prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Beredningensförslag att slopa försöksutskrivningen bygger på att stödet till patienten sålångt möjligt skall ges i frivilliga former och när patienten är kvar i sinvanliga miljö. De begränsade vårdtider med tvång vid akut behov av vård somsocialberedningen föreslår bedömer beredningen inte ge utrymme förförsöksutskrivning. Antaletförsöksutskrivningar enligt LSPV var över 10000 perår. uppgick motsvarande antal till ca 8000. Enligt preliminärauppgifter från uppgick antalet försöksutskrivningar under år1988 till ca 6 700. Antalet återintagningar från försöksutskrivningar var år1979 ca 9 000, ca 4 200 och (enligt preliminära uppgifter) ca 3500. Även antalet en viss dag försöksutskrivna har sjunkit. Vid årsskiftet1983/84 fanns det ca 4 700 försöksutskrivna patienter. Detta antal hade /89 sjunkit till ca 3200. Av dessa hade ca 1900 varitförsöksutskrivna mindre än . Försöksutskrivna hade130 patienter varit. Vissa hade varit försöksutskrivna . Även omtillämpningen av försöksutskrivning har minskat , är denfortfarande omfattande. Det vill synas som om kravet på särskilda skäl förförsöksutskrivning i praktiken har blivit åtskilligt uttunnat. Det är inteheller ovanligt att försöksutskrivning förlängs och på så sätt fortgår underavsevärd tid sammanlagt. Jagdelar socialberedningens principiella uppfattning att tvångsvård bör upphöra såsnart patienten kan klara att leva utanför vårdinrättningen. Detta gäller ocksånär patienten behöver stöd av t. ex. den öppna psykiatriska verksamheten ellersocialtjänsten. Jag vill i sammanhanget understryka angelägenheten av attmöjligheterna till samverkan med socialtjänst, arbetsmarknadsmyndigheter m.fl. noga tas tillvara när patienten är intagen på en vårdinrättning så attupphörande av tvångsvården underiättas. Frånläkarhåll har under remissbehandlingen framhållits att det finns fall dåpatienten mår bäst av att relativt snart få lämna vårdinrättningen samtidigtsom detta är möjligt endast om det sker under vissa villkor. T. ex. kan detvara en fömtsättning för att patienten i ett tidigt skede skall kunna bo ute isamhället att denne i viss utsträckning får fortsatt stöd frånvårdinrättningen. Föregen del anser jag att ett förfarande för försöksutskrivning av hittillsvarandemodell och tillämpning inte är förenligt med de stränga rekvisit för tvångsvårdsom jag har föreslagit i det föregående. Den nya lagstiftningen bör enligt minmening inte inrymma några bestämmelser om ett särskiltförsöksutskrivningsinstitut. Ävenom det för psykiatrisk tvångsvård skall krävas bl. a. att patienten har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning kan 155 man inte bortse från attindikationerna för tvångsvård i viss mån kan Prop. 1990/91:58 skifta i styrkavid olika tillfällen under det att vården pågår. Jag är Bilaga 1 samtidigtmedveten om behovet av att utforma lagstiftningen så att den inte i en del fallhindrar en smidig övergång från tvångsvård till vård i frivilliga former.Enligt min bedömning bör detta kunna tillgodoses om permissionsregleringenbyggs ut så att den ger uttryckligt stöd för att patienten i vissa fall kan fåtillstånd att tillbringa en resterande tid av tvångsvårdsperioden utanförvårdinrättningen. Det är tydligt att utrymmet för sådan tillståndsgivning blirbetydligt mer begränsat än hittillsvarande tillämpning av försöksutskrivning.Ett sådant tillstånd bör emellertid få ges, om det finns skäl att anta attåtgärden är angelägen för att förbereda att tvångsvården upphör. Jag återkommertill den närmare regleringen av denna fråga i specialmotiveringen (avsnitt7.1). Etttillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område bör enligt min meningkunna kombineras med särskilda villkor. Patienten bör kunna åläggas att iakttasärskilda villkor oavsett vilken del av vårdtiden tillståndet avser. Villkorenbör främst kunna avse skyldighet att underkasta sig viss medicinering ellerannan behandling, att hålla kontakt med en viss person, att