föreslagna ändringen överförastill någon lämplig legitimerad befattningshavare inom hälso- och sjukvården,som kan svara för dessa uppgifter i chefsöverläkares ställe vidsjukhusenheten. På så sätt gör den av mig föreslagna lagändringen det möjligtatt genomföra det organisatoriska altemativ som närmareutvecklat i remissyttrandet över promemorian. Givetvismåste höga kompetenskrav ställas på den som skall kunna anförtros att svara förde åtgärder vid tvångsisolering som enligt smittskyddslagen ligger påchefsöverläkaren. Jag återkommer i det följande till frågan hur jag ser påbehovet av kompetens hos den som skall kunna ges detta ansvar. Ipromemorian föreslås, att själva beslutet om överföring av ansvaret föråtgärder imder tvångsisoleringen till någon annan än chefsöverläkaren börfattas av sjukvårdshuvudmannen. Flera av remissinstansema har godtagit dettaförslag. Länsrätten i har dock från rättssäkerhetssynpunktställt sig tveksam. Likaså har smittskyddsläkaren i uttryckt farhågorför att kraven på kompetens kan få vika för praktiska lösningar, om den lokalasjukvårdshuvudmannen får tillsätta den som skall ersätta chefsöverläkaren. Jaghar försfåelse för att man vill omgärda det tvång som lagligen får utövas motenskilda med särskilda garantier. Principiellt bör man också enligt min meningvara försiktig med att tillåta att ett lagreglerat behörighetskrav urholkasgenom någon form av dispensförfarande. Jag anser emellertid att det knappast fmnsnågot att vinna med att en prövning läggs på till exempel . Remisskritikhar riktats mot att det förslag till ändring i smittskyddslagen som intagits ipromemorian inte innehåller något närmare krav på kompetensen hos den som kanförordnas att fullgöra chefsöverläkarens uppgifter. I promemorian har istället valts att i motiveringen framhålla vikten av att den som utses inteendast har tillräckliga personliga kvalifikationer utan också legitimationinom hälso- och sjukvården. Jag är för egen del övertygad om att huvudmänneninte kommer att överföra uppgiftema enligt smittskyddslagen till någon annan änden som har en tillräcklig reell kompetens för uppgiften. För att undanröja defarhågor som några av remissinstansema fört fram anser jag det emellertid varalämpligt att en precisering av kompetenskravet görs i lagtexten. Någraav remissinstansema har av olika skäl framfört önskemål om att Prop. 1990/91:152bestämmelsen som ger möjlighet att förordna någon annan än chefsöverläkarenatt ansvara för åtgärder enligt smittskyddslagen ges tidsbegränsad giltighet.En lagbestämmelse bör emellertid normalt gälla från den dag som den träder ikraft och till dess finner skäl att upphäva den. Den lagändring somjag här föreslår innefattar inte någon försöksverksamhet med utvärdering. Inteheller kan jag se något annat skäl till att göra bestämmelsen tidsbegränsad. 3 Ändrad beslutsordning för hälso- och sjukvårdensansvarsnämnd Densom tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen står under socialstyrelsenstillsyn. Enligt 12 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalenm.fl. (tillsynslagen) får disciplinpåföljd åläggas den som tillhör hälso- ochsjukvårdspersonalen och som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vadsom åligger honom i hans yrkesutövning, om felet inte är ringa.Disciplinpåföljd är erinran eller varning. Om särskilda skäl finns kandisciplinpåföljd också åläggas den som har tillhört hälso-ochsjukvårdspersonalen. Frågor om disciplinansvar enligt lagen prövas av ensärskild nämnd, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (). Nämnden prövarockså frågor om återkallelse av legitimation och andra frågor om begränsning avbehörighet m.m. för den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen (19 §tillsynslagen). HSANbesfår av en ordförande och åtta andra ledamöter. Ordföranden och ledamötemautses av regeringen för av . Regeringen utser också ett antalersättare. Ordföranden och ersättare för denne skall vara erfaren i domarvärv(20 § tillsynslagen). Enligt21 § tillsynslagen är nämnden beslutför med ordförande och sex andra ledamöter.Till sammanträde med nämnden skall samtliga ledamöter