prop · GE0385 · 1990-12-31 00:00:00 — Det är omöjligt att göraexakta förutsägelser om vad internationellt inflytande, ökad konkurrens, ny teknik och förändrade arbetsorganisationerkommer alt Prop. 1990/91:85 innebära för samhället och därmed också förulbildningen. Gymnasieutbildningen måste därför inle bara ge godaallmänna kunskaper som grund för förändring och ulveckling hos varjemedborgare. Gymnasieskolan i sig måste också inrymma ell stort mått av flexibilitetsamt incitament och utrymme för förändringar och förbättringar. Förulsällningarna för detla måste ges i del säll och på devillkor som gymnasieutbildningen organiseras. Del är möjligt alt medutgångspunkt i den utbildnings- och yrkesstruktur som finns se ett antalutbildningsområden i gymnasieskolan, nämligen -utbildning inomekonomi och handel, -utbildning inomindustri och teknik, -utbildning inomnatur och miljö, -utbildning inomhumaniora, samhälle och omvårdnad. Dessa utbildningsområden kan betraktas som bredakunskapsområ-ilen inom vilka traditionella ämnesgränser kan överskridas och nyakombinationsmöjligheter skapas. Indelningen ulgår inle från alt utbildningarnaär sludieförberedande eller yrkesinriktade eller från alt utbildningsbehov engång för alla är givna. Den är däremot ett ullryck för min uppfattning all delnuvarande linjesystemet måsle brytas upp för all gymnasieutbildningen stegvisskall kunna omformas. Indelningen kan vara ett hjälpmedel för ett sätt altlänka vid utbildningsplaneringen i kommunerna, särskilt när det gäller allsamla resurser och kompetens. Genom alt lägga samman kurser från olika områden kan nyautbildningar skapas. Kombinationsmöjligheterna är vikliga inle minst förflickorna, eftersom sådana skulle kunna göra utbildningsutbudet bredare fördem än del i praktiken är. Del finns en lång rad områden, somidag sysselsätter stora grupper kvinnor och där nya yrken växer fram. Jagtänker bl.a. på information, reklam, personalvård och turism. En mindre låstutbildningsstruktur kan lättare ge utrymme för nya och attraktivautbildningar. En myckel fast linjestruklur med centralt fastlagda grenaroch varianter samt låsta timplaner är enligt min mening inte heller förenligmed kraven på ett utökat individuellt och lokall infiytande och ansvarstagande.Linjebegreppel i .sig associerar Iill en ulbildningsväg, som i och för sig kanrymma vissi individuellt tillval men som i huvudsak är fär-digskräddad näreleverna träder in i den. Gymnasieutbildningen måste i stället få en struktur somger incitament till förändringar och garanterar fiexibilitel och valfrihet. Utbildningsutbudet i gymnasieskolan bör därför organiserasi nationellt fastställda utbildningsprogram. Programbegrep|)et är enligt minmening att föredra framför linjebegreppet, därför att det lättare kan förknippasmed ramar inom vilka olika vägar kan väljas. Programmen skall utgöra en stabilgrund för en fortsatt uppbyggnad av gymnasieskolan men också geförutsäliningar för flexibilitet och förändring. Jag anser vidare att den fasta grenslruklurenmåste ersättas av ett mer flexibelt system, som gör systemet öppet förlångsiktig ulveck- Del bör därför finnasnationella grenar som uiformas centralt och Prop. Men utrymme måste ocksåskapas för lokala grenar somuthildningshuvudmannen ulformar och fastställer. För att underlätta en successiv förändring och utveckling krävs härutöver ett mer flexibelt kursplanesystem än del nuvarande. De centralt fastställda programmen måstemed andra ord kunna anpassas till lokala, individuella och tidsmässigt bundna behov. Kursplanesyslemet måste dessutom vara uppbyggt så att det möjliggör samordning mellan gymnasieskolans undervisningoch den kommunala vuxenutbildningens. Det skall finnas utrymme för både centraltoch lokalt utformade kurser. Förutsättningar måsle därför skapas för en övergång till en påsikt kursulformad gymnasieskola. 