prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Han har däremot inget ansvarnär tillverkaren av huvudprodukten använder en i och för sig felfri beståndsdelpå ett olämpligt sätt. Förslageti promemorian överensstämmer med denna lösning. Även jag förordar en sädanreglering. Den svenska produktskadelagen bör således bygga på samma principersom EG-direktivet angående fördelningen av ansvaret mellan tillverkaren av endelprodukt och tillverkaren av den produkt i vilken delprodukten ingår. EG-direktivetinnehåller i artikel 7 f en regel som säger att en komponenttillverkare inte äransvarig enligt direktivet, om han bevisar att defekten kan tillskrivasutformningen av den produkt i vilken komponenten har infogats eller deinstruktioner som den produktens tillverkare har lämnat. Det materiellainnehållet i denna regel framgår redan av artiklarna 1 och 3. Enligt dessaregler ansvarar ju en komponenttillverkare endast för skador som orsakas av endefekt i hans produkt, dvs. Denna defekt skall föreligga närkomponenttillverkaren sätter sin produkt i omlopp. Härav följer att han inteansvarar för en skada som beror på en olämplig utformning av huvudprodukten. Påmotsvarande sätt förhåller det sig när komponenttillverkaren har levererat enprodukt till tillverkaren av huvudprodukten helt i enlighet med dennesanvisningar - men utan att ha fått veta vad komponenten skall användas till -och skadan uppstår till följd av att komponenten är tillverkad i enlighet medbeställningen. Eftersom artikel 7 fär utformad som en regel om omkastad bevisbörda,gör den dock regelsystemet mer invecklat. Enligt min mening kan dendessutom ge upphov till missförstånd rörande dess förhållande till degrundläggande ansvarsreglerna i artiklarna 1 och Jag anser att en regelmotsvarande artikel 7 f kan undvaras i den svenska lagen.Ansvarsförhållandet framgår ändå tillräckligt klart. saklig avvikelse fråndirektivet är inte avsedd. Avden förordade ansvarsregeln kan också utläsas att huvudproduktens tillverkareblir ansvarig, om en defekt i en komponent eller ingrediens har gjort atthuvudprodukten är behäftad med en säkerhetsbrist. I ett sådant fall börtillverkarna av säväl huvudprodukten som komponenten eller ingrediensen bäraproduktansvaret. Gentemot den skadelidande bör huvudproduktens tillverkare intekunna lasta över ansvaret på den som ansvarar för delprodukten. För att dettaskall vara helt klart är det enligt min mening lämpligt att i produktskadelagenuttryckligen föreskriva att, om en skada har uppstått till följd av ensäkerhetsbrist hos en produkt som utgör beståndsdel i en annan produkt, bådaprodukterna skall anses ha orsakat skadan. Ettsynsätt motsvarande det som har anlagts på komponenttillverkarens ansvarbör gälla ocksä i sådana fall där en produkt vidareutvecklas eller förädlasgenom bearbetning i flera led. Både den som frambringar en råvara och den som isenare led bearbetar råvaran eller därav framställda halvfabrikat kommer då attbära produktansvaret, liksom den som färdigställer slutprodukten. I fråga omexempelvis kött skall produktansvar sålunda kunna åläggas dels bonden som föderupp djuret, dels slakteriet som slaktar och styckar det, dels ocksårestaurangen som anrättar köttet och serverar det. En förutsättning för ansvari vart och ett av leden är dock att den skadeorsakande säkerhetsbristen haruppstått innan produkten lämnade det ledet (jfr avsnitt 2.3.3). Föratt tillverkaransvaret skall kunna utkrävas i ett visst led - efter det attprodukten har insamlats eller frambringats - måste krävas att den ansvarige idet ledet har vidtagit någon åtgärd med produkten som kan sägas innebäratillverkning. Huruvida så skall anses vara fallet kan vara tveksamt.Utgångspunkten bör emellertid vara att tillverkaransvaret åvilar den som harbearbetat produkten på sådant sätt att dess egenskaper har förändrats i någotrelevant avseende. Den som kan bestämma över produktens utformning och därmedpåverka dess säkerhet bör anses vara tillverkare. Om exempelvis det enda somhar skett i ett visst led är att produkten har förpackats utan att den i övrigthar förändrats, kan strikt tillverkaransvar i det ledet knappast komma i fråga.Däremot kan naturligtvis den som har tillverkat förpackningen ådra sigproduktansvar, om förpackningen medför att innehållet blir skadligt. Fleraolika personer kan således enligt de föreslagna reglerna vara ansvariga somtillverkare för skador som orsakas av en slutprodukt: den som frambringarråvaran, den som tillverkar en komponent eller ingrediens, den som bearbetarprodukten eller dess beståndsdelar och slutligen den som sätter samman denfärdiga produkten och ger den dess definitiva utformning. Det betyder att maninte uppnår de fördelaktiga verkningar som en fullständig kanalisering avskadeståndsansvaret skulle Sålunda kandubbelförsäkring inte undvikas och regressförfaranden bli nödvändiga. Dennalösning har emellertid valts i EG-direktivet. Jag förordar att den svenskalagen skall bygga på samma princip. Det strikta ansvaret kan annars sättas heltur spel. Apoteksbolaget har i sittremissvar tagit upp en konsekvens av de föreslagna reglerna omtillverkaransvar. Apoteksbolaget har hävdat atl del inte är rimligt att bolagetskall bära ett strikt ansvar för produkter som bolaget har skyldighet atttillverka eller leverera. Enligt avtalet mellan staten och Apoteksbolaget ombolagets verksamhet åtar sig bolaget att med ensamrätt driva detaljhandel medläkemedel enligt vad som sägs i avtalet. Det åligger bolaget att bl.a. anskaffaoch tillhandahålla läkemedel som har förordnats av läkare och andra som harrätt att förskriva läkemedel. Som bolaget har påpekat är sådana läkemedel imycket stor utsträckning en s.k. registrerad farmacevtisk specialitet, men detkan ocksä vara fräga om en specialitet som inte är registrerad i mensom bolaget kan importera frän utlandet. En läkare kan också förskriva enkomposition som ej finns som färdigtillverkat läkemedel utan som bolaget måstetillverka enligt läkarens recept. EG-direktivetmedger inte att någon viss näringsidkare undantas från det striktaproduktansvaret. Redan av detta skäl är det inte möjligt atl undantaApoteksbolaget från det strikta produktansvaret, om den svenskaproduktskadelagen skall harmoniera med EGs regler. Till skillnad frän bolagetfinner jag det inte heller orimligt att bolaget enligt produktskadelagen fårbära det ekonomiska ansvaret för de produkter som det med ensamrätttillhandahäller pä den svenska marknaden. Mitt förslag: Ocksäden som importerar en produkt för att sätta den i omlopp här i landet skall haett strikt produktansvar. Detta skall gälla oavsett om produkten är en färdigprodukt eller om den är en ingrediens eller komponent som är avsedd att ingå ien annan produkt. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 124-127). Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Ett antal näringslivsorganisationer efterlyser förtydliganden avimportörsbegreppet. Skälen för mitt förslag:När en produkt som har importerats till landet orsakar skada är det redan avgeografiska skäl i allmänhet svårt för den skadelidande att göra sina anspråkgällande mot den utländska tillverkaren. Den skadelidande, som ofta är en enskildkonsument, kan till en början ha stora besvär med att komma i kontakt medtillverkaren för att framföra sina krav. Vidare är det knappast möjligt för denskadelidande att med någon kraft hävda sin ståndpunkt vid förhandlingar somskall föras med en motpart i ett annat land. En enskild skadelidande kan inteheller driva en domstolsprocess mot tillverkaren i dennes hemland ulan att det medför storakostnader och andra problem. Om den skadelidande Prop. 1990/91:197 skullelyckas fä en dom till sin fördel, måste han slutligen också få den verkställdmot den utländska motparten. Detförekommer visserligen regler som är ägnade att underlätta för en skadelidandeatt föra talan mot en tillverkare i ett annat land. konvention omdomstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område() finns regler som gäller bl.a. talan om skadestånd utanföravtalsförhållanden. Konventionen medger bl.a. alt sädan talan väcks i den statdär skadan uppkom eller i den stat där den skadegörande handlingen företogs.Den omständigheten atl ett företag har en filial i ett land kan ocksä ge detlandet domsrätt. Fräganom en svensk anslutning till övervägs för närvarande.Luganokonventionen är visserligen under vissa förutsättningar öppen ocksä förstater utanför EG-EFTA-omrädet. Likväl kan den antas fä ett geografisktbegränsat tillämpningsområde och det kan beräknas ta ytterligare ätskilliga ärinnan den har tillträtts av samtliga EG- och EFTA-länder. Även om konventionenträder i kraft och fär sådan anslutning som har avsetts, är det därförangeläget att se till att en skadelidande, om tillverkaren finns utomlands, harmöjligheter att göra gällande skadeståndskrav mot någon här i landet,lämpligen den som har fört in produkten i landet. IEG-direktivet har tillverkarens ansvar också kompletterats med ett ansvar förimportören. Även den norska och den finska lagen innehåller regler med dennainnebörd. Omimportören sålunda görs ansvarig för produktskador, hindrar del inte att ävenden utländske tillverkaren kan bära produktansvaret. I vissa fall kan det varaav intresse för den skadelidande att ha den möjligheten, t.ex. när tillverkarenär ett utländskt företag som har en filial i . har påpekat (se SOU 1979:79 s. 85 ff) är det iblandosäkert vem som skall anses vara importör. Frågan behandlas närmare ispecialmotiveringen till 6 §. Idet föregående (avsnitt 2.3.3) har jag föreslagit att den som inte har satt enprodukt i omlopp inte skall vara strikt ansvarig för skador som produktenorsakar. Det betyder i fråga om import att den som för in en vara i landet ochsedan använder den för eget bruk inte bär något produktansvar. Det finns likaliten anledning att ålägga en sådan importör strikt produktansvar som att läggadet på den som för eget bruk köper en produkt av en inhemsk säljare. Först omimportören sätter produkten i omlopp i landet bör han bli strikt ansvarig förskador som orsakas av en säkerhetsbrist hos produkten. Ensärskild fråga är hur man bör se på det fallet att en importör först använderden importerade produkten för eget bruk och därefter avyttrar den i begagnatskick. Allmänt sett torde det i ett sådant fall vara mer berättigat att jämföraimportören med en inhemsk köpare än med någon som importerar produkten för attomedelbart sälja den vidare här i landet. Ett strikt produktansvar bör alltsåligga endast på det sistnämnda slaget av importör. Sammatanke har kommit till uttryck i EG-direktivets artikel 3 andra För att striktansvar skall komma i fråga förutsätts enligt den bestämmelsen att importörenhar fört in produkten i avsikt att sprida den vidare genom försäljning,uthyrning, leasing eller pä annat sätt. Genom denna regel undantas från detstrikta ansvaret sådan import som enligt vad som har anförts inte börföranleda strikt ansvar. I promemorian föresläsocksä en sädan regel men den formuleras med hjälp av uttrycket "sätta iomlopp". Även jag anser att den formuleringen är att föredra, eftersom dendirekt anknyter till huvudregeln om när det strikta ansvaret inträder. Föratt en importör skall ådra sig strikt ansvar bör således förutsättas att hanhar importerat den skadegörande produkten för att sälla den i omlopp här ilandet. Inästa avsnitt behandlar jag den särskilda frågan om importörsbegreppet iEG-direktivet och de diskussioner som har förts inom ramen förEES-förhandlingarna om ansvaret vid import inom EES. Min bedömning:EG-direktivets regler om importörens ansvar bör inte pä nuvarande stadiumföranleda några särskilda lagstiftningsätgärder från svensk sida. Promemorians bedömning:överensstämmer med min bedömning (se promemorian s. 217-221). Remissinstanserna: Ettantal näringslivsorganisationer anser att regeln om produktansvar förimportören inte skall gälla vid import från eller de övrigaEFTA-länderna. En remissinstans anser att i EES-förhandlingarna böreftersträva en överenskommelse av innebörden att tillverkare i de övrigaEFTA-länderna och i likställs med inhemska tillverkare. Skälen för min bedömning:I EG-direktivets artikel 3 andra stycket regleras importörens produktansvar.Det har gjorts gällande att denna regel pä grund av sin speciella utformningkan leda till att konkurrensen vid import till EGs medlemsländer snedvrids.Regeln föreskriver nämligen att den som importerar en produkt till Gemenskapenskall anses vara en producent i direktivets mening och ansvara som producent.Det är således endast den som importerar en produkt frän ett land utanförGemenskapen som bär produktansvaret. Vid handel mellan länder inom Gemenskapenär importören inte ansvarig utan endast producenten i exportlandet. Ennäringsidkare i ett som behöver importera en produkt och har att väljamellan två i övrigt likvärdiga alternativ, av vilka det ena är en produkt fränett annat och det andra en produkt från ett land utanför EG, föredrarantagligen det förstnämnda alternativet, eftersom han dä undgår det striktaproduktansvaret. På detta sätt, har man menat, snedvrider EG-direktivets regelom importörens ansvar konkurrensen till fördel för företagen inom EG. Frågan omEG-direktivets regel om importörens ansvar och regelns 4 1990/91. inverkan påkonkurrensförhållandena har diskuterats inom Prop. 1990/91:197 enexpertgrupp bestående av företrädare för EFTAs medlemsländer ochEG-kommissionen. Frägan behandlas numera också inom EES-förhandlingarna. Från särskiltvissa av EFTA-ländernas sida har framförts starka önskemål om att få till stånden lösning som innebär att importörsansvaret inte verkar handelshindrande videxport från EFTA till EG. EG-kommissionensföreträdare har förklarat att man är beredd att diskutera frägan och försökafinna en tillfredsställande lösning. Önskemåletfrån EFTA-sidan är att tillverkare i EFTA-länder skall kunna konkurrera pä likavillkor med tillverkare i vid export till ett . För att uppnådetta har man tänkt sig att på ett eller annat sätt eliminera importörensansvar vid import frän ett EFTA-land till ett . En förutsättning för attdetta skall bli möjligt är ömsesidighet, dvs. att en importör inte heller äransvarig vid import frän ett till ett EFTA-land. För de skadelidandeskulle emellertid en sädan ordning medföra avsevärda nackdelar. De skulle inteha någon importör i det egna landet att vända sig till utan vara tvungna attsöka rätt på den utländske tillverkaren. För att åtminstone i någon mån rådabot på delta förhållande måste man också ha regler om domsrätt ochdomsverkslällighet, som gör alt den skadelidande kan hävda sin rätt i det egnalandet. Konventioner om sådana regler har slutits mellan EFTAs och EGsmedlemsländer (Brysselkonventionen och , se promemorianavsnitt 3.11.2). Ettsystem av det skisserade slaget blir konkurrensneutralt i den meningen att enimportör i ett inte längre pä grund av produktansvarsreglerna haranledning att föredra import från ett annat framför import från ettEFTA-land. Föratt möjliggöra att importörsansvaret avskaffas i förhållandet till andraEFTA-länder och EG har man i den norska lagen infört en regel som bemyndigarKongen att genom avtal med främmande stat bestämma att import till frånen eller flera angivna stater inte skall anses som import enligt lagensbestämmelser och att den som har infört produkten till en av de ifrågavarandeavtalsstaterna från en annan stat skall vara ansvarig som producent. I den finskalagen finns en liknande fullmaktsbestämmelse. FörSveriges vidkommande kan det ifrågasättas huruvida en sådan bestämmelse ärförenlig med 8 kap. 2 § regeringsformen, som stadgar all föreskrifter omenskildas personliga ställning samt om deras personliga och ekonomiskaförhållanden inbördes skall meddelas genom lag. Fråganhuruvida regeln om importörsanvaret kan undvaras och hur det i sä fall skall gåtill att avskaffa regeln behandlas som jag nämnt inom ramen förEES-förhandlingarna. Jag avser atl återkomma med förslag till regeringen idenna fråga när resultatet av förhandlingarna föreligger. Jagdelar således promemorians bedömning att de möjliga konsekvenserna avEG-direktivets regel om importörens ansvar inte skall föranleda några särskildalagstiftningsåtgärder från svensk sida på nuvarande stadium. 2.5.5 Den som utger sigsom tillverltare Mittförslag: Den som marknadsför en produkt som sin genom att förse den med sittnamn eller varumärke eller nägot annat särskiljande kännetecken skall - jämtetillverkaren eller importören - ha ett strikt produktansvar. Promemoriansförslag: överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 127-128) Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Ett antal näringslivsorganisationer anser dock att den som utger sigsom tillverkare inte skall vara ansvarig, om en köpare vet att produkten ärframställd av någon annan. anser att reglerna omansvaret för den som utger sig som tillverkare bör inskränkas till sädanaprodukter med eget varumärke vilkas faktiska tillverkare eller importör inleomedelbart kan identifieras. Skälen för mitt förslag: En vanlig företeelse idagens varudistribution är att t.ex. varuhus och butikskedjor säljer produkterunder eget namn som om de själva har tillverkat dem, trots att produkterna isjälva verket har framställts av andra. Att man förfar på detta sätt kan haolika orsaker. vanligt motiv torde vara att varuhuset eller butikskedjanvill utnyttja sitt väl inarbetade varumärke - och det förtroende hosallmänheten som är förknippat därmed - när man säljer produkter från små ochmindre kända tillverkare. Inte sällan är det till och med så att varuhuseteller butikskedjan beställer en tillverkning efter bestämd specifikation i ettutomeuropeiskt lågprisland och sedan säljer produkten under eget namn här iSverige. Genom att utge sig för attsjälv vara upphovet till produkten kan en näringsidkare anses ta pä sigansvaret för produktens kvalitet. När han pä detta sätt utnyttjar sitt namn imarknadsföringen av produkten är det naturligt att han också fär bära ansvaretför skador som produkten kan orsaka. Den som marknadsför en produkt som sin bördärför vara strikt ansvarig för skador som produkten orsakar till följd avbristande säkerhet. Konsekvenserna av en sådan regel kan inte bli alltförbetungande för de berörda näringsidkarna. De kan ju lätt undvika ansvaret genomatt i stället förse produkterna med uppgift om deras egentliga ursprung. Till skillnad frånnäringslivsorganisationerna anser jag att ett sådant ansvar bör kunna utkrävas,även om det går att hitta någon tillverkare eller importör som är ansvarigenligt de regler som har föreslagits i föregående avsnitt. Det är en avgörandefördel för den skadelidande att kunna hålla sig till och hta på denursprungsmärkning som produkten är försedd med. Medhänsyn till risken för illojala förfaranden bör ä andra sidan inte hellertillverkaren eller importören gå fri från ansvar i dessa fall, om det ärmöjligt att spåra dem. Reglermed den angivna innebörden finns i EG-direktivet (artikel 3 första stycket).Även den norska och den finska lagen innehåller sådana Pä grund av det anfördaförordar jag alt även den svenska produktskadelagen skall innehålla en sådanregel. Den som marknadsför en produkt som sin genom att förse den med sitt namneller varumärke eller något annat särskiljande kännetecken skall -jämtetillverkaren eller importören - ha ett strikt produktansvar. Mittförslag: Om det av en inhemsk produkt inte framgår vem som har tillverkat,frambringat eller insamlat den och det inte heller finns någon här i landet somhar marknadsfört den som sin produkt, skall var och en som har tillhandahållitprodukten ha ett strikt produktansvar. Ansvaret skall dock inte bäras av densom anvisar någon i ett tidigare distributionsled mot vilken kravet i ställetkan göras gällande. En sådan anvisning skall ges inom efter det attden skadelidande framställt krav på ersättning eller på annat sätt påkallatanvisningen. Motsvaranderegler skall gälla beträffande en importerad produkt, om det inte av produktenframgår vem som har importerat den. Promemoriansförslag: Överensstämmer i sak med mitt förslag (se promemorian s. 128-132). Ipromemorian har bestämmelsen dock utformats annorlunda. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.Ett par instanser avstyrker förslaget. Några remissinstanser efterlyserförtydliganden av bestämmelsen. Från ett annat häll ifrågasätts om det inte börregleras vad som skall gälla om den som anvisats som tillverkare eller importörär på obestånd eller annat hinder föreligger för den skadelidande att göragällande sin rätt. En remissinstans anser att tidsfristen skall anges ienlighet med EG-direktivet eller, i andra hand, förlängas. Skälen för mitt förslag:En grundtanke med produktansvarslagstiftningen är att det så långt som möjligtskall vid varje skadefall finnas någon ansvarig person som den skadelidande kannå med sina krav. För att en sådan princip skall få effektivt genomslag räckerdet inte med att den som är eller utger sig för att vara tillverkare ellerimportör görs skadeständsansvarig. Dessa regler måste kompletteras med reglerför sådana fall då den skadelidande inte kan få reda på vem som har tillverkateller importerat den skadeorsakande produkten. Enskadelidande konsument har i fall av det sistnämnda slaget normalt ingen annanatt rikta sina ersättningskrav mot än den som har sålt produkten till honomeller på annat sätt tillhandahållit den. Det synes också vara rimligt att iförhållandet mellan leverantören och den skadelidande hellre läggaskadeståndsansvaret på leverantören än låta den enskilde skadelidande självbära skadans ekonomiska verkningar. Ansvaret behöver inte heller bli alltförbetungande för leverantören, om hanfår rätt att befria sig från ansvaret genom att utpeka någon i ett Prop.1990/91:197 tidigaredistributionsled som är ansvarig. En sådan regel kan fä positiva Genom dentvingas företagen i omsättningskedjan att hjälpa tillatt spåra tillverkaren eller importören, och de motiveras att bevara handlingaroch annat material som gör detta möjligt. Vidare kan det antas att regeln gör det svårareför tillverkare och importörer att vara anonyma. EG-direktivethar en ansvarsregel av detta slag. Den norska och den finska lagen innehållerocksä sädana regler. Enligtartikel 3 tredje stycket i EG-direktivet skall, när tillverkaren av produkteninte kan identifieras, varje leverantör av produkten betraktas som tillverkareav den, om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkareneller den person som levererat produkten till honom är. Detsamma skall gällaför en importerad produkt, även om tillverkarens namn är angett, om importörensidentitet inte framgår av produkten. anser det inte vara rimligt att en detaljist, som inle har haftnägot som helst inflytande över en varas tillverkning eller vidarebearbetning,skall åläggas ansvar för produktens farlighet. Möjligheten tillansvarsbefrielse blir enligt förbundet en illusion i det fall där tidigare ledinte är identifierbara. Frågan om okända aktörer i tidigare led anknyter ocksätill frågan om lagen skall omfatta obearbetade produkter från djur- ellerväxtvärlden. har anfört liknandesynpunkter. Närdessa synpunkter skall bedömas finns det enligt min mening skäl attinledningsvis slå fast följande. Om skadeståndsreglerna i ett visst fall inteutpekar någon på tillverkar- eller leverantörssidan som ersättningsskyldig,blir det den skadelidande själv som får bära de ekonomiska följderna avproduktskadan. Ett sådant resultat strider mot den grundtanke medproduktansvarslagstiftningen som jag nämnde i början av detta avsnitt, nämligenatt den skadelidande alltid bör ha någon att vända sig till med sina krav. Detförefaller också tämligen uppenbart att den ekonomiska förlusten av en produktskadahellre bör bäras av en detaljist som har levererat produkten än av den enskildeskadelidande.