kallas. Anmäler ledamotförfall, skall ersättare för honom kallas. Ordföranden får ensam fatta beslutsom inte innefattar slutligt avgörande i sak. Detta gäller dock inte för beslutenligt 16 § om läkamndersökning eller om tillfällig återkallelse avlegitimation eller annan behörighet, när beslut om läkarundersökningföreligger, eller för beslut enligt 27 § andra stycket om utdömande av vite.Ordföranden får - fömtom när det gäller icke slutliga avgöranden i sak - ensamfatta beslut, som innebär att ett ärende om disciplinansvar avgörs i sak, omdet är uppenbart att ärendet inte kan leda till någon disciplinpåföljd. Ärendensom har avgjorts av ordföranden ensam skall anmälas vid nästa sammanträde mednämnden. Frågorom disciplinansvar enligt tillsynslagen för hälso- och sjukvårds- Prop. 1990/91:152personalen m.fl. (disciplinärenden) prövas av på anmälan avsocialstyrelsen eller en patient eller - om patienten inte kan anmäla saken -en nära anhörig. Frågor om återkallelse av legitimation samt andra frågor ombegränsning av legitimerade yrkesutövares behörighet m.m. (behörighetsärenden)tas upp av på anmälan av eller på ansökan av den som sakengäller. Även ombudsmän () och justitiekanslem (JK) har rätt att anhängiggöradisciplin- och behörighetsärenden. beslut enligt tillsynslagenfår överklagas hos kammarrätt. Ienlighet med regeringens bemyndigande har tillkallats utredningen(S 1987:03) för översyn av bestämmelsema om tillsyn över hälso-ochsjukvårdspersonalen, m. m. (tillsynsutredningen). Med hänsyn till att enavsevärd balans av ärenden förelåg vid då utredningen tillsattes ficktillsynsutredningen i uppdrag att bl.a. överväga om förenklingar kunde göras ibestämmelserna om HSANs verksamhet. Tillsynsutredningenberäknas avge sitt slutbetänkande . Motbakgmnd av att ärendebalansen fortsatt att successivt öka sedan kom tillår 1980 uppdrog regeringen åt statskontoret att genomföraen översyn av vissa administrativa frågor m.m. vid . Syftet med uppdragetvar att få fram förslag om åtgärder, som kunde förenkla HSANs arbete i detkorta perspektivet och göra det möjligt för nämnden att handlägga ärendenasnabbare. Statskontoret skulle under arbetet hålla kontakt medtillsynsutredningen. Statskontoretöveriämnade rapporten (1988:41) : Handläggning -Administration - Organisation - Samverkan - Teknikstöd m. m. vid Hälso- ochSjukvårdens . Rapporten har remissbehandlats. Enviktig utgångspunkt för statskontorets förslag var att nämnden i fortsättningenborde pröva endast de mer komplicerade ärendena. Medicinsk sakkunskap bordeanlitas för att sådana ärenden som uppenbart inte kunde leda till någon påföljdskulle kunna skiljas ut tidigt under handläggningen. Ordföranden föreslogskunna fatta beslut i sådana ärenden. Härigenom kunde HSANs resurser utnyttjasbättre och beslut i enklare ärenden komma snabbare. Nämnden kunde koncentrerasig på de viktigare ärendena. Statskontoretantog i sin rapport att antalet inkommande ärenden vid skulle komma attuppgå till omkring 1 500 och att lika inånga skulle avgöras under ettår. Med de utgångspunkter som statskontoret hade för sina beräkningar skulleenligt statskontoret dess förslag innebära att det i omkring 6(X) ärendenskulle komma att framsfå som uppenbart att talan inte kunde bifallas vid denpreliminära granskningen av medicinskt sakkunniga. I dessa fall borde beslutkunna fattas av ordföranden. Vidare beräknades omkring 200 ärenden gällaomedelbara överlänmanden,överskridande av preskriptionstiden eller återtagande av Prop. 1990/91:152anmälan m.m. Även för dessa ärenden föreslogs ett förenklat beslutsförfarande.