1 en sådangymnasieskola kan innehållet i enskilda kurser förändras ulanall systemet i övrigi påverkas. En kurs kan avvecklas om behov inte längre finns och nya kurser - inom befintliga skolämnen eller genom tematisering - kan inrättas som svarar mol nya behov. 1 en kursulformad gymnasieskola underlättas samordningen inom gymnasieskolan genom altsamma kurs kan beröra flera utbildningsvägar. Likasåskapas bätlre förutsättningar för samverkan med vuxenutbildningen ochuppdragsutbildning. Studievägar i enkursulformad gymnasieskola kan planeras påflera sätt (se bilaga 7). De kan byggas uppsom fasta utbildningsprogram med fasta grenar, inom vilka kurserna tillsammansmotsvarar vad som krävs som grundutbildning för en bestämdyrkesutövning eller vad som krävs för enfortsatt utbildning i högskolan. En sådan modell skiljer sig inte myckel från del nuvarande linjesystemet. Studievägar kan ocksåbyggas upp som helt individuella program av ett antal kurser som eleven väljer med hänsyntill vidare yrkes- eller studieverksamhet och till personligt intresse. 1 den förra är klassenden sammanhållande enheten medan den andraextremvarianlen innebär en upplösning av skolklassen som enhet. Erfarenheter frånSverige och andra länder visar att båda exlremerna ärförenade med problem. Mellan den heltlåsta strukturen och den helt fria,finns emellertid lösningar som innebär alt vissa delar i varje elevs utbildningsgång är given ochandra delar är valbara. Dels ger en .sådan lösning enviss stabilitet för eleverna. Dessutom svarar en sådan lösning bättre mot intentionen all utbildningen skall svara motsåväl nationella krav som individuella och lokala behov och förutsättningar. De nationella utbildningsprogrammen och nationella ochlokala grenar kan sålunda byggas upp av kurser inomolika områden. Innehållet i varje elevs utbildning kommer att utgöras av sådanakurser som är gemensamma för alla elever - kärnämnen, av sådanasom är karakteristiska för ett eller flera program och av sådana som kanske ärspecifika för en nationell eller lokal gren. Genom alt strävamot en kursulformad gymnasieskola skapas såledesmöjligheter att åstadkomma den flexibilitet och de samarbetsformersom behövs för att gymnasieutbildningen skall bli en motor för de enskilda regionernas utveckling.Kursutformningen skapar också goda förutsättningar för eleverna att påverkasin egen utbildning och ta ansvar för den.Väsentligt är dock att detta inte enbart sker genom att elevernas Prop.1990/91:85 möjlighet att välja kurser blir större än i det nuvarande systemet,utan också - vilkel kanske är minst lika viktigt - får möjlighet atttillsammans med sina lärare planera innehållet i och uppläggningen av kursernainom de ramar som fastlagts. En individuell inriktning inom ett program eller en greninnebär att eleven kan välja kurser som är karakteristiska för andra programoch grenar. Utrymmet för en sådan individuell inriktning är detsamma som för enlokal gren. Elevernas rätt att alt påverka innehållet i sin utbildningförstärks ytterligare av det utrymme som ges av det fria tillvalet. För att ge förändringarna önskad effekt måsle de lokaltfastställda kurserna i utbildningen ha samma värde och status som de nationelltfastställda kurserna. De nationellt och de lokall fastställda kurserna inom ettprogram, konstituerar tillsammans en gymnasial utbildnings-väg. Vidare förutsätter förändringen en timplanekonstruktionsom anger ramar snarare än låser möjligheterna att utforma och anpassa skolverksamheten.Genom att inte heller låsa timplanerna till olika årskurser kanundervisningstimmarna i olika ämnen, grupper av ämnen eller teman planeras ochläggas ut så att de bäst passar olika lokala förutsättningar och på bästa sätlgaranterar en effektiv undervisning. Ansvaret som läggs på landets kommuner för denutbildning som erbjuds inom kommunen, innebär i sig en drivkraft förförändring. Ett utrymme ges för en flexibilitet och känslighet för förändringari omvärlden som inte ryms inom etl centralt fastlagt syslem. Etl utrymme gesför det naturliga engagemang som finns i lokalsamhällets krav och behov. Detlokala ansvaret att utforma och planera utbildningen ger dessutomförutsättningar för bätlre anpassning till ungdomars behov och intressen. 