prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Avsikten äremellertid att behandlingen vid rättspsykiatrisk vård skall gå ut på attmotivera patienten och i övrigt se till att denne blir i stånd att medverkatill frivillig behandling. Beträffandefrågan vid vilka inrättningar rättspsykiatrisk vård får ges innehåller den nuaktuella lagen en särskild reglering i 6 §. Förevarande paragraf innehållerdärför ingen hänvisning till motsvarande föreskrift i 15 § i förslaget till lagom psykiatrisk tvångsvård. 1andra stycket första meningen har tagits in en föreskrift om befogenhet förkriminalvårdsstyrelsen att när det gäller häktade m. fl. i ett särskilt fallbesluta om särskilda inskränkningar i de angivna avseendena, om det är påkallatfrån ordnings- eller säkerhetssynpunkt. Det bör påpekas att föreskriften hargjorts tillämplig även beträffande personer av samma kategorier som har förtsöver till en sjukvårdsinrättning av det aktuella slaget för psykiatrisk vård påfrivillig gmnd eller, såvitt avser häktade, till en enhet för rättspsykiatriskundersökning (se 37 § fjärde stycket i förslaget till ändring i KvaL och 19 §andra stycket i förslaget till ändring i häkteslagen). Detfår fömtsättas att det endast i undantagsfall finns skäl att tillämpa den aktuellabestämmelsen. Men om t.ex. placeringen i kriminalvårdsanstalt av en intagenhar förestavats av säkerhetsskäl kan det naturligtvis finnas anledning förkriminalvårdsstyrelsen att i samband med att frågan om rättspsykiatrisk vårduppkommer överväga humvida det behövs särskilda restriktioner av det aktuellaslaget för den intagne under vården (jfr 6, 7 och 25 30 §§ KvaL). Det börpåpekas att möjligheten att besluta om restriktioner inte är avsedd att sträckasig längre i de nu aktuella fallen än vad som gäller enligt 25 30 §§ KvaL. Sedanlagrådsremissen beslutades har regeringen föreslagit vissa ändringar i kriminalvårdslagstiftningen (prop. 1989/90:154). Änd ringarna har behandlats av och träder i kraft den 1 janu ari 1991 (l990/91:JuU2, rskr. De innebär bl. a. att beslut i klientären den inom kriminalvården i stor utsträckning skall kunna fattas på lokal 304 nivå av andra kriminalvårdsmyndigheter än Prop. 1990/91:58eller tjänstemän inom kriminalvården men att ärenden av särskilt Bilaga 1kvalificerat slag även i fortsättningen skall handläggas av styrelsen. Jag har,mot bakgmnd av de överväganden som gjorts i det lagstiftningsärendet (se prop.1989/90:154 s.23 flf. ), med hänsyn till den grannlaga prövning som är förenadmed beslutsbefogenheterna enligt bestämmelserna i andra stycket funnit att debör läggas på utan sådan delegationsmöjlighet som införsi kriminalvårdslagstiftningen. Bestämmelseni andra stycket andra meningen innebär att de inskränkningar somkriminalvårdsstyrelsen får besluta om beträffande en viss patient inte fåromfatta granskning av vissa brev från denne. Föreskriften har sin motsvarigheti 9 § häkteslagen resp. 25 § KvaL. Jag får här hänvisa till specialmotiveringentill ändringen i den sistnämnda paragrafen. Det bör påpekas att anknytningen iförevarande bestämmelser till de aktuella föreskrifterna i häkteslagen och KvaLär avsedd att innebära att brev från en patient till postverket inte skallomfattas av förbudet mot brevgranskning. Bestämmelseni tredje stycket har beträflfande intagna i kriminalvårdsanstalt en direktmotsvarighet i 31 § KvaL i dess nya lydelse fr.o.m. den Ijuli 1990 (prop.1989/90:130, JuU33, rskr.286, SFS 1990:417). Den nu aktuella föreskriftenomfattar emellertid även rättspsykiatrisk vård efter beslut av domstol. Dennautvidgning av möjligheten för regeringen att besluta om restriktioner av detaktuella slaget i särskilda fall till att omfatta även andra än intagna ikriminalvårdsanstalt får anses motiverad, eftersom den nuvarande ordningen kansägas innehålla en olikformighet i detta avseende när det gäller behandlingenav en person som har dömts för t. ex. brott mot rikets säkerhet och överlämnatstill sluten psykiatrisk vård enligt LSPV. Det bör emellertid betonas attföreskriften är avsedd att tillämpas endast i undantagsfall. Något praktisktbehov av motsvarande regler beträflfande personer som skall förpassas till enkriminalvårdsanstalt har inte ansetts föreligga. Närdet gäller frågan om brevcensur med stöd av tredje stycket bör observeras attdet här inte föreligger någon sådan begränsning som anges i andra stycket andrameningen. Jag får i detta avseende hänvisa till specialmotiveringen till 25 §i förslaget till ändring i KvaL. Derestriktioner beträffande patienter som har beslutats med stöd av andra ochtredje styckena liksom åklagarrestriktioner beträffande häktade skallnaturligtvis på samma sätt som tvångsåtgärder med stöd av första stycket verkställas av personalen vid sjukvårdsinrättningen eller undersökningsenheten.Av 19 § framgår att beslut av enligt andra stycket iförevarande paragraf överklagas hos kammarrätten. 9§ I fråga om vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område för den somgenomgår rättspsykiatrisk vård på grund av beslut enligt 31 kap. 3 §brottsbalken av domstol, utom i fall då vården har förenats med särskildutskrivningsprövning, gäller bestämmelserna i 25 och 26 §§ lagen (199l:000)ompsykiatrisk tvångsvård. 20 1990/91. Bestämmelseni paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen Prop. 1990/91:58(avsnitt 4.4.2). Genom föreskriften regleras frågan om vistelse utanför Bilaga1 sjukvårdsinrättningens område för patienter som genomgår rättspsykiatriskvård efter beslut av domstol, om vården inte är förenad med särskildutskrivningsprövning. Med hänsyn till den jämkning som på förslag av lagrådetvidtagits i 25 § i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård har innebördenav förevarande paragraf ändrats på motsvarande sätt. Hänvisningentill de aktuella bestämmelserna i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvårdinnebär att vederbörande läkare får ge patienten tillstånd att under en vissdel av vårdtiden vistas utanför vårdinrättningens område och att ett tillståndfår avse återstoden av vårdtiden, om det finns skäl att anta att åtgärden ärangelägen för att förbereda att den rättspsykiatriska vården upphör. Avhänvisningen följer vidare att patienten får åläggas att iaktta särskildavillkor. Slutligengäller att chefsöverläkaren får återkalla ett tillstånd, om förhållandenakräver det. Jag får i övrigt hänvisa till specialmotiveringen till 25 och 26 §§i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård. 10§ Beträffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård efter beslut enligt 31kap. 3§ om särskild utskrivningsprövning prövas frågan omtillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanförsjukvårdsinrättningens område av länsrätten efter ansökan av chefsöverläkareneller patienten. Vidsin prövning skall rätten särskilt beakta arten av den brottslighet somföranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning, risken för återfall ibrottslighet och verkan av den vård och behandling som patienten genomgått.Tillståndet får ges för återstoden av vårdtiden, om det finns skäl att anta attåtgärden är angelägen för att förbereda att den rättspsykiatriska vårdenupphör. Ett tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område får förenasmed särskilda villkor. Länsrättenfår efter ansökan av chefsöverläkaren överlämna åt denne att beträffande visspatient besluta om tillstånd enligt första stycket. När det finns skäl för det,får länsrätten återta denna befogenhet. Chefsöverläkaren får återkalla etttillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område, om förhållandena kräverdet. Bestämmelsemai paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4.2). 1paragrafen regleras frågor om vistelse utanför sjukvårdsinrättningens områdeför patienter som genomgår rättspsykiatrisk vård med särskildutskrivningsprövning efter beslut av domstol. Med anledning av påpekanden frånlagrådet har vissa justeringar gjorts i paragrafen i förhållande till förslageti lagrådsremissen. Avförsta stycket första meningen följer att den som genomgår rättspsyki atrisk vård med särskild utskrivningsprövning får, efter ansökan av chefs överläkaren eller patienten, av länsrätten ges tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område. Det bör påpekas att en ansökan enligt bestäm melsen, till skillnad från vad som gäller beträflfande en begäran av patien ten hos chefsöverläkaren i motsvarande fråga enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård (se 25 §), skall göras skriftligen. Av 33 § FPL följer att patien ten hos kammarrätten får överklaga ett beslut av länsrätten att inte ge 306 dennetillstånd till utevistelse. Enligt bestämmelsen i 18§ andra stycket Prop.1990/91:58 andra meningen förevarande lag får chefsöverläkaren inte överklagaläns- Bilaga 1 rättens beslut i en tillståndsfråga medan allmän åklagareenligt föreskrifterna i 20 § får överklaga ett beslut att ge tillstånd tillutevistelse. 1andra stycket första meningen anges de faktorer som länsrätten särskilt skallbeakta vid sin prövning av en tillståndsfråga. Som framgått av den allmännamotiveringen (avsnitt 4.4.2) har bestämmelsen utformats i enlighet medlagrådets förslag. Bestämmelsen är avsedd att ge uttryck för den allsidigaprövning som länsrätten har att göra i de aktuella fallen. Väsentligt viddenna prövning är att skyddsbehovet för närstående och omgivning blir beaktati tillräcklig utsträckning. är det angeläget att patienten gesmöjligheter att successivt anpassa sig till ett liv utanför vårdinrättningen. har anfört bör i bedömningen, utöver de faktorer som anges ibestämmelsen, särskilt vägas in även i vilka former utevistelsen är avsedd attske. Lagrådet har påpekat att riskerna med en vistelse utanför vårdinrättningenbegränsas om exempelvis någon form av övervakning anordnas. För länsrättensprövning är det därför angeläget att chefsöverläkaren noga redovisar dearrangemang i detta avseende som är avsedda att vidtas för patienten underutevistelsen. Frågan om möjligheten att förena ett tillstånd med villkor, sominnebär t. ex. att patienten övervakas, återkommer jag strax till. Somjag har anfört beträffande den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård(avsnitt 3.5.4) bestäms patientens möjligheteratt vistas utanförvårdavdelningen eller vårdinrättningen av hans tillstånd och mtinerna vidinrättningen. Frågan om patientens rörelsefrihet i de nu aktuella fallen, i denmån det inte gäller vistelse på egen hand utanför vårdinrättningens område somkräver särskih tillstånd av länsrätten enligt förevarande bestämmelse, avgörsi sista hand av chefsöverläkaren (se 8 § första stycket). Självfallet är detsärskilt angeläget i dessa fall att det sker en noggrann prövning av i vilkenutsträckning patienten kan ges möjlighet att på egen hand vistas t. ex. inom vårdinrättningensområde men utanför sin vårdavdelning. Som jag har anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 4.4.2) är det angeläget att patienter som genomgårrättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning är intagna vidsjukvårdsinrättningar som har tillräckliga säkerhetsmässiga förutsättningar försådan vård så att t.ex. rymningsförsök av patienter kan förhindras vid s. k.frigång eller annars under vistelsen vid inrättningen. Detta utesluternaturligtvis inte att det under vården i det enskilda fallet kan visa sig attsäkerhetskraven inte skiljer sig från kraven i fall då rättspsykiatrisk vårdinte är förenad med särskild utskrivningsprövning, vilket ju påverkar fråganvid vilken inrättning vården bör ges. Bestämmelseni andra stycket attdra meningen överensstämmer i sak med vad som gäller vid tillstånd enligt 9 § då den rättspsykiatriska vården inte är förenad med särskild utskrivningsprövning. Möjligheten att ge en patient tillstånd att vistas utanför sjukhuset under återstående delen av vårdtiden har emellertid särskild betydelse i de nu aktuella fallen. En person som har gjort sig skyldig till ett allvarligt brott kan jämfört med 307 andra patienter iallmänhet sägas vara i större behov av fortsatt kontakt Prop. medvårdinrättningen sedan vistelsen där upphört. Eftersom det här är Bilaga 1 frågaom att vid prövningen av när vården skall upphöra bedöma risken föratt patienten till följd av sitt psykiska tillstånd återfaller i brott kan det förutsättas att det idessa fall ofta anses nödvändigt att den definitiva utskrivningen föregås aven period för utslussning i samhället av patienten där sjukvården i samarbetemed kan ge denne stöd. gäller särskilt imissbmksfall. Möjlighetenenligt tredje meningen i andra stycket att förena ett tillstånd att vistasutanför vårdinrättningens område med särskilda villkor är avsett att utnyttjasi bl. a. fall av det sistnämnda slaget. Bestämmelsen motsvarar 25 § andrastycket i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård. Som angetts ispecialmotiveringen till den paragrafen har sistnämnda bestämmelse i enlighetmed lagrådets förslag utformats så att särskilda villkor får ges inte bara ibehandlingssyfte. Likaledes på förslag av lagrådet har motsvarande ändring vidtagitsi den nu aktuella bestämmelsen i förhållande till förslaget i lagrådsremissen. nu aktuella fallen kan det naturligtvis i ännu högre grad än beträffandeandra tvångsvårdspatienter finnas skäl att föreskriva villkor om t.ex. förbudatt vistas på en viss plats eller att besöka eller annars ta kontakt med någonviss person. Sådana villkor kan få en funktion liknande besöksförbud enligtlagen (1988:688) om besöksförbud. I vissa fall kan det tänkas attskyddsaspekterna gör sig så starkt gällande att patienten bör få vistas utanförvårdinrättningen bara under fömtsättning att en anhörig eller någon annanlämplig person åtar sig att ha personlig tillsyn över patienten. Tillstånd attvistas utanför vårdinrättningens område kan då förenas med ett särskilt villkori detta hänseende. Det bör här påpekas att de situationer då patienten vidvistelser utanför sjukhuset ledsagas av personal från vårdinrättningennaturligtvis inte utgör sådana utevistelser som fömtsätter tillstånd. Detbör påpekas att patienten har rätt att hos kammarrätten överklaga länsrättensbeslut inte bara i själva tillståndsfrågan utan även när det gäller frågan omsärskilda villkor. På motsvarande sätt kan en patient som genomgårrättspsykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning överklagachefsöverläkarens beslut om särskilda villkor hos länsrätten (se 18 § förstastycket 3), vars beslut i sin tur naturligtvis kan överklagas till kammarrätten. Avtredje stycket första meningen följer att länsrätten får överlämna åtchefsöverläkaren att fatta beslut om tillstånd att vistas utanför vårdinrättningensområde, om det inte gäller återstoden av vårdtiden. Frågan vilka fall som häravses har berörts i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.4.2). Det får ansessjälvklart att befogenheten att delegera beslutanderätten på läkare i dessafrågor inte utnyttjas i de fall då åklagaren med stöd av 20 § har förbehållitsig rätten att överklaga ett beslut av domstolen att vården skall upphöra; attåklagaren får överklaga ett beslut av länsrätten om delegation följer av förstastycket punkt 2 i nyssnämnda paragraf I andra meningen i tredjestycket har tagits in en bestämmelse om att länsrätten får återta befogenheten för chefsöverläkaren att besluta i per- 308 missionsfrågor.Ett sådant ärende hos länsrätten kan initieras t.ex. på en Prop. 1990/91:58 framställning av åklagaren. Frågan kan också tas upp i samband med ett Bilaga 1 mål om upphörande av vård. Tredje meningen i tredje stycket överensstämmeri sak med vad som gäller i fall enligt 9 §, dvs. då rättspsykiatrisk vård efterbeslut av domstol inte är förenad med särskild utskrivningsprövning. Frågorom förfarandet i länsrätten i de nu aktuella målen om tillstånd m. m. reglerasi 21 och 22 §§. I8 § tredje stycket har tagits in bestämmelser om att regeringen för ett visstfall beträffande bl.a den som genomgår rättspsykiatrisk vård efter beslut avdomstol skall få förordna om särskilda restriktioner i fråga om rätten attkommunicera med utomstående, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerheteller för att motverka terrorism. Någon särskild reglering för att tillgodosedessa syften vid vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område behövs enligtmin mening inte. I de fall där hänsyn till rikets säkerhet gör sig gällandebeträffande den som genomgår rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd får detfömtsättas att lagöverträdaren är dömd just för brott mot rikets säkerhet ochatt på gmnd härav vården är förenad med särskild utskrivningsprövning. Hänsyntill rikets säkerhet bör därför som jag ser det vägas in vid den bedömning avrisken för nya brott som enligt mitt förslag skall ske vid prövning avfömtsättningarna för tillstånd till vistelse utanför vårdinrättningens område idessa fall. Eftersom åklagaren i fall med särskild utskrivningsprövning skallfå yttra sig i prövningsförfarandet hos länsrätten (se 22 § andra stycket)finns det enligt min uppfattning tillräckliga garantier för att det nämndaintresset, vare sig patienten är dömd för brott mot rikets säkerhet eller inte,blir beaktat vid prövningen av frågan om vistelse utanför vårdinrättningensområde. Och det får anses självklart att tillstånd aldrig ges i fall därregeringen har meddelat restriktioner i fråga om rätten att kommunicera medutomstående (jfr prop. 1987/88:130 s. 27). Vadsom nu har sagts beträffande fall där hänsyn till rikets säkerhet gör siggällande har på motsvarande sätt och i än högre grad avseende påterroristfallen. 11§ Den som är intagen i kriminalvårdsanstalt och som genomgår rättspsykiatriskvård får ges tillstånd att under en viss del av vårdtiden vistas utanförsjukvårdsinrättningens område. Därvid gäller bestämmelserna i 25 § förstastycket andra meningen och andra stycket lagen (1991:000) om psykiatrisktvångsvård. Enfråga om tillstånd enligt första stycket avgörs av kriminalvårdsstyrelsenefter ansökan av chefsöverläkaren eller patienten. Om ansökan har gjorts avpatienten, skall yttrande inhämtas från chefsöverläkaren. Regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer får genom föreskrifter ellerbeslut i särskilda fall flytta över befogenhet enligtandra stycket till någon annan kriminalvårdsmyndighet än styrelsen eller tilltjänstemän inom kriminalvården. 1paragrafen regleras frågan om vistelse utanför sjukvårdsinrättningens område för den som är intagen i kriminalvårdsanstalt. Frågan har behand lats i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.5.4). Bestämmelseraa i para- 309 grafen innebär att den somär intagen i kriminalvårdsanstalt och under Prop. 1990/91:58straffverkställigheten genomgår rättspsykiatrisk vård kan ges tillstånd att Bilaga 1 i likhet med den som genomgår sådan vård som brottspåföljd (jfr 9och 10§§) vistas utanför vårdinrättningens område. I förhållande till lagrådsremissensförslag har vissa justeringar av redaktionell karaktär vidtagits i paragrafen. Föreskrifteni JÖrsta stycket första meningen motsvarar bestämmelsen i 25 § första stycketförsta meningen i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvård. Andra meningeni första stycket innebär att de aktuella bestämmelserna i den lagen blirdirekt tillämpliga i de fall som avses i paragrafen. Avandra stycket första meningen följer att prövningen av fråga om tillstånd attvistas utanför vårdinrättningens område skall göras av kriminalvårdsstyrelsen.Tillståndsprövningen omfattar naturligtvis även frågan humvida sådana villkorsom avses i 25 § andra stycket i förslaget till lag om psykiatrisk tvångsvårdskall meddelas. Denna ordning innebär sålunda att det är kriminalvårdsstyrelsensom beslutar om och när en intagen som genomgår rättspsykiatrisk vård kan förasöver till öppen vård. Detbör betonas att det är vårdaspekteraa som skall vara vägledande förtillståndsprövningen. Självfallet måste emellertid vidsin prövning här även väga in kriminalvårdens intressen. Hänsyn av det slag somskall tas med stöd av KvaL vid olika former av permission och tillstånd tillvistelse utanför anstalt bör sålunda få påverka även den nu aktuellaprövningen. Någon fullständig parallellitet i detta avseende är emellertid inteavsedd, eftersom det skulle kunna motverka det primära intresset isammanhanget, nämligen den intagnes tillfrisknande. Detbör emellertid observeras att tillståndet att vistas utanför vårdinrättningensområde inte kan sträcka sig utöver den tid som den rättspsykiatriska vårdenbestår. När chefsöverläkaren beslutar att vården skall upphöra (se 12 § andrameningen), upphör således även tillstånd att gälla. Iprincip skall den intagne i dessa fall därför på nytt inställa sig vidanstalten så snart vården har upphört. Det får emellertid fömtsättas attsituationen ofta är sådan att på förhand kunnat fattabeslut om att den intagne med stöd av regleringen i KvaL, i första hand 34 §,får fortsätta att vistas utanför anstalten. Ordningenatt tillståndsprövningen sker efter ansökan av vederbörande chefsöverläkareeller patienten motsvarar 10 § första stycket i fråga om den som genomgårrättspsykiatrisk vård efter beslut om särskild utskrivningsprövning. Av 29 §första stycket 3 följer att chefsöverläkaren är skyldig att upplysa patientenom dennes rätt att ansöka om tillstånd av det aktuella slaget. Syftetmed andra stycket andra meningen är att alltid skall hatillgång till en bedömning av chefsöverläkaren angående patientens behov av attvistas utanför vårdinrättningens område. Vare sig chefsöverläkaren själv enligtförsta meningen gör en ansökan eller inte bör han naturligtvis även gekriminalvårdsstyrelsen underlag för eventuella särskilda villkor vid enutevistelse. Ocksånär det gäller frågor om patientens rörelsefrihet som inte faller 310 inomramen för tillståndsprövning utan i sista Prop.1990/91:58 hand avgörs av chefsöverläkaren är det självfallet angeläget att detsker ett Bilaga 1 nära samråd mellan sjukvårdsinrättningen ochkriminalvårdsstyrelsen. Jag tänker här särskilt på frågan i vilken utsträckningpatienten kan ges möjlighet att på egen hand vistas inom vårdinrättningensområde men utanför sin vårdavdelning. Avtredje stycket följer att regeringen får möjlighet att föreskriva attbeslutanderätten i de aktuella ärendena skall delegeras till någon annankriminalvårdsmyndighet än eller till tjänstemän inomkriminalvården och att regeringen även kan bemyndiga kriminalvårdsstyrelsenatt föreskriva om sådan delegation. Bestämmelsen innebär också att möjlighetenatt delegera befogenheten att fatta beslut kan begränsas till att avse enintagen i ett visst fall. Exempelvis kan det visa sig vara lämpligt attmöjligheten till delegation utnyttjas endast i det särskilda fallet när detgäller intagna som avses i 31 § KvaL. Tillskillnad från befogenheter enligt 8 § andra stycket attbesluta om särskilda restriktioner beträffande en viss intagen ges således i denu aktuella fallen en möjlighet att delegera styrelsens beslutsbefogenheter.Skälet till detta är att dessa fall får anses vara av sådan karaktär att det ilinje med riktlinjeraa i det tidigare nämnda lagstiftningsärendet påkriminalvårdsområdet (prop. 1989/90:154, 1990/9l:JuU2, rskr. 14) bör kunna skedelegation av beslutanderätten. Enligt vad jag har inhämtat avser chefen förjustitiedepartementet att, om förslaget genomförs, återkomma till regeringen ifråga om föreskrifter om delegation liksom om rätt för kriminalvårdsstyrelsenatt ändra en tjänstemans beslut i en tillståndsfråga och om rätt för patientenatt påkalla sådan prövning hos styrelsen. Detbör påpekas att chefsöverläkaren inte såsom i fråga om vistelse utanförvårdinrättningens område vid rättspsykiatrisk vård som brottspåföljd (se 9 ochI0§§) - tillagts rätt att återkalla ett tillstånd av kriminalvårdsstyrelsen.Med hänsyn till möjligheten att delegera kriminalvårdsstyrelsensbeslutanderätt i tillståndsfrågor, som naturligtvis även omfattar rätten attåterkalla ett tillstånd, har nämligen en befogenhet av det aktuella slaget förchefsöverläkaren inte ansetts erforderlig.