vistas på ettkommunalt eller enskilt vårdhem ellet att besöka en vårdcentral, socialtjänstenm.m. Villkor om bostad och arbete kan tänkas bli aktuella undantagsvis. har framhållit kan man inte heller utesluta att behov kan finnas avförbud att vistas på viss plats eller att ta kontakt med vissa personer. Dettabör beaktas vid utformningen av regleringen. Enligten av företagen inventering hade av de vid årsskiftet1988/89 försöksutskrivna patienterna ålagts att följa föreskrifter ombehandling med neuroleptika i depåform. Depåbehandling var vanligare blandP-fallen och O-fallen än bland N-fallen. Andelen depåbehandla-deförsöksutskrivna patienter ökade med försöksutskrivningstidens längd. Avinventeringen framgår också att av de försöksutskrivna patienterna hadeförsöksutskrivits till ett sjukhem eller någon annan vårdinrättning. Medhänsyn till uppgifterna om i vilken omfattning villkor om behandling medlångtidsverkande neuroleptika syns förekomma vill jag erinra om de synpunktersom jag i det föregående har redovisat på frågan om användning avdepåläkemedel under tvångsvård (avsnitt 3.5.2). Denkonstmktion jag har förordat för möjligheterna att ge permission innebär att en patient som fått tillåtelse att vistas utanför vårdinrätt ningens område alltjämt är att anse som intagen för psykiatrisk tvångs vård. Den ansvarige läkaren på inrättningen har fortsatt skyldighet att aktivt verka för patientens rehabilitering och att kontinuerligt pröva om tvångsvården kan upphöra. Som ett led i vården av patienten bör återtag ning till vårdinrättningen kunna ske så länge vårdtiden löper. Självfallet skall återtagning inte få tillgripas som en rent disciplinär åtgärd mot en patient som har bmtit mot de villkor som kan ha meddelats honom. Detta framhölls för övrigt redan i förarbetena till LSPV. För återtagning bör krävas att patientens psykiska tillstånd i förening med hans levnadsförhål landen i övrigt och hans inställning till vården är sådana att det inte finns 156 någonannan utväg än att fortsätta vården på sjukvårdsinrättningen. Möj- Prop.1990/91:58 lighet att utan att återintagning skett förlänga tvångsvården utövermaxi- Bilaga 1 mum för pågående vårdperiod bör inte vara helt utesluten. Idenna fråga hänvisar jag till specialmotiveringen. Mittförslag: När det inte längre finns fömtsättningar för psykiatrisk tvångsvårdskall genast beslutas att vården skall upphöra. Frågan om tvångsvårdensupphörande skall övervägas fortlöpande. Regler om att närstående till patienteneller andra personer skall kunna begära att tvångsvården skall upphöra införsinte. Socialberedningensförslag stämmer i huvudsak överens med mitt förslag (se betänkandet s. 242 f). Remissinstanserna:Flertalet instanser har inte berört socialberedningens förslag i denna del.Några remissinstanser har invänt mot beredningens uttalande att det inte börkrävas att beslut om tvångsvårdens upphörande skall fattas genast när någotenstaka rekvisit tillfälligt inte är uppfyllt. Vidare har någon enstakaremissinstans anfört att fömtom patienten även närstående bör kunna begära atttvångsvården skall upphöra. Iförarbetena till LSPV (prop. 1966:53 s. 194) betecknade föredragande statsrådetdet som en viktig princip att fömtsättningarna för kvarhållande skulle prövasfortlöpande och att frågan om utskrivning skulle komma till stånd inte skullevara beroende av patientens initiativ. EnligtLSPV åligger det överläkaren att kontinuerligt pröva om det fortfarande finnsfömtsättningar för tvångsmässig vård. Patienten skall skrivas ut, omdennes tillstånd eller fömtsättningarna i något annat avseende ändras så attpatienten kan beredas vård med stöd av lagen. Fortsatt vård enligtLSPV kan ges patienten även på en annan specialindikation än den som utgjordegmnd för intagningsbeslutet. Den som har tagits in på gmnd av vårdintyg fåremellertid inte i något fall hållas kvar med åberopande av e-indikationen(kriminalindikationen). Patienten och vissa närståendesamt förmyndare, gode män eller förvaltare får göra ansökan om utskrivning.Det ankommer på överläkaren att besluta om utskrivning beträffande P-fallen.