prop · GE03140 · 1990-12-31 00:00:00 — Projekteringen utmynnar i bygghandlingar. I förarbetena tillarbetsmiljölagen (prop. 1976/77:149 s. 295-297) behandlas frågan hurbyggarbetsplatsens arbetsmiljöproblem bör lösas på planeringsstadiet. Den s.k.arbelsmiljöulredningen, vars belänkande låg lill grund för propositionen, hadeavstått från att föreslå ell särskilt skyddsansvar för projektorer. Dendåvarande departemenischefen ville heller inte förespråka lagstiftning om ettprojektörsansvar. Enligt hans mening fick ett sådanl ansvar normalt anses liggai beställningen. Om projekthandlingarna skulle ge felaktiga lösningarbeträffande arbetarskyddet kunde detta ge anledning lill anmärkningar frånbeslällarens sida. Del har senare visat sigalt arbelsmiljölagens regler inle räcker till för atl tillgodose kraven på engod arbetsmiljö för byggnadsarbetare. Huvudansvaret ligger på arbelsgivaren (3kap. 2 §). Därutöver finns del en särskild regel (3 kap. 7 §) som ålägger densom låter utföra byggnads- eller anläggningsarbete ell ansvar för samordningav åtgärder lill skydd mol ohälsa och olycksfall på elt gemensamt arbetsställeför verksamheten. Justpå byggarbetsplatser har emellertid enskilda arbelsgivare begränsademöjligheter att planera arbetsmiljön. Den verksamhet som bedrivs 7 1990/91. projekteras oftast avkonsulter, som inte har någon direki koppling lill den Prop. 1990/91: 140entreprenör som skall bedriva verksamheten. Genom all ell anbudsförfarandeoftast används är entreprenören normall inte känd vid tiden för projekteringen.När arbetet väl satts igång är möjligheterna att rikta krav mot arbetsgivaren ipraktiken begränsade. Denne har svårt att påverka de grundläggandeförutsättningarna för arbetet. Inombyggnads- och anläggningsarbete finns det risk för omedelbara och mycketallvarliga personskador. Del gäller t. ex. olycksfallsskador på grund av falleller ras. Dessutom finns det risk för belastningsskador, skador på grund avbuller eller vibrerande handverktyg öch andra arbetsskador. De härarbetsskadorna kan minska i väsentlig omfattning öm de som upprättar ochsamordnar bygghandlingarna lar hänsyn till byggnadsarbetarnas säkerhet underarbetstiden så atl den enskilde entreprenören får möjlighet atl planera arbetetbättre. Ilikhet med arbetsgruppen anser jag alltså att arbetsmiljölagen behöverkomplelleras med en bestämmelse om arbelsmiljöansvar för den som bestämmer omeller påverkar projekteringen av en byggnad. Ansvaretför atl en byggnad produceras i enlighel med de krav som slälls i plan- ochbygglagen (1987:10) vilar i första hand på byggherren. Det är därför naturligtatt byggherren också får ansvar för att arbetsmiljösyn-punkter beakias isamband med bygget. Iarbetsmiljölagen finns en bestämmelse i 3 kap. 7 § om samordningsansvar somriklar sig till byggherrar. Den som sålunda har ansvar bör i likhet med vadarbetsgruppen föreslagit även få ett ansvar för projekteringen. Arbetsgruppenhar föreslagil all del skall ske genom att den som avses i 3 kap. 7 §uttryckligen definieras som byggherre i den bestämmelsen. Med hänsyn till attdefinitionen avviker från begreppel byggherre i 9 kap. 1 § (1987; 10) är del emellertid lämpligare all avslå från en uttrycklig definitionoch låta del nya ansvaret omfatta samma person som har ansvar enligt 3 kap. 7 §arbelsmiljölagen, dvs. den som låter ulföra byggnads- eller anläggningsarbete. Densom tillverkar monteringsfärdiga byggnader eller anläggningar bör få sammaansvar som byggherren för all arbetsmiljösynpunkler beaktas vid projekteringen. Byggherrarbrukar välja atl uppdra ål en eller flera konsuller att utföraprojekteringsarbetet. Självfallet bör byggherren vara omsorgsfull vid valet avuppdragstagare. Vidare bör byggherren samordna de olika delarna avprojekteringsarbetet och se till alt det samlade resultatet inte medför riskereller komplikationer för de byggnadsarbetare som skall engageras. Problementill följd av brister i samordningen av projekteringen har vuxit under senareår. Del beror dels