1 de förslag jag lägger står de nationella intressena intei motsatsställning till de lokala och individuella intressena och behoven.Tvärtom förutsätter de varandra i en utvecklingsstrategi. Utan den spänning somfinns genom dessa riskerar varje syslem all stagnera och cementeras i sinaformer. Mitt forslag: Ulbildningen i gymnasieskolan skall ske delspå nationella program, som skall vara treåriga och utgöra grund förhögskolestudier och yrkesverksamhet, dels på individuella program. Inom ramenför de individuella programmen skall kunna anordnas ett brett spektrum avutbildningar, som spänner från heltidsstudier motsvarande dem på de nationellaprogrammen till kurser som exempelvis kompletterar en anställning ellerkompletterar brister i tidigare utbildning som förberedelse för studier på ellnationellt program. 1 fråga om elever från särskolan skall gälla särskildaregler. Skälen för mitt förslag: De förslag jag nu lägger framomspänner både gymnasieskolan och den vuxenutbildning som hör till detoffentliga skolväsendet. Även om förslagen bl.a. syftar till en närmaresamverkan mellan dessa två utbildningsformer är det nödvändigt att ha en klargräns mellan dem. Enligt min mening bör den gränsen dras så alt gymnasieskolansansvar avser utbildning som inleds före utgången av del första kalenderhalvåretdet år då eleven fyller , medan vuxenutbildningens ansvar tar viddärefter. Jag skall närmare gå in på denna gräns-ragning när jag längre frambehandlar vissa gemensamma frågor (avsnilt 5.1.1). Här kan jag emelleriid nämnaall man med en så dragen gräns ansluter till gränsdragningen i studieslödslagenmellan studiebidragen, som avser gymnasiala studier, och studiemedel, som avserpostgymnasiala studier. Jag anser att utbildningen i gymnasieskolan skall anordnasdels i form av treåriga utbildningar enligt program som fastställs nationellt,dels i form av individuella program. Utbildningen på de nationella programmen skall tjäna somgrund för högskoleutbildning och yrkesverksamhet. Något sådant mål bör däremotinle generellt gälla för de individuella programmen, eftersom det inom ramenför dessa bör finnas utrymme för ett brett spektrum av utbildningar. Somsådana program bör sålunda kunna anordnas utbildningar som till sin omfattningoch kompetensnivå helt svarar mot dem som ges på de nationella |)rogrammen. Samtidigtskall emellertid ett individuellt program kunna uiformas som studier somkompletterar exempelvis en yrkesverksamhet eller på ett sätt som syftar tillatt reparera brister i utbildningen från och senare göra detmöjligt all gå in t.ex. på ett nationellt program. De individuella programmenbör sålunda allt efter omständigheterna kunna anpassas för alt på olika sätt geen utbildning inom gymnasieskolan för dem som inle önskat gå nå- got av de erbjudna nationella programmen. Det säger sigsjälvt att ett gemensamt mål av samma slag som för de nationella programmeninte kan ställas upp här. Denationella programmen kan sägas motsvara linjesystemet i dagens gymnasieskola.Liksom linjerna bör de kunna ha olika utgångar i form av grenar. Grendelningbör dock inle i något fall ske förrän tidigast i årskurs 2. För dessa programser jag det som en väsentlig princip att de har en sammanhållen ingång. Det ärnaturligt att på ell nationellt program också grenar kan fastställasnationellt. Grenar bör emellertid också kunna fastställas lokalt. 