Överläkareii kan dock hänskjuta denna fråga till utskrivningsnämnden. Som jaghar nämnt tidigare är det emellertid utskrivningsnämnden som beslutar omutskrivning av de s.k. nämndfallen (se avsnitt 3.1.2). Överläkaren skall, närhan anser att vården skall upphöra i dessa fall, genast anmäla detta hosnämnden. Patientenkan överklaga läkares beslut om avslag på en ansökan om utskrivning hosutskrivningsnämnden. Ansökan om utskrivning hos ut- var utskrivningsnämnden Prop. 1990/91:58 inteskyldig att pröva en ansökan oftare än . Sedan den 1 Bilaga1 gäller emellertid att nämnden inte är skyldig att pröva ansökanförrän en månad förflutit från prövning av en tidigare ansökan (prop.1981/82:72, SoU 53, rskr. Jagdelar socialberedningens uppfattning att psykiatrisk tvångsvård bör upphöra såsnart förutsättningar för vidare tvångsvård är uppfyllda. Dettainnebär att frågan om fömtsättningarna för sådan vård alltjämt är för handenliksom måste övervägas fortlöpande av den ansvarige läkaren. Enligtsocialberedningen bör det dock inte krävas att ett beslut om tvångsvårdensupphörande skall fattas genast när något enstaka rekvisit tillfälligt inte äruppfyllt. 1 stället bör enligt beredningen en mer bestående förändring fåavvaktas, särskilt om det kan befaras att den iakttagna förbättringen endast ärtillfällig. Visseriigenär såsom beredningen pekat på patientens situation ofta mindre krisartadnär vården har pågått än vid intagningen. Som jag har nämnt kansålunda indikationeraa för tvångsvård variera i styrka under det att vårdenpågår. Från rättssäkerhetssynpunkt är det emellertid enligt min mening viktigtatt hålla fast vid att samtliga förutsättningar för tvångsvård skall varauppfyllda för att vården skall få fortsätta i denna form. Så snartfömtsättningarna brister i något hänseende, bör beslut fattas om atttvångsvården skall upphöra. Något hinder finns inte för att den tvångsmässigavården övergår i frivillig vård utan att patienten behöver lämna vårdinrättningen.Jag vill framhålla att det kritiserade uttalandet av socialberedningen tordeha samband bl. a. med det av beredningen uppställda kravet att vårdbehovetskall vara akut, ett krav som jag för egen del enligt vad jag harangett inte anser lämpat att lagfasta. Ianslutning till frågan om tvångsvårdsrekvisitens varaktighet bör erin ras om att kravet att vårdbehovet inte skall kunna tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning inte skall förstås så att patienten under alla förhållanden måste vistas helt utan avbrott på inrättningen. Detta har framgått av bl. a. att viss möjlighet skall finnas till permission (avsnitt 3.5). Vidare är det ofrånkomligt att svårighe ter ibland kan uppstå att i den praktiska tillämpningen avgöra om en vårdförutsättning brister. a. kan det i vissa fall vara svårt att taställning till innebörden av att patienten ger uttryck för att han ändrat sin tidigare negativa inställning till viss vård och behandling. Som regel skall detta leda till att beslut fattas om att tvångsvården skall upphöra. Det är emellertid nödvändigt att den ansvarige läkaren värderar om ett samtycke är allvar ligt menat och verkligen inbegriper all den vård som oundgängligen be hövs. Med den utformning somjag har förordat beträflfande vårdfömtsätt- ningen som gäller patientens inställning till vården och med hänsyn till 158 den konverteringsmöjlighetsom jag föreslår anser jag att tillämpningsproblem av här antydd art bör kunnabemästras. Det är enligt min meningviktigt att beslut om att tvångsvården skall upphöra sker efter en kvalificeradprövning. Huvudregeln bör därför vara att beslut fattas av chefsöverläkareneller, på dennes uppdrag, av en erfaren psykiater vid den enhet där patienten vårdas.Av särskilda skäl kan det i vissa fall finnas behov av en möjlighet attdelegera frågan också till en annan läkare. Jag anser liksomsocialberedningen att det inte bör ställas några formella krav på hur enansökan skall göras om att tvångsvården skall upphöra. En muntligt framfördbegäran av patienten bör vara tillräcklig. Vederbörande läkare bör utandröjsmål ta ställning till patientens begäran. Jag återkommer ispecialmotiveringen (avsnitt 7.1) till frågan om patientens möjligheter attöverklaga ett avslag på ett sådant beslut hos en rättslig instans. Ett beslut om tvångsvårdberör i första hand patienten själv. Intressemotsättningar av olika slag kanfinnas mellan patienten och anhöriga till honom. Enligt min uppfattning bördärför i lagstiftningen inte tas in någon motsvarighet till nuvarande regler omatt annan än patienten kan begära att tvångsvården skall upphöra. Dettautesluter inte att t. ex. närstående kan biträda patienten på olika sätt medåtgärder i syfte att tvångsvården skall upphöra. Givetvis skall en förvaltareeller god man som avses i kunna hemställa om tvångsvårdensupphörande, om en sådan åtgärdd inte har gjorts inom föreskriven tid. Jagåterkommer till dessa situationer i specialmotiveringen (avsnitt 7.1). 1990/91:58 Bilaga1 3.7 Stödperson m. m. Mittförslag: En stödperson skall utses när patienten begär det. Också i annat fallskall en stödperson kunna utses, dock inte om patienten motsätter sig det.Stödpersonen skall kunna bistå patienten i personliga frågor så längetvångsvården pågår. Rättshjälp genomoffentligt biträde beviljas vid domstolshandläggning av psykiatriskatvångsvårdsfrågor efter samma princip som vid tvångsomhändertaganden enligt densociala vårdlagstiftningen. Socialberedningens förslag:En stödperson skall alltid utses när medgivande till tvångsvård har begärtshos länsrätten, dvs. även om patienten avböjer biträde av en stödperson. Iförsta hand skall stödpersonens uppgift vara att biträda patienten i sambandmed domstolprövningen. Rättshjälp genom offentligt biträde beviljas ompatienten begär det. (Se betänkandet s. Remissinstanserna: Ungefärhälften av instanserna har tagit ställning till förslaget att en särskildstödperson skall förordnas. Flertalet av dessa är i och för sig positiva tillförslaget men åtskilliga gör invändningar beträffande förutsättningaraa föratt en stödperson skall förordnas. Ett femtontal instanser ifrågasätter behovetav att särskilda stödpersoner utses eller avstyrker förslaget. Den vanligasteinvändningen är att en stödperson inte bör förordnas Prop. 1990/91:58 motpatientens vilja. anför att något annat inte Bilaga 1skulle vara förenligt med strävandena att så långt möjligt låta patienten självbestämma i sina angelägenheter. En annan invändning som framförs är att man börbegränsa antalet personer som skall närma sig en psykiskt störd person och somfår kännedom om mycket känsliga uppgifter om patienten. SHSTF, som ställer sigtveksam till förslaget att utse stödpersoner, anser att åtminstone i de fallpatienten redan har en kontaktperson bör antalet kontakter minimeras genom attdenne person även utses till stödperson. 1 flera yttranden framhålls attförordnande av stödperson inte får påverka patientens möjligheteratt fåjuridisk hjälp enligt rättshjälpslagen. En del remissinstanser ställer sigkritiska till påståendet i beredningens betänkande att offentliga biträdensällan vid handläggning hos utskrivningsnämnden kan tillföra ärendet något avstörre värde och att de över huvud taget haft svårt att på ett lämpligt sättbiträda klienten. Därvid framhålls att förhållandet bör bli ett annat omprövning av psykiatrisk tvångsvård flyttas över på domstol. Särskilt allmännaförvaltningsdomstolar framhåller vikten av att det finns samma möjligheter attförordna ett oflTentligt biträde enligt rättshjälpslagen i ett mål ompsykiatrisk tvångsvård som i mål om tvångsomhändertaganden på det socialaområdet. LSPVinnehåller inte några bestämmelser om stödperson. Det är emellertid vidLSPV-vård i praktiken vanligt att en särskild kontaktman utses blandvårdpersonalen för varje patient. Det förekommer att man i stället för en endakontaktman utser en gmpp ur personalen. Inom socialtjänstlagstiftningen finnsvissa bestämmelser om kontaktperson e.d. /10§ socialtjänstlagen (1980:620), 22§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och 9 §lagen (1988:870) om vård av missbmkare i vissa fall (LVM)/. Rättshjälpgenom offentligt biträde kan beviljas i vissa i 41 § rättshjälpslagen(1972:429) uppräknade ärendekategorier. I fråga om psykiatrisk tvångsvård kanen patient få denna form av rättshjälp i ett ärende hos en utskrivningsnämndeller psykiatriska nämnden, om ärendet angår intagning enligt 8, 9 eller 10 §eller utskrivning enligt 16 eller 19 § LSPV. Rättshjälp skall beviljas om detinte måste antas att det saknas behov av biträde. Presumtionen är således föratt rättshjälp skall beviljas. Presum-tionsregeln infördes i samband medsocialtjänstreformen förutom i ärenden enligt LSPV också i mål enligt bl. a.LVU och LVM. Socialberedningenhar framhållit att patienterna i praktiken ganska sällan har juridisk hjälp i form av offentligt biträde enligt rättshjälpslagen i ärenden hos en utskrivningsnämnd eller psykiatriska nämnden. ningenhar också tagit fasta på uppgifter som erhållits om att sådana Prop.1990/91:58 biträden sällan kunnat tillföra ärendena något av större värde ochatt de Bilaga 1 överhuvud taget haft svårt att på lämpligt sätt biträdaklienteraa i dessa frågor. Enligtberedningen kan det därför ifrågasättas om en tvångsintagen patient inte harstörre nytta av stöd av en person som i första hand är väl insatt i andrafrågor än juridiska. Det kan gälla medicinska och sociala frågor, samspeletmellan sjukvård och socialtjänst samt organisatoriska frågor över huvud tagetinom sjukvården och . Den intagnes möjligheter att undgåtvångsvård kan bero av de alternativ som står till buds, dvs. om tvångsvårdenär absolut nödvändig eller inte. Beredningen föreslår därför att en stödpersonskall förordnas åt patienten inför en prövning i domstol. Stödpersonenshuvudsakliga uppgift blir enligt beredningen att biträda patienten viddomstolsprövningen. Vidare anser beredningen att offentligt biträde enligträttshjälpslagen skall förordnas om patienten begär det. Jaganser liksom beredningen att man får utgå från att en patient med allvarligpsykisk störaing är skör och sårbar och att han befinner sig i en mycket utsattsituation när tvångsvård kommer i fråga. Jag kan också instämma i att patientenofta har ett behov av stöd i samband med att rättslig prövning sker avtvångsvårdsfömtsättningarna. Den prövningen skall, enligt vad som fömt harredovisats, gå ut på att bl.a. närmare undersöka om det finns alternativ tilltvångsvård och i så fall vilka. Därvid bör det vara av värde för patienten attkunna få bistånd av en person med kunskap och erfarenheter i sådana hänseendensom beredningen har nämnt. Jagvill emellertid se frågan om stödperson på ett i viss mån annorlunda sätt änberedningen. För egen del anser jag inte att man kan godta att patientensmöjligheter att få rättshjälp i form av offentligt biträde försvagas i sambandmed att man av rättssäkerhetsskäl förstärker den rättsliga prövningen vidpsykiatrisk tvångsvård bl.a. genom att införa handläggning vid domstol.Utgångspunkten bör enligt min mening vara att rätten till offentligt biträde imål om psykiatrisk tvångsvård bör bygga på samma princip som enligt gällanderegler. 1 likhet med flera remissinstanser ser jag det som värdefullt attöverensstämmelse i stort råder med möjligheterna till rättshjälp i mål enligtlagstiftningen om beredande av vård av unga resp. vård av missbmkare. Detinnebär att den presumtion för att bevilja rättshjälp i form av offentligtbiträde som gäller i ärenden om intagning eller utskrivning enligt LSPV börleva kvar vid domstolshandläggning enligt en ny reglering av den psykiatriskatvångsvården. Till den närmare avgränsningen och utformningen avrättshjälpsregleringen återkommer jag i specialmotiveringen (avsnitt 7.4). Ävenmed goda möjligheter till juridiskt biträde via rättshjälpen menar jag att en stödperson i många fall bör kunna ha viktiga uppgifter att fylla i samband med psykiatrisk tvångsvård. Detta torde gälla inte bara i direkt anslutning till den rättsliga prövningen av tvångsvårdsfömtsättningarna, utan över huvud taget i olika situationer under pågående tvångsvårdspe riod. Min uppfattning är att det mycket ofta finns ett behov av personligt 161 11 1990/91. stöd - praktiskt ochpsykologiskt - under tvångsvård. Det tillgodoses på Prop. 1990/91: 58 endel håll genom att en kontaktperson eller en kontaktgmpp utses bland Bilaga1 vårdpersonalen. Några föreskrifter om en kontaktmannaordning finns dock inte. Iandra fall är det inte tillräckligt med det stöd som vårdpersonalen kan ge i desvåra situationer som det är fråga om när patienten motsätter sig behövligvård. Patienten kan däremot tänkas lättare acceptera stöd av någon som saknarkoppling till vårdinstitutionen. För patienten kan det vara psykologisktbetydelsefullt att en utomstående person håller en fortlöpande kontakt medhonom . Minaöverväganden leder fram till att jag ansluter mig till tanken på att införa ettsystem med särskilt förordnade stödpersoner. Uppgiften för en stödperson börallmänt sett vara att svara för personligt bistånd som patienten behöver på gmndav frihetsbegränsningen vid tvångsvård. Insatserna bör kunna avse tiden fråndet förordnande erhålls till dess tvångsvården upphör. En rätt förstödpersonen att besöka patienten där denne vårdas bör läggas fast. Biståndetbör, som beredningen har tänkt sig, kunna gälla åtgärder i anslutning tillrättslig prövning av tvångsvården. En regel bör införas om skyldighet förstödpersonen att iaktta tystnadsplikt beträffande uppgifter om patientenshälsotillstånd eller personliga förhållanden i övrigt som han fått kännedom omi sin verksamhet som stödperson. Enpatient kan naturligtvis uppleva en förhandling inför en rättslig instans sompåfrestande. Den främmande atmosfären och användningen av vissa fackuttryck kanbidra till detta. En stödperson bör därför kunna vara till hjälp för patientenunder förhandling inför rättsinstansen. Detta gäller särskilt om patienten intehar någon juridisk hjälp. Vidare bör stödpersonen ibland kunna underlätta förden rättsliga instansen att göra en allsidig bedömning av hur patientensvårdbehov bäst skall kunna tillgodoses. Stödpersonen bör stundom kunna hjälpapatienten med att undersöka alteraativa möjligheter till vård och behandlingsamt bidra till lösningar på problem som främst rymmer andra aspekter än rentjuridiska. Stödpersonen bör t. ex. kunna bistå patienten med kunskap om denhjälp kan ge. Enligtsocialberedningen kan det inte uteslutas att patienter i vissa fall kan viljaavböja biträde av en stödperson. Beredningen anser att en stödperson ändå börutses i samband med att frågan om tvångsvård skall handläggas inför rätten. Föregen del anser jag i likhet med åtskilliga remissinstanser att man inte börpåtvinga patienten en stödperson. Patienten kan ha starka skäl, t.ex. medhänsyn till den personliga integriteten, att avböja biträde av en stödperson.En stödperson bör därför utses i första hand när patienten begär det. Vid valav stödperson bör patientens uppfattning tillmätas stor betydelse. Självfalletbör alla patienter som tas in för tvångsvård informeras om sin rätt att fåhjälp av en stödperson. Detbör emellertid också vara möjligt att utse en stödperson även om patienten inte framställer begäran om det. Behovet av stöd kan vara särskilt påtagligt t.ex. om denne saknar stöd från närstående. psykiska tillstånd kansamtidigt vara sådant att han inte tar något initiativ till att få hjälp.Stödperson bör då kunna utses om patienten inte motsätter sig detta. Det börankomma på vårdpersonalen att uppmärksamma och anmäla behov av stödperson isådana fall som här avses. Som kommer att framgå avdet följande (avsnitt 3.8) delar jag inte socialberedningens uppfattning attsärskilda statliga insynsnämnder skall inrättas för psykiatrisk tvångsvård.Uppgiften att förordna stödpersoner kan därmed inte läggas på sådana organ.