Övriga ca 7(X) ärenden ansågs kräva beslut av nämnden. Tillsynsutredningenhade enligt sitt remissyttrande inte något att erinra mot en annorlundafördelning av beslutanderätten i och tillstyrkte i princip, om än med visstvekan, statskontorets förslag. Emellertid förordades att något beslut om attgenomföra förslaget om ändrad beslutsordning inte skulle fattas förränutredningen hade utrett andra viktiga faktorer i sammanhanget, nämligen hurnämnden borde vara sammansatt och om beslut också borde kunna fattas med ett fåneantal nämndledamöter. Tillsynsutredningenskulle i enlighet med sina direktiv ta upp uppgifter på längresikt i sitt slutbetänkande. Regeringen överlämnade därför genom beslut den 26januari 1989 statskontorets rapport och yttrandena över den tilltillsynsutredningen för att beaktas i samband med fullgörandet av utredningensuppdrag. Tillsynsutredningenlämnade i ett delbetänkande vissa förslag rörande (SOU1989:80). Pågmndval av statskontorets och tillsynsutredningens förslag har regeringenvidtagit olika åtgärder. Medel till ett omfattande teknikstöd har beräknats fr.o.m.den 1 juli 1989. Tillsynslagen har ändrats från nämnda tidpunkt så attordföranden i får ensam fatta beslut, som avgör ärende omdisciplinansvar i sak, under fömtsättning att det är uppenbart att ärendet intekan leda till någon disciplinpåföljd (prop. 1988/89:84, SoU22, rskr. HSANupphandlar själv den medicinska expertisen fr.o.m. , vilket germöjlighet för att ställa krav som beställare. Medel har beräknats fr.o.m.sistnämnda tidpunkt för ytterligare två handläggare samt för anställning avsärskild läkarexpertis, placerad på , för att biträda handläggamavid bedömningen av ärenden m.m. Ordförandenhar i överensstämmelse med statskontorets förslag förlagt sin verksamhet till HSANskansli i stor utsträckning. HSANhar i en rapport redovisat hur tilldelade resurserutnyttjas för att arbetet vid skall kunna bedrivas effektivare,långa handläggningstider skall kunna undvikas och ärendebalansen skall kunnaminskas. Bl.a. har en ny organisation för nämndens kansli beslutats. Resultatetav de åtgärder som vidtagits för att effektivisera arbetet vid har enligtrapporten blivit att antalet avgjorda ärenden nu överstiger antalet inkonmaärenden, att ärendebalansen därigenom sjunkit och att den genomsnittliga handläggningstidenminskat. Minföreträdare anförde i propositionen 1988/89:84 om ändrad beslutsordning för hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd att man inte borde vänta med att genomföra en såpass begränsad åtgärd som att ge nämndens ordförande befogenhet att avgöravissa ärenden i sak, vilket skulle förenkla handläggningen vid . hade lagt fram sina slutliga förslag kundedet emellertid bli aktuellt med mer genomgripande förändringar av handläggningsordningen. Minföreträdare betonade vidare i nämnda proposition att hans förslag Prop. 1990/91:152- även om det var föranlett av statskontorets rapport - irte till fullo följdevad statskontoret hade föreslagit. Statskontorets olika förslag i rapportenhade haft ett vidare syfte än den begränsade åtgärd, scm han föreslog ipropositionen. Statskontorets förslag skulle komma att i sin helhet - alltsåäven i fråga om eventuella olika beslutsnivåer - bli föremål för tillsynsutredningensfortsatta beredning. Bakgmndentill ändringen i tillsynslagen var som framgått främst behovet av att kommatill rätta med de genomsnittligt mycket långa hand-läggningstidema, vilka i sintur var en följd av en ökande ärendetillström-ning och en ökande ärendebalans. Ipropositionen framhölls, att det i princip måste ses som en betydande olägenhetför såväl den anmälde yrkesutövaren som patienten, om HSANs ställningstagande isak fördröjs, och '.itta gäller oavsett om ett fel begåtts eller inte. Motdetta måst.. ställas icravet på rättssäkerhet. Det pekades emellertid påförhållandet, att ordföranden och dennes ersättare har erfarenhet som domare.Kravet på rättssäkerhet ansågs därför inte bli eftersatt. Av betydelse i dettasammanhang ansågs också vara, att föreskriftema i övrigt för beredning ellerhandläggning av ärenden borde gälla även när ordföranden ensam fattade beslut.Det anfördes dessutom, att den möjlighet för ordföranden som föreslogs givetvisinte uteslöt att ett ärende ändå lämpligen kunde behöva prövas av i desshelhet med ordförande och minst sex ledamöter. Även ärenden, som uppenbart intekan leda till någon disciplinpåföljd, kan - anfördes det - innehålla sådanakomplikationer eller vara av sådant generellt intresse, att det blir naturligtatt i sin ordinarie sammansättning gör bedömningen. Det fömtsattes också,att s.k. behörighetsärenden, som anhängiggjorts av , JO ellerJK, aldrig