prop · GE0358 · 1990-12-31 00:00:00 — Exempelvis anser jag att bestämmelserna i den föreslagna regle ringen av psykiatrisk tvångsvård om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbe siktning liksom kontroll av försändelser beträffande en patient bör kunna tillämpas i de aktuella fallen i stället för de mer långtgående reglerna i häkteslagen och KvaL i motsvarande frågor (se 2 2 b §§ häkteslagen och 52 a - 52 d §§ KvaL resp. 9 och 10 §§ häkteslagen och 26-28 §§ KvaL). 1 anslutning härtill bör nämnas att frågan om det finns behov av ytterligare kontrollåtgärder, såsom fullständig kroppsbesiktning, har berörts i förar betena till LVM (prop. 1987/88:147 s. 107). Därvid framhölls att detta är en fråga som berör inte endast den lagen utan flera närliggande lagstift ningsområden, bl. a. den psykiatriska tvångsvården. Regeringen har däref ter gett i uppdrag att kartlägga vilka typer av undersökning ar som behöver göras inom de aktuella lagstiftningsområdena och att föreslå de författningsändringar som kan komma att behövas. Som nämnts i det föregående (avsnitt 3.5.2) har uppdraget numera redovisats i en rapport från styrelsen. Jagvill också betona att de lagöverträdare som har överiämnats till Prop.1990/91:58 psykiatrisk tvångsvård enligt mitt förslag även i fortsättningen iolika Bilaga 1 frågor, bl.a. när det gäller användande av tvångsåtgärder, skallbehandlas på samma sätt som övriga patienter. Enligt min uppfattning är behovetav att kunna använda tvångsåtgärder mot dessa lagöverträdare som genomgårpsykiatrisk tvångsvård inte annorlunda än när det gäller häktade eller intagnasom genomgår sådan vård. Jagföreslår således att regelsystemet i häkteslagen och KvaL beträffandebehandlingen av häktade resp. intagna inte skall tillämpas beträffandepatienter av dessa kategorier som genomgår psykiatrisk tvångsvård, utan attdessa i stället i frågor som inte rör själva den medicinska vården i principskall behandlas med stöd av de i det föregående föreslagna reglerna förpsykiatrisk tvångsvård av patienter i övriga fall. Ett undantag bör emellertidgälla beträffande s. k. åklagarrestriktioner enligt häkteslagen (se 16 §).Dessa restriktioner bör som jag ser det även i fortsättningen kunna tillämpasbeträffande den som är häktad eller anhållen oavsett var han vistas. Mittförslag innebär således att personalen inom hälso- och sjukvården skallverkställa de beslut som kan ha fattats om sådana restriktioner. Jag återkommeri specialmotiveringen till en ytterligare situation där regleringen ihäkteslagen bör ges en motsvarighet vid rättspsykiatrisk vård. Detkan vidare för vissa fall tänkas uppstå behov av att kiinna vidta mer ingåenderestriktioner beträflfande patientens behandling än vad den här aktuellaregleringen medger. Exempelvis kan det med hänsyn till ordningen ellersäkerheten vid sjukvårdsinrättningen finnas behov av att kunna kontrollerapatientens möjligheter att telefonera med utomstående (jfr 12 § häkteslagenresp. 30 § KvaL). Detta kan vara fallet när det gäller en patient som dömts fört. ex. grovt narkotikabrott. Det kan också beträffande en intagen tänkasuppstå fall där det med hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverkaterrorism är påkallat att dennes möjligheter att få kontakt med utomståendebegränsas. 1 fråga om häktade torde i de sistnämnda avseendena bestämmelserna omåklagarrestriktioner dock vara tillräckliga. Enligtmin mening rör det sig här om undantagsfall beträffande vilka det knappastfinns skäl att ha en särskild reglering. Jag anser i stället att vissarestriktioner eller arrangemang skall få vidtas beträffande behandlingen av enpatient i ett enskilt fall, om det är påkallat från ordnings- eller säkerhetssynpunkteller, i fråga om intagna, med hänsyn till rikets säkerhet eller för attmotverka terrorism. Enförebild finns här i 31 § KvaL, som enligt sin lydelse fr.o.m. den Ijuli 1990 (prop. 1989/90:130, JuU33, rskr.286) innebär att regeringen beträffande en viss intagen, om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet, kan besluta om avvikelse från bestämmelserna i om granskning av brev o. d., om besök och om telefonsamtal. Regeringen har enligt paragrafens nya utformning samma befogenhet beträffande en viss intagen, om det är påkallat med hänsyn till risken för att denne under verkställigheten i anstalt medverkar till brott som innefattar användande av våld, hot eller tvång för politiska syften. Jag anser att regeringen på motsvarande sätt i fråga om en viss intagen som genomgår rättspsykiatrisk 219 vårdbör få besluta om sådana restriktioner, om det är påkallat med hänsyn tillrikets säkerhet eller till risken för att denne under vistelsen påsjukvårdsinrättningen medverkar till brott som innefattar användande av våld,hot eller tvång för politiska syften. Jag anser vidare attkriminalvårdsstyrelsen i fråga om en viss häktad eller intagen som genomgårrättspsykiatrisk vård skall kunna förordna om inskränkningar av det nu aktuellaslaget, om det är påkallat från ordnings-eller säkerhetssynpunkt. I fråga ombrev från den häktade eller intagne till någon annan svensk myndighet änpostverket eller till offentlig försvarare (såvitt avser häktad) eller advokat(såvitt avser intagen) bör dock inte några sådana inskränkningar få ske Ofr 9 §häkteslagen resp. 25, 26 och 28 §§ KvaL). Jag återkommer i specialmotiveringentill ytterligare en situation där någon sådan inskränkning inte bör få ske. mån rättspsykiatrisk vård kommer att ges åt den som är häktad och genomgårrättspsykiatrisk undersökning vid en undersökningsenhet som drivs av staten,bör vad jag nu har föreslagit gälla även i ett sådant fall. 1990/91:58 Bilaga 1 Mitt förslag: Densom är intagen i kriminalvårdsanstalt och som ges rättspsykiatrisk vård skallav få ges tillstånd att vistas utanförsjukvårdsinrättningens område. Beträflfande rättspsykiatrisk vård i andra fallav personer som är berövade friheten med anledning av brott införs inte någramöjligheter till vistelse utanför vårdinrättningens område. Socialberedningensförslag: Se avsnitt 4.4.2. Remissinstanserna: Seavsnitt 4.4.2. Överåklagaren i påpekar attberedningens förslag om regler beträflfande vistelse utanför sjukhusområdet (17§ i förslaget till lag om akut psykiatrisk tvångsvård) strider mothäkteslagens bestämmelser såvitt gäller anhållna och häktade. Skälen för mitt förslag:Jag har i det föregående (avsnitt 4.4.2) föreslagit vissa regler om vistelseutanför sjukvårdsinrättningens område beträffande den som genomgårrättspsykiatrisk vård som brottspåföljd. När det gäller övriga former avrättspsykiatrisk vård kan det enligt min mening ifrågasättas om det finns behovav sådana regler. Med hänsyn till att patienten i dessa fall är föremål förfrihetsberövande i annan ordning genom t.ex. anhållande eller häktning kan detnämligen hävdas att regler av detta slag här inte skulle få någon praktiskfunktion. Det sagda gälleremellertid inte beträffande den som är intagen i kriminalvårdsanstalt och somgenomgår rättspsykiatrisk vård. Eftersom en straffverkställighet oftaststräcker sig längre än de övriga former av frihetsberövande som här avses, kanäven den rättspsykiatriska vården i dessa fall komma att pågå under längre tidän annars. Vidare kan den som är intagen i kriminalvårdsanstalt med stöd avbestämmelseraa i KvaL (se 32 34§§) understraffverkställigheten genom permission m.m. ges rätt att vistas utanföranstalten. Jag anser därför att det finns skäl att införa en möjlighet att låtaden som är intagen i kriminalvårdsanstalt och som genomgår rättspsykiatriskvård få vistas utanför sjukvårdsinrättningen på samma sätt som den som genomgårsådan vård som brottspåföljd. Prövningen av en fråga om sådant tillstånd bördärvid, bl. a. med hänsyn till att patienten ju är intagen ikriminalvårdsanstalt och därför frihetsberövad, göras avkriminalvårdsstyrelsen. Jag återkommer till prövningsförfarandet ispecialmotiveringen. Beträffande häktade böremellertid mot bakgmnd av vad jag har anfört någon möjlighet att på egenhand få vistas utanför sjukvårdsinrättningen inte införas. Enligt minuppfattning är det i stället angeläget att undanröja den oklarhet som finns iden nuvarande lagstiftningen i detta avseende. Jag tänker på bl. a.föreskriften i 12 § andra stycket LSPV som gör det möjligt att ta in den som ärhäktad och som har dömts till sluten psykiatrisk vård på sjukhus för sådan vårdtrots att domen inte har vunnit laga kraft. Att det här kan uppstå tvekanvilket regelsystem som är tillämpligt i fråga om möjligheterna att fåpermission har belysts i ett JO-ärende (dnr 3951989). Mitt förslag attbestämmelserna i den allmänna regleringen av psykiatrisk tvångsvård i fråga omtvångsåtgärder i princip skall tillämpas beträflfande häktade som genomgårrättspsykiatrisk vård i förening med att det i dessa fall inte införs någonmöjlighet att få tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område innebär enligt min uppfattning att det i fortsättningen inte bör kunna uppstånågon oklarhet om vilka regler som gäller i det aktuella hänseendet. Jag återkommeri specialmotiveringen (avsnitt 7.2) till den situation som avses i 12§ andrastycket LSPV. 1990/91:58 Bilaga1 Mitt förslag: Närdet beträffande den som är häktad eller på annat sätt är berövad friheten medanledning av brott inte längre finns fömtsättningar för att ge rättspsykiatriskvård, skall genast beslutas att vården skall upphöra. Vården skall upphörasenast när patienten inte längre i annan ordning är frihetsberövad, t. ex. närett beslut om häktning hävs. Är fömtsättningarna för vårdenligt den tilltänkta lagen om psykiatrisk tvångsvård uppfyllda, kan emellertidbeslutas att patienten i stället skall ges vård enligt den lagen, fömtsatt attpatienten befinner sig vid en enhet där sådan vård får ges. Beträffandeförfarandet i övrigt vid vård av detta slag tillämpas de föreslagna reglernabeträffande s.k. konvertering vid psykiatrisk tvångsvård (se avsnitt 3.4). Socialberedningensförslag: Rättspsykiatrisk vård beträffande den som är anhållen, häktad ellerintagen i kriminalvårdsanstalt skall upphöra när sådan vård inte längre behövsoch senast när det inte längre finns något beslutom anhållande eller häktning. När någon är intagen i kriminalvårds- Prop.1990/91:58 anstalt får vården pågå . Behövs vård underlängre tid Bilaga 1 skall överläkaren anmäla till åklagaren att fråga omändring av påföljden (se bil. 2 avsnitt 2.1.4) bör prövas av rätten. (14 § iförslaget till lag om rättspsykiatrisk vård, se betänkandet s. 434 och 461.) Remissinstansernahar med något undantag inte berört frågorna. Skälenför mitt förslag: Rättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen bör, liksom dåsådan vård kommer till stånd som brottspåföljd utan förordnande om särskildutskrivningsprövning (se avsnitt 4.4.3), upphöra efter beslut avchefsöverläkaren när förutsättningar för sådan vård saknas. 1 den mån patientent. ex. inte längre motsätter sig psykiatrisk vård skall sålunda tvångsvårdenupphöra. Som jag strax återkommer till (avsnitt 4.6) kan patienten somfrihetsberövad då ges psykiatrisk vård i frivilliga former. Jag vill påpeka attpatientens frihetsberövande självfallet inte upphör genom att denrättspsykiatriska vården upphör. Om denne i ett sådant fall inte kan beredaspsykiatrisk vård i frivilliga former vid sjukvårdsinrättningen, skall hansålunda återföras till häktet eller anstalten. Att tvångsvården skall upphöranär förutsättningar för sådan vård saknas innebär emellertid att vården alltidskall upphöra senast när patienten är frihetsberövad som häktadetc. I klarhetens intresse bör en uttrycklig regel om detta införas. Självfalletfår man räkna med att det ofta finns behov av psykiatrisk vård även ifortsättningen för den som i det sistnämnda fallet sålunda kan gespsykiatrisk tvångsvård som frihetsberövad med anledning av brott. I den månbehovet kan tillgodoses genom vård i frivilliga former utgår jag från attsjukvårdshuvudmännen i samarbete med när det gällerpersoner som är föremål för kriminalvård i frihet utformar de fortsattasjukvårdsinsatserna så att det blir en kontinuitet i vården, exempelvis så attpsykiatrisk vård i öppna former kan ges vid den sjukvårdsenhet där tvångsvårdenägt rum. Ivissa fall kommer det naturligtvis att vara så att patienten inte hartillfrisknat i sådan mån att vården i fortsättningen kan ges på frivillig väg.1 linje med vad jag har föreslagit beträffande s. k. konvertering i dentilltänkta lagen om psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 3.4), bör det därförenligt min mening finnas en möjlighet för vederbörande läkare att besluta attpatienten, när rättspsykiatrisk vård i de nu aktuella fallen upphör, i ställetskall ges psykiatrisk tvångsvård enligt den nämnda lagen. Eftersom patientenredan genomgår psykiatrisk tvångsvård, bör de särskilda fömtsättningar somgäller för konvertering inte tillämpas i dessa fall. Det bör således krävasenbart att förutsättningarna för vård enligt den nämnda lagen föreligger.Beträffande dessa förutsättningar får jag hänvisa till vad jag har föreslagit idet hänseendet (avsnitt 3.1). Närdet gäller själva det rättsliga förfarandet vid de sistnämnda fallen avpsykiatrisk tvångsvård bör emellertid enligt min mening motsvarande reglergälla som jag har föreslagit beträffande konvertering. Jag får här hänvisa tilldet förslaget (avsnitt 3.4). Mittförslag innebär att regleringen av övergången från rättspsykiatrisk vård till vård enligt denavsedda lagen om psykiatrisk tvångsvård kommer till uttryck i den lagen. Vad jag nu har sagt omupphörande av rättspsykiatrisk vård tillämpas även i de fall då patientengenomgår rättspsykiatrisk undersökning och befinner sig vid enundersökningsenhet som drivs av staten. 1 ett sådant fall kan emellertid någonkonvertering inte ske. Och i den mån rättspsykiatrisk vård skall kunna gesefter det att undersökningen har avslutats måste patienten flyttas över till enenhet inom hälso- och sjukvården. Det är alltså som jag har betonat(avsnitt 4.5.4) angeläget att det i ett sådant fall finns ett utvecklatsamarbete mellan undersökningsenheten och vederbörande sjukvårdshuvudman. Prop.1990/91:58 Bilaga 1 4.6 Psykiatrisk vård i frivilliga former genom intagningpå en sjukvårdsinrättning för den som är berövad friheten med anledning avbrott Mitt förslag: Äveni fortsättningen skall anhållna, häktade och intagna i kriminalvårdsanstaltkunna ges psykiatrisk vård i frivilliga former genom att tas in påsjukvårdsinrättningar som drivs av sjukvårdshuvudmännen. För att behovet avkontroll av den som ges sådan vård skall bli tillgodosett skall i fråga ommöjligheteraa att använda tvångsåtgärder, utom såvitt avser själva denmedicinska behandlingen, samma ordning gälla som vid rättspsykiatrisk vård (seavsnitt 4.5.4), om patienten har förts till en sjukvårdsinrättning därrättspsykiatrisk vård av häktade m.fl. får ges. Vid andra sjukvårdsenheter fårbl. a. bevakningsbehovet tillgodoses på samma sätt som beträffandepatienter av de aktuella kategorierna som ges psykiatrisk vård i frivilligaformer. Socialberedningensforslag: Enligt beredningens förslag skall, när någon som är anhållen, häktadeller intagen i kriminalvårdsanstalt behöver psykiatrisk vård dygnet mnt,sådan vård så långt möjligt ges i samförstånd med den enskilde enligtbestämmelseraa i HSL. I motiven till den föreslagna bestämmelsen erinras ommöjligheterna enligt häkteslagen och KvaL att ordna bevakning, när någon ärintagen på sjukhus (12 § i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård, sebetänkandet s. 434 och 460). Remissinstanserna har mednågot undantag i"nte behandlat frågan om frivillig psykiatrisk vård för deaktuella kategorierna. Skälen för mitt förslag:Av redogörelsen i det föregående för gällande ordning (avsnitt 4.1) harframgått att den som är häktad eller intagen i kriminalvårdsanstalt kan förasöver till ett sjukhus för psykiatrisk vård, om det finns skäl till det. Det kanhär vara fråga om såväl vård enligt LSPV som vård i frivilliga former enligtHSL (jfr prop. 1964:76 s. 33, 1966:53 s.223f, 1974:20 s. 150-153 samt1975/76:90 s. 59-61 och 146-149). Jag har (avsnitt 4.5)behandlat frågan om möjligheterna att ge de aktuella personernapsykiatrisk tvångsvård vid särskilda enheter inom hälso- ochsjukvården. Som jag har angett (avsnitt 4.2) är det Prop.1990/91:58 angeläget att även behovet av frivillig psykiatrisk vård på sjukhusför dessa Bilaga 1 personer kan tillgodoses. Eftersomvården sker i frivilliga former uppkommer här särskilda praktiska svårigheter.Jag vill peka på bl. a. att sjukvården kan tänkas ställa villkor för att taemot en patient från kriminalvården. Man kan t. ex. kräva att denne avsäkerhetsskäl skall vara underkastad vissa frihetsinskränkningar. Sjukvårdenkan å andra sidan tänkas motsätta sig kriminalvårdens krav på särskildaarrangemang från t. ex. säkerhetssynpunkt. Som uttalades vid tillkomsten avhäkteslagen (prop. 1975/76:90 s. 61) har sålunda bevakningsbehovet oftaförsvårat eller omintetgjort psykiatrisk vård på sjukhus av häktade. Och attkriminalvården tillhandahåller personal för bevakning av patienten torde iallmänhet accepteras endast i akuta situationer. Somjag har uttalat (avsnitt 4.2) avser jag inte att i detta sammanhangbehandla den mer allmänna frågan om att förbättra möjligheterna att gepersoner av de aktuella kategorierna psykiatrisk vård. Enligt min mening är detemellertid angeläget att lagstiftningens utformning på området inte skaparpraktiska eller resursmässiga hinder mot att frivillig sådan vård kan kommatill stånd inom hälso- och sjukvården. Vad jag här närmast avser är de problemfrån säkerhets- och ordningssynpunkt som uppstår då sluten psykiatrisk vård ifrivilliga former, dvs. sådan vård som ges när patienten är intagen på ensjukvårdsinrättning på egen begäran eller efter eget samtycke, aktualiseras förpersoner som är frihetsberövade med anledning av brott. Jag vill här peka påatt justitiekanslem i ett beslut (dnr 2208-86 20) med anledningav sin granskning på regeringens uppdrag av omständigheteraa kring en vissplacering på sjukhus för psykiatrisk vård under straffverkställighet belystnämnda problem. Problemet har berörts även av den utredningsman som sett övertillämpningen av reglerna för kriminalvård i anstalt såvitt gäller intagna somavtjänar längre fängelsestraff (Ds Ju 1987:17 s. 155). Självfalletär det nödvändigt att kraven från ordnings- och säkerhetssyn punkt vid behandlingen av häktade och intagna kan upprätthållas även när dessa personer vistas utanför häkte eller kriminalvårdsanstalt. För att häktade och intagna som en ordinär åtgärd skall kunna tas in på och ges psykiatrisk vård vid vårdinrättningar inom den allmänna hälso- och sjuk vården är det därför av avgörande betydelse att personalen där har rättsli ga befogenheter och praktiska möjligheter att själv vidta de åtgärder som kan krävas från kontrollsynpunkt när de aktuella frihetsberövade perso nerna vistas utanför häkten eller anstalter. Det är sålunda som jag ser det nödvändigt att personal vid sådana inrättningar ges befogenheter att bl. a. använda tvångsåtgärder i viss utsträckning mot patienter. Jag har (avsnitt 4.5.4) behandlat frågan om vilka regler som bör gälla för använd ning av tvångsåtgärder mot den som är häktad eller intagen och som ges rättspsykiatrisk vård på en sjukvårdsinrättning. Enligt min mening är behovet av sådana regler, som kan tillämpas av personal inom hälso- och sjukvården, i princip detsamma vid psykiatrisk vård i frivilliga former för patienter av dessa kategorier. Det kan visserligendiskuteras från medicinsk-etisk synpunkt i vilken Prop. 1990/91:58 utsträckningpersonalen inom hälso-och sjukvården bör anförtros uppgif- Bilaga 1 ter sominnefattar användning av tvångsåtgärder mot frihetsberövade personer men sominte utgör inslag i medicinsk vård. Jag vill peka på de principer som härkommit till uttryck i internationella sammanhang (i första hand den s. k.Tokyo-deklarationen , den s. k. Hawaii-deklarationen ochFN-resolutionen nr 37/1982 om medicinsk etik). Vår nuvarande ordninginnebär emellertid att hälso- och sjukvårdspersonal i vissa fall har tillagtsbefogenheter att utöva tvång mot personer utan att åtgärderna kan sägas utgöraett led i medicinsk verksamhet. Vad jag här tänker på är befogenheterna förhälso- och sjukvårdspersonal vid rättspsykiatriska kliniker och psykiatriskaavdelningar vid kriminalvårdsanstalter att tillämpa regleringen i häkteslagenresp. KvaL beträffande personer som är intagna vid dessa kliniker ochavdelningar (se prop. 1975/76:90 s. 38 och I § tredje styckethäktesförordningen resp. 2 § kungörelsen med vissa föreskrifter rörandetillämpningen av KvaL). Somjag ser det skulle det därför inte innebära någonprincipiell nyhet att ge viss personal inom hälso- och sjukvården debefogenheter att använda tvångsåtgärder m. m. som behövs för att det skallvara praktiskt genomförbart att ge häktade och intagna i kriminalvårdsanstaltpsykiatrisk vård i frivilliga former vid sjukvårdsinrättningar utanförhäktesorganisationen och kriminalvården. Jag vill också peka på denkvarhållningsrätt som överläkaren på ett sjukhus har enligt 24 § LVM iförhållande till en missbmkare som befinner sig där (prop. 1987/88:147 s. Detär emellertid angeläget att befogenheterna att vidta tvångsåtgärder motpatienter av det aktuella slaget inte sträcker sig längre än vad som är heltnödvändigt med hänsyn till verksamheten vid sjukvårdsinrättningen ochverkställigheten av frihetsberövandet av patienten. I första hand krävs detnaturligtvis att den som är häktad eller intagen liksom vid tvångsvård fårkvarhållas på vårdinrättningen. Även om den psykiatriska vården i de nuaktuella fallen sker i frivilliga former med stöd av HSL krävs det emellertid,så länge patienten samtycker till vården, att personalen liksom vidrättspsykiatrisk vård har befogenheter att vidta vissa ytterligaretvångsåtgärder mot patienten under dennes vistelse vid vårdinrättningen. Jagfår beträffande dessa åtgärder hänvisa till vad jag har anfört i.det föregående(avsnitt 4.5.4). Tvångsåtgärder som är hänförliga till själva den medicinskabehandlingen (se avsnitt 3.5.2) bör dock inte få vidtas, eftersom vården juvilar på frivillig gmnd. Och om patienten inte längre ger samtycke till vården,skall denne naturligtvis så snart det kan ske återföras till häktet ellerkriminalvårdsanstalten, fömtsatt att tvångsvård inte kan ges (jfr avsnitt4.5.3). Mittförslag innebär sålunda att personalen inom hälso- och sjukvården ges befogenheter att använda tvångsåtgärder mot anhållna, häktade och intagna som ges psykiatrisk vård i frivilliga former i samma utsträckning, utom såvitt avser själva den medicinska behandlingen, som mot patienter av dessa kategorier vilka ges psykiatrisk tvångsvård. Att avgränsningen av kategorierna bör göras något annorlunda vid frivillig vård i förhållande till psykiatrisk tvångsvård enligt den särskilda lagstiftning som jag har 225 15 1990/91. behandlat(rättspsykiatrisk vård) återkommer jag till i specialmotivering- Prop.1990/91:58 en. Enligtmin uppfattning är det emellertid inte lämpligt att personal vid enheter inomhälso- och sjukvården i allmänhet där psykiatrisk vård ges får befogenheter avdet aktuella slaget. Möjligheterna att i den angivna utsträckningen användatvångsåtgärder mot de aktuella patienterna bör begränsas till att gälla barasådana enheter där rättspsykiatrisk vård beträffande personer av dessakategorier får ges och där personalen alltså redan har befogenheter av dettaslag vid psykiatrisk tvångsvård. Det är naturligtvis också av intresse attdessa möjligheter koncentreras till de enheter som har resursmässigafömtsättningar från personalsynpunkt, med hänsyn till lokalernassäkerhetsmässiga utformning etc. att utöva befogenheterna. 1den mån andra enheter inom hälso- och sjukvården tas i anspråk för psykiatriskvård i frivilliga former bör sålunda samma ordning gälla som gäller försådan vård liksom för somatisk vård, vilket kan innebära bl.a. krav påmedverkan från kriminalvårdens personal för bevakning m.m.