1 de lokalagrenarna ligger en utvecklingsmöjlighet för gymnasieskolan. Givetvis måsledärvid ställas villkor så all en lokal gren kvalitativt motsvarar deförekommande nationella grenarna inom programmet. Regeringen bör få tilluppgift alt meddela närmare föreskrifter beträffande grenarna. Jag skall längre fram redogöra för hur jag anser att denationella programmen bör se ut. 1 anslutning därtill skall jag ocksååterkomma till frågan om lokala grenar. Vidare skall jag närmare utveckla vadsom bör kunna anordnas i form av individuella program. Jag vill emellertid redannu förorda all den grundstruktur för gymnasieskolan som jag här har dragit uppanges direkt i skollagen. Bestämmelserna i den delen kan läm|)ligen placerassom en inledning till ett kapitel om gymnasieskolan. Ulbildningen i särskolan är inte sådan att den kan gebehörighet till de nationella programmen. De individuella program inom gymnasieskolansram som jag har i tankarna är knappast heller lämpade för dem som fått sinutbildning i särskolan. För dessa ungdomar bör i stället gälla särskildaregler. Jag avser alt lägga fram förslag även i den delen. 3.3.2 Kommunernas skyldigheter när det gäller nationella program Mitt förslag: Varje kommun skall vara skyldig att erbjudautbildning på nationella program för samtliga de ungdomar i kommunen som harslutfört sista årskursen i eller motsvarande, dock längst till ochmed det första kalenderhalvåret del år de fyller och förutsatt att deinle lidigare har galt igenom ett sådant program eller likvärdig utbildning. Erbjudandet skall avse utbildning som anordnas inom den egnakommunen eller i en annan kommun eller landstingskommun enligtsamverkansavtal. Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av denationella programmen. Antalet platser påde olika programmen och deras grenar skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. Varje kommun skall informera om de nationella programmenoch om möjligheterna att få utbildning påindividuella program. Skälen för mitt förslag: Den helt övervägandeandelen av de elever som går ut fortsätter numera i gymnasieskolan. Mot den akgrunden serjag det nu som etl naturligt steg all ge lagstadgad rätt till utbildning i gymnasieskolan för alla de ungdomar som har slutfört sista årskurseni eller en motsvarande utbildning. Jag vill här ocksåerinra om att en sådan rätt fanns med bland utgångspunkternaför beräkningen av del nya statsbidrag till kommunernas offentliga skolväsende som har beslutat 1990. För varje kommun bör gälla enskyldighet att erbjuda utbildning på denationella programmen för alla de ungdomar i kommunen somhar gått ut ellermotsvarande, dock längst till och med del första kalenderhalvåret del år de fyller och förutsattatt de inle redan har genomgått en sådan eller likvärdigutbildning. De nationella programmen ärett utflöde av principen att statsmakterna iett målslyri system ändå måste ge eleverna vissa garantier för kvalitet och likvärdighet över landet. Det är därmed följdriktigt att del är denna utbildningsform som kommunerna blir skyldiga att dimensioneraför alla och erbjuda till alla. En sådan skyldighet för kommunen som jag nu har föreslagit konsti-tuterar en rätt för deungdomar i kommunen i förhållande till vilka skyldigheten gäller.Indirekt följer också av en såangiven skyldighet för kommunerna vad som generellt gerbehörighet att söka utbildning påde nationella programmen, nämligen attha gått ut eller motsvarandeoch att ännu inte ha passerat del första kalenderhalvåret del år man fyller . En uttrycklig bestämmelse om behörighet bör emellertid finnas, bl.a. med hänsyn till dem som vill söka annan gymnasieutbildning än den hemkommunen erbjuder. Jag återkommer till del längre fram. Den krets ungdomar i kommunen som har rätt att fåen utbildning i gymnasieskolan på ettnationellt program bör avgränsas i tre hänseenden. Den första avgränsningen beståri all kommunens skyldighet gäller dem somhar gått ut sista årskursen i eller motsvarande.Undervisningen på programmen förutsätts bygga på den kunskap som förmedlas i . Motsvarande kunskap kan fås ocksåpå andra vägar, I.ex. genom sameskolan, specialskolan och godkända frislåendeskolor. Vidare får utbildning i motsvarandeskolformer i de andra nordiska ländernaanses likvärdig. Även andra vägarkan tänkas ge motsvarande kunskap. Jaghar