skulle kunna hänföras till sådana ärenden som får avgöras i sak avordföranden ensam. Det borde enligt propositionsuttalandet knappast hellerförekomma att ärenden, där muntlig förhandling äger mm, avgörs genomordförandebeslut. Underriksdagsbehandlingen av förslaget konstaterades, att det var angeläget attminska ärendebalansen vid (1988/89:SoU22). Det ansågs att den föreslagnaändringen skulle få en begränsad räckvidd, även om den kunde komma atttillämpas i ett stort antal ärenden. Lagändringen bedömdes kunna genomförasutan att rättssäkerheten eftersattes, bl.a. eftersom den förenkladehandläggningen enbart kunde leda till friande beslut. Sedanmöjligheten infördes för ordföranden att ensam avgöra ärenden i sak förväntades- enligt vad som framgår av en skrivelse från HSANs ordförande tillsocialdepartementet - antalet balanserade ärenden kunna nedbringas avsevärt.Syftet med lagändringen skulle sålunda med denna bedömning ha kunnat uppnås. Bestämmelsentillämpades till att börja med på det sättet, att ordföranden ensam avgjordeärenden under fömtsättning att han, den medicinske experten (i vissa fall expertema)och handläggaren var överens om att disciplinär åtgärd inte kunde komma ifråga. avgjordes åtskilligaärenden under /90. Härigenom kom Prop. 1990/91:152 balansenav icke avgjorda ärenden att minska med omkring 400 ärenden, medan den underåren i sfållet hade ökat med ca 100 ärenden . Förenklingenav handläggningen hade sålunda lett till påtagliga förbättringar iarbetssituationen, utan att för den skull några olägenheter för anmälare ellerden anmälde enligt HSANs uppfattning kunnat noteras. Någon ökning av överklagandenasom med säkerhet kimde hänföras till själva lagändringen hade inte hellerkunnat konstatera. En fortsatt tillämpning av beslutförhetsbesfåmmelsen pådetta sätt bedömdes kunna medföra avsevärt förkortade handläggningstider inomnågra år och som en följd av detta förbättringar för den rättssökandeallmänheten. Sakenhar dock kommit i ett delvis annat läge. Kammarrätten iStockholm har nämligen i några lagakraftvunna avgöranden som gälltdisciplinansvar (bl.a. mål nr 377-1990) undanröjt de överklagade besluten ochtill återförvisat målen för ny behandling. Motiveringen har varit att defrågor som haft att pröva inte kunde anses så klara att ordföranden ensamägt fatfå beslut. De utfålanden som gjorts i rapporten från sfåtskontoret omatt inemot hälften av de sakprövade ärendena skulle kunna avgöras avordföranden ensam gav enligt kammarrätten inte någon ledning förrättstillämpningen i ett visst fall. Inte heller i övrigt hade kammarrätten fiinnitnågra uttalanden i förarbetena till ledning för tolkningen av beslutförhetsbestämmelsen.Kammanätten farm därför, att besfåmmelsen i första hand fick tolkas efter sinordalydelse och enligt vad som är brukligt i fråga om författningstext. Iuppenbarhetsrekvisitet fick anses ligga - anförde kammanätten - att ordförandenensam får pröva endast sådana mål där det inte kan råda någon tvekan om attanmälan är ogmndad. Först då är det uppenbart att talan skall ogillas. Somjämförelse anfördes t. ex. NJA II1943 s. 534 och rättegångsutredningensbetänkande (SOU 1982:26) Processen i tingsrätt (Del B s. 3(X) f). Sett urbesvärsinstansens synvinkel, fortsatte kammarrätten, måste bl.a. krävas attdet direkt av handlingarna - dvs utan ytterligare utredning - klart framgår attbesvären inte kan bifallas. Vid bedömningen måste beaktas att den nyabehörighetsregeln utgör ett undantag från den ordningen att i , utöverordföranden, skall ingå ledamöter som har särskild insikt i hälso- ochsjukvård. Om det fmns något utrymme för överväganden om att ansvarig personalshandläggning - medicinskt och i övrigt - inte har varit korrekt, torde övrigaledamöters erfarenhet nonnalt böra tas i anspråk. Detsamma gäller när sfållninginte kan tas i ansvarsfrågan förrän föreliggande bevis- och tilltrosfrågor harlösts, dvs. fall där utredningen inte klart visar vad som har förevarit utanexempelvis ord sfår mot ord. Ett klart fall för tillämpningen av den nyabehörighetsregeln är när en anmälares fålan är sådan att den kan lämnas utanavseende.