på ökad lidspress och ökad splittring på olikakonsultföretag, dels på den byggnadslekniska utvecklingen som gjortbyggprocessen mera komplicerad. Byggherrenär den som är ytterst ansvarig för den verksamhel som skall äga rum. En avanledningarna till atl byggherren anlitar konsuller är att han inte harkompetens all sköta projekteringen. Det kan vara svårl för byggherren altinstruera och all förstå hur arbelsmiljöhänsyn i prakliken skallbeaktas vid projekteringen. Del förekommer inte sällan att en Prop.1990/91:140 projektledare får i uppgift att samordna hela projekteringen. Föratt tillsynsmyndigheterna skall kunna rikla sig mot dem som faktiskt harmöjlighet att påverka byggnads- eller anläggningsprojektet påprojekte-ringsstadiet anser jag all elt arbetsmiljöansvar bör läggas även påandra än byggherren, l.ex. arkitekter och konstruktörer, som i egenskap avkonsuller eller på annal sätt har till uppgift att medverka vid projekteringen. Konsulternasbefattning med projekteringen beror på uppdraget från byggherren. Deras ansvarmåste därför begränsas lill att gälla inom ramen för det uppdrag de har fått.Ansvaret bör gälla även om del inle uttryckligen har reglerats iprojekleringsavlalet. En förutsättning för ansvar måsle dock vara att konsultenhar en viss självständighet i sin roll i byggprocessen. Enligtarbetsgruppen bör en konsult som fåll ett uppdrag som endast avser l.ex. delkonstnärliga utförandet, inte ha något ansvar härutöver. Byggherren skall selill all arbelsmiljösynpunkter på annat sätt kommer in vid projekteringen.Efter all ha tagit del av Svenska Byggnadsarbetareförbundets remissvar ställerjag mig frågande till detta. Enligt förbundet finns det en mängd material, produkteroch konstruktioner som används trots att de är olämpliga urarbetsmiljösynpunkt. Förbundet anser inte all konstnärliga synpunkter bör fåväga tyngre än hänsynen lill hälsa och säkerhet för arbetstagare. Del är enståndpunkt som jag vill ansluta mig till. Någraremissinslanser, nämligen och juridiska fakultelsnämnden vidStockholms universitet menar att det räcker med etl arbetsmiljöansvar förbyggherren och atl ell ansvar därutöver för konsulter är onödigt och skaparoklarheter. Som redan framgått delar jag inte denna uppfattning. Del ärönskvärt atl ansvaret i så stor utsträckning som möjligl åvilar personer somrenl faktiskt har till uppgift alt utforma byggnaden eller anläggningen ochdärmed den arbetsmiljö som uppstår för byggnadsarbetarna. Någraremissinstanser, t.ex. och LO, har understrukit attbyggherren inte bör kunna avbörda sig det yttersta ansvaret för altarbelsmiljöhänsyn beakias. Byggherrensansvar bör självfallel bestå även under det skede då projekteringsarbetetsköts av konsulter. Som jag redan har påpekai är jusl samordningen av de olikadelarna av projekteringen elt av de väsentligaste momenten i det föreslagnaansvaret. Närdet gäller totalenlreprenad är situationen speciell. Byggnadsstyrel sen har slälll frågan om byggherren jusl i del fallel skall kunna överiåla sitt arbetsmiljöansvar lill entreprenören. Totalenlreprenad innebär all en en treprenör ansvarar för hela framtagningsprocessen av byggnaden eller anläggningen, dvs. arkileklarbelel, den tekniska utformningen och byg gandet. Även om entreprenören på så säll övertar byggherrens roll och får kontroll över samtliga led i processen, anser jag inle alt byggherren skall kunna göra sig fri från ansvar. Mot en sådan konstruktion talar bl.a. den omständigheten all byggherren är den som slutligt får bära kostnaden för förändringar av projektet. Jag vill slutligenframhålla att entreprenörernas arbetsgivaransvar inte Prop. 1990/91:140 pånågot sätt inskränks genom den föreslagna bestämmelsen. Närbyggnader och anläggningar har tagits i bruk förekommer det i stor utsträckningatt arbele utförs där av personer, vars arbelsgivare inte har någon anknytningalls till fastigheten. Arbetsgivarna har alltså inle formella möjligheter attbestämma över förhållandena i lokalerna. Som exempel kan nämnas arbete somutförs av personer inom följande yrkeskategorier: distribulionspersonal,renhållningsarbelare, underhållspersonal, skor-stensfejare, fastighetsskölare,brevbärare, hissmontörer, ambulanspersonal och hemvårdare. Vissabestämmelser finns som kan ge ell vissl skydd för sådana arbelslagare. Enligt3 kap. 5 § (1987:10) skall byggnader ge möjlighet till engod arbetsmiljö. Enligt 7 kap. 8 § arbetsmiljölagen kan yrkesinspektionen riktaföreläggande eller förbud mot den som råder över ell arbetsställe även närdenne inte är arbelsgivare i förhållande lill den som utsätts för risken. Dessabestämmelser betyder dock i praktiken inte mycket för personer som ständigtkommer till nya arbetslokaler och ofta utför arbete i vad som egentligen ärbostadshus. Inlebara när det gäller byggnadsarbete utan även när det gäller service-öchunderhållsarbete på fastigheter kan det på goda grunder antas att många av debelastnings- och fallskador som uppslår har samband med brisler i byggnadensutformning. Om man vill motverka hälsorisker för personer som arbelar i färdigabyggnader och anläggningar kan en god framförhållning vid projekteringen alltsåvara den bästa och kanske den enda möjlighelen att få fram en godarbetsmiljö. Molbakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att den skyldighet att beaktaarbetsmiljöhänsyn vid projektering som jag tidigare föreslagit med avseende påbyggskedet även bör gälla för bruksskedet. vid anser atl ansvaret bör åligga intebara byggherrar utan även fastighetsägare. Denna reflektion väcker frågan hurlångl fram i liden etl arbetsmiljöansvar i samband med projektering egentligenskall sträcka sig. För egen del anser jag inte att fastighetsägare skallomfallas av del föreslagna ansvaret. Syftel med förslagel är allarbelsmiljöhänsyn verkligen skall finnas med på elt tidigt stadium vidutformandet av byggnaden eller anläggningen. Ansvaret skall ta sikte både påbyggskedet och del senare skede då den färdiga byggnaden eller anläggningentagils i bruk. Del är dock inle realistiskt att tänka sig atl elt ansvar somskall iakttas på pröjekteringssladiet skulle överföras från byggherren lillfastighetsägaren när byggnads- eller anläggningsarbetet avslutas. Arbetsgruppenförklarar i betänkandet atl man inledningsvis övervägt ell systemmed direki straffsanktionerade föreskrifter om vad som skall beak- 100 tas i bygghandlingarna.Sedan ett antal invändningar rests mot en sådan Prop. 1990/91: 140 lösninghar arbetsgruppen övergivit denna lanke. Flera remissinslanser har uttrycktförståelse för arbetsgruppens resonemang och ingen remissinstans harförespråkat en sådan lösning. Ettansvar för att arbetsmiljöhänsyn beaktas måsle vara sanktionerat. Det är annarsosäkert om del efterievs. Den som närmasl bör få en möjlighet att kontrollerahur del blir med den saken är yrkesinspektionen. Vid kontakter med byggherraroch projektorer bör yrkesinspektionen kunna granska bygghandlingar för atlkontrollera att den arbetsmiljö som uppstår först i byggskedet och senare ibruksskedet tillgodoser krav på hälsa och säkerhet i arbetsmiljön. 1likhel med arbetsgruppen anser jag därför all den föreslagna bestämmelsen iarbetsmiljölagen bör anslutas till den befintliga regeln i 7 kap. 7 § i lagenenligt vilken yrkesinspektionen får meddela sådana föreläggande eller förbudsom behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagenskall efterlevas. Någraremissinslanser, bl. a. riksåklagaren har uttryckt farhågor för att deföreslagna sanktionsreglerna kan bli svåra all tillämpa. Enligt riksåklagarenkan det vara besvärligt all reda ut vem som skall bära straffansvaret vidöverträdelse av ett föreläggande eller elt förbud, eftersom ett straffansvarinte kan läggas på den juridiska person som är ansvarig för verksamheten utanalltid måste riktas mol en fysisk person. Reglernai arbelsmiljölagen om föreläggande och förbud föregicks av liknande regler itidigare lagstiftning. Det rör sig alltså om etl väl inarbetat system. Den nuföreslagna utvidgningen av arbetsmiljöansvaret lill att omfatta byggherrar ochprojektorer skiljer sig inte i någol väsentligt avseende från vad som gällervid föreläggande och förbud mol arbetsgivare. Även där är del ofta fråga omverksamhet som bedrivs av juridiska personer. Jag delar därför interiksåklagarens uppfaltning i denna fråga. Delsäger sig självt att del sällan blir aktuellt att använda förbud i dellasammanhang. Konkreta farosituationer torde sällan uppstå på etl stadium då enbyggnad planeras och ritas. Ingripanden med föreläggande kan däremot väl tänkasske då byggherren eller någon annan som medverkar vid projekteringen på något sättförsummat skyldigheten alt beakta arbetsmiljön för dem som skall uppförabyggnaden eller senare arbeta i den. 6.2 Konventionen (nr 167) och rekommendationen (nr 175) omsäkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete Förslagetall införa en grundläggande beslämmelse i arbelsmiljölagen om arbelsmiljöansvar för byggherrar, tillverkare av monteringsfärdiga byggna der och anläggningar, arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar vid projektering av en byggnad eller en anläggning ger mig anledning atl la upp frågan om en svensk ratifikation av Internationella arbetsorganisatio nens () konvention (nr 167) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete. Konventionen(nr 167) och rekommendationen (nr 175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- ochanläggningsarbete antogs av ILOs beslutande församling inlernalionellaarbelskonferensen vid dess sjuttiofemte möte . Konventionen ochrekommendationen reviderar den av internationella arbelskonferensen år 1937antagna konventionen (nr 62) och rekommendationen (nr 53) omsäkerhetsföreskrifter (byggnadsindustrin) och den antagnarekommendationen (nr 55) om samverkan lill förekommande av olycksfall(byggnadsindustrin). Konventionen nr 62, som anmäldes lill genompropositionen 1938:45, har inte ratificerats av . Genompropositionen 1989/90:64 med anledning av vissa beslut fattade avinternationella arbetskonferensen vid dess sjuttiofemte möte bereddes riksdagentillfälle all yttra sig över konventionen (nr 167) och rekommendationen (nr175) om säkerhet och hälsa vid byggnads- och anläggningsarbete. Minföreträdare uttalade att hon fann det önskvärt med ell svenskl tillträde tillkonventionen och förklarade att de krav som ställs i konventionsbestämmelsemai så goll som alla avseenden uppfylls av arbelsmiljölagen och med stöd avdenna utfärdade föreskrifter. Med hänsyn till vissa avvikelser mellankonventionens krav och svensk lagsliflning ansåg hon dock att frågan om enratifikation borde anstå till dess arbetsgruppen (A I987;D) för översyn avvissa bestämmelser i arbetsmiljölagen avgivit sitt förslag. biträddedenna uppfattning (1990/91; AU9, rskr. Konventionen är tillämpligpå all byggverksamhet, såsom byggnads-, anläggnings-, väg- ochvattenbyggnadsarbele samt monterings- och ned-monleringsarbete och alla därförekommande arbetsmoment, inbegripet interna transporter, från del allarbetsstället förbereds lill dess projektet är färdigställt. Medlemsstat somratificerar konventionen förbinder sig atl anta sådan lagstiftning atttillämpningen av stadgandena i konventionen säkerställs. Den praktiskatillämpningen av lagstiftningen kan åstadkommas genom standardiseringsarbeteeller utfärdande av rikllinjer eller med andra lämpliga metoder somöverensstämmer med nationell lagsliflning och praxis. Medlemsstaterna skallockså beakta de standarder som antagils av inlernalionellaslandardiseringsorgan. Konventionenoch rekommendationen finns återgivna i bilaga I och 2 till propositionen1989/90:64. Mitt fiirslag:Sverige ratificerar (nr 167) om säkerhet och hälsa vidbyggnads- och anläggningsarbete. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslagel eller lämnat det utanerinran. Skälen för mitt förslag:Det är önskvärt att tillträder konventionen. Den står i godöverensstämmelse med den svenska grundsynen på arbelsmiljöpolilikens innehåll.De krav som ställs i konventionsbesläm- melserna uppfyllshuvudsakligen av arbelsmiljölagen, arbetsmiljöförord- Prop. 1990/91: 140ningen och de med stöd av dessa författningar utfärdade föreskrifterna. Jagtar nu upp frågan om det kan finnas avvikelser mellan konventionens krav ochsvensk lagstiftning. Enligtkonventionens artikel 8(a) skall samordningsansvaret för skyddsåtgärder pågemensamma arbetsställen åvila huvudentreprenören eller annan person ellerorgan med kontroll- eller primäransvar för verksamheten på byggarbetsplatsen.Den samordningsansvarige skall se till all föreskrivna skyddsåtgärderkoordineras. Han skall också, i den utsträckning som föreskrivs i nationelllagsliftning, ansvara för all de vidtas. Om den samordningsansvarige intevistas på arbetsstället skall han enligt konvenlionens artikel 8(b) ulse enbehörig person all för hans räkning svara för att samordna och genomföraålgärder enligt punkt (a). Varje arbetsgivare skall enligt artikel 8(c) förbliskyldig att, vad avser de egna arbetstagarna, ansvara för atl de föreskrivnaåtgärderna vidias. Enligt3 kap. 7 § första stycket arbetsmiljölagen ligger ansvaret för samordningen avskyddsåtgärder på gemensamma arbetsställen för byggnadsverksamhet i förstahand på byggherren. Ansvaret kan överlåtas lill någon som bedriver verksamhetpå arbetsstället. Arbelsgivare och arbelslagare som är verksamma påarbetstället har enligt Iredje stycket skyldighet atl följa de anvisningar sombyggherren lämnar. Entreprenörföreningenhar påpekai att en byggherre ofta inle är att anse som arbelsgivare ikonventionens mening, eftersom byggherren normalt saknar egna anställda påbyggarbetsplatsen. Mot bakgrund härav har entreprenörföreningen ifrågasatt omlydelsen av 3 kap 7 § arbetsmiljölagen överensstämmer med innehållet ikonventionens artikel 8(a). Föregen del anser jag inle att del råder bristande överensstämmelse mellan artikel8(a) och den svenska lagsliflningen. Samordningsansvaret skall enligtkonventionen ulövas antingen av den dominerande entreprenören eller av annanperson eller annat organ som har kontroll eller ansvar för övergripande frågorpå arbetsplatsen. Det är inte något krav att den samordningsansvarige skall haegna anställda på byggarbetsstället. Denomständigheten atl byggherren inte ansvarar för att skyddsåtgärder vidtas tordeinte ulgöra något ratifikationshinder med hänsyn till den hänvisning som idetta sammanhang görs lill nationell lagsliftning. Delsamma gäller kravet påall byggherren skall ulse en ersättare när han inte är närvarande påbyggarbetsstället. Detkrav, som i konventionens artikel 9 slälls på alt de som utformar och planerar ett byggnadsprojekt skall beakta de arbelsmiljörisker, som kan aktualiseras under byggnads- och anläggningsarbete, saknar för närva rande motsvarighet i svensk arbelsmiljölagsliftning. Jag har i avsnitt 6.1 föreslagil att en grundläggande beslämmelse om arbetsmiljöansvar för byggherrar, tillverkare av prefabricerade byggnadskonstruktioner, arkitek ter, konstruktörer och andra, som medverkar vid projekteringen av etl byggnadsföretag, införs i arbetsmiljölagen. Ansvaret skall gälla såväl under byggskedet som vid det framlida brukandet av byggnaden eller anläggning en. Genom den föreslagna belämmelsen kommer att uppfylla kraven i artikel 9. Arbetarskyddsslyrelsen hartidigare pekal på en skillnad mellan konventionens artikel 1 l(d) ochbestämmelserna i arbetsmiljölagen. Enligt artikel 11(d) har arbetstagareskyldighet atl utan dröjsmål rapportera till närmaste arbetsledare och lillskyddsombud, om sådant finns, om varje händelse som kan medföra en risk och somde inte själva på ell tillfredsställande sätt kan åtgärda. Enligt min mening uppfyllskonventionens krav i delta hänseende genom innehållel i 3 kap. 4 § iarbetsmiljölagen. Där regleras arbetstagares skyddsansvar. En arbetstagareskall enligt första styckel i denna bestämmelse följa givna föreskrifter ochiaktta den försiktighet som behövs för atl förebygga ohälsa och olycksfall. Hanskall vidare underrätta företrädare för arbetsgivaren eller skyddsombud omsådanl som innebär omedelbar och allvarlig fara för liv och hälsa. Även kravet i artikel 30punkl 1 atl arbetsgivaren under vissa förhållanden skall tillhandahållapersonlig skyddsutrustning utan kostnad för arbetstagarna har lidigareframförts som ett ratifikationshinder av arbetarskyddsslyrelsen, eftersom densvenska lagstiftningen saknar motsvarande betämmelser. Enligt 2 kap. 7 §arbelsmiljölagen skall personlig skyddsutrustning användas om inte betryggandeskydd mol ohälsa eller olycksfall kan nås på annal sätt. Utrustningen skalltillhandahållas genom arbelsgivarens försorg. Häri ligger enligt vad somframhölls av föredragande statsrådet i propositionen 1976/77:149 omarbetsmiljölag m.m., att arbetsgivaren är skyldig alt bekosta den personligaskyddsutrustningen, om inte annan överenskommelse träffats. Detta får ansesinnebära all svensk lagstiftning på ell tillräckligt sätt överenstämmer medkraven i konventionens artikel 30. Bedömningen är gjord bl.a. mol bakgrund avhänvisningen lill nationell lagsliftning. Rekommendationen, somkompletterar konventionen med detaljerade anvisningar, föranleder i sig ingensärskild åtgärd. Min bedömning; Detbör inle las in en bestämmelse i arbetsmiljölagen om attarbetsmiljösynpunkter skall beakias även vid projekteringen av tekniskaanordningar. Arbetsgruppensbedömning; Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna; Ingenremissinstans har haft något atl erinra mot arbetsgruppens bedömning. Skälen för min bedömning:Arbetarsskyddsstyrelsen har i yttrande till arbetsgruppen föreslagil eltarbelsmiljöansvar även för den som sysslar med konstruktion och planering avmaskiner och andra tekniska anordningar. Enligt arbetsgruppen finns del knappaslnågot behov av sådana bestämmelser. Arbetsgruppenhar pekat på skillnaderna mellan byggprocessen och pro- jekteringenav tekniska anordningar. Den senare sker i allmänhet inom samma verksamhet somtillverkningen. Det är inte, som i byggprocessen, vanligt alt arbetet efterritningarna är uppdelat mellan olika entreprenörer. Ritningarna brukar inteheller utgöra underlag för tillfälliga arbetsplatser med de speciella problemdet medför ur arbelsmiljösynpunkt. I 3 kap. 8 § arbelsmiljölagen finns del förövrigl en beslämmelse om allmänna skyldigheter i skyddshänseende förtillverkare, importörer, överlåtare och upplå-tare av tekniska anordningar. Arbetarsskyddsstyrelsenhar i sitt remissvar inle haft någon invändning mol arbetsgruppensställningstagande. Detsamma gäller för övriga remissinstanser. Själv är jag avsamma uppfattning som arbetsgruppen. Vidare kan det, som arbetsgruppen påpekai,finnas skäl all avvakta erfarenheterna av den föreslagna beslämmelsen omarbelsmiljöansvar vid projektering av byggnader och anläggningar. 6.4 Arbetsmiljöansvar för upplåtare av lokal ellermarkområde Mitt förslag:Arbetsmiljölagen kompletteras så all yrkesinspektionen får möjlighet dels attmeddela förbud mot vidare upplåtelse av ett utrymme under jord, dels allförelägga den, som upplåter en lokal, elt markutrymme eller elt utrymmeunderjord som arbetslokal eller som personalutrymme, skyldighel att utföraundersökningar av skyddsförhållanden inom upplåtna utrymmen. Arbetsgruppensförslag; Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inle haft något all erinra molförslaget. har uttalat all någon lagändring i dellaavseende inte behövs. Skälen för mitt fiirslag:I en promemoria från arbetarskyddsslyrelsen föreslås dels attförbud mot upplåtelse skall kunna omfatta även ett utrymme underjord, dels atlden som upplåter gruva eller bergrum skall kunna åläggas att t. ex. utförageologisk undersökning, bergbesiktning eller radonmätning. I 3 kap. 211 §§ finnsföreskrifter om skyddsansvar för olika grupper. Skyddsansvaret speglar de kravsom finns i 2 kap. om arbetsmiljöns beskaffenhet. Bestämmelsen i 7 kap. 7§ omalt yrkesinspektionen kan meddela föreläggande eller förbud anknyter tillreglerna i 3 kap. 2-11 §§.