därför stannat för att inte föreslå någon uppräk- ning av skolformer utan föreslår att utbildningsnivån anges såatt veder- Prop. börande har gåttul sista årskursen i ellermotsvarande. Med hänsyn till den gränsdragning mellan gymnasieskolan ochvuxenutbildningen som jag lidigare har föreslagitbör kommunens skyldighet att erbjudautbildning upphöra beträffande dem som inte hunnit börja utbildningen under del första kalenderhalvåretdet år de fyller . Utbildning som påbörjas därefter bör,såvitt gäller det offentliga skolväsendet, ske inom den kommunala vuxenutbildningen.Givetvis bör gälla att den som väl har börjat gymnasieskolan före åldersgränsen skall fågå ut densamma, även om han passerar åldersgränsen. Den sista avgränsningenbestår i att skyldigheten inte gäller dem som redan har gått igenom utbildning på ett nationellt program eller en likvärdig utbildning. I fråga om demsom har utbildats på ett nationellt program vore delgivetvis inle rimligt om de skulle behövaerbjudas ännu etl program därför att de ännu tillhördeålderskategorin för gymnasieskolan. Del räcker dock inte att stanna vid ilessa ungdomar. Somjag lidigare har påpekat - och som jag skall ulvecklanärmare i det följande -bördet vara möjligt all inom ramen för de individuella programmen anordna utbildning som är likvärdigmed den på de nationella programmen. Den somhar fått en sådan utbildning i gymnasieskolan skall rimligen inteheller omfattas av skyldigheten all erbjuda utbildning. Det kan inte krävasall alla kommuner inom sina egna gränserskall etablera gymnasieskolor som kan ta emol alla de ungdomar i kommunen somhar rätt till utbildning på de nationella programmen. I åtskilliga fall skulle sådana etableringar vara orationella och i realitetengöra det svårt att fåtill stånd ett bretl och kvalitativt gottutbildningsutbud utanför de slörre tätorter somhar tillräckligt eget underlag för bredd i utbudet förenad med god kvalité iulbildningen. Lösningen ligger i stället i att kommunerna samverkar med varandra för all komponera ett utbildningsutbud för sina ungdomar. Mot denna bakgrund föreslår jag att kommunerna skall få fullgörasin skyldighet att erbjuda utbildning påde nationella programmen både genom erbjudande som avser sådan utbildning som anordnas i kommunen och genomerbjudande som avser sådan utbildning som anordnas i enannan kommun eller landstingskommun enligt samverkansavtal. Genom sådana samverkansavtal kan två eller fiera kommuner sinsemellan fördela olika program eller grenar inom ett program så att en frånalla synpunkter ändamålsenlig organisation för ilenna delav gymnasieskolan uppnås. Kommuner som gemensamt erbjuderen utbildning bildar ett samverkansområdeför den utbildningen. Systemet med samverkansavtal mellan kommunerna ersätter den statliga planeringen av gymnasieskolan. Detär därmed av avgörande vikt för huruvida den avregleringen skall bli lyckosam allkommunerna verkligen bemödar sig om all samverka medvarandra om gymnasieorganisationen. Enligt min bedömning har kommunerna dock goda anledningar att setill att samverkan kommer till stånd.Tillskapandet av ändamålsenliga samverkansområden gerkommunerna ett stabilt planeringsunderlag fördimensionering och inriktning av gymnasieskolan, när det gäller de nationella programmen. Det bör ocksåligga i kommu- Prop. 1990/91:85 nernas ansvar för gymnasieskolan alt de förungdomarna och deras föräldrar kan presentera ett samlat utbud med uppgift omvar olika program och grenar faktiskt anordnas genom kommunens försorg. Genomsamverkansavtalen kan också läggas fast grunder för kostnadsfördelning mellande samverkande kommunerna. Jag skall återkomma till den ekonomiska aspektenlängre fram. Ytterligare bör på varje kommun ställas de ivå kraven alterbjudandel om utbildning skall omfatta ell allsidigt urval av nationellaprogram samt all antalet platser på de olika programmen och deras grenar skallanpassas efter elevernas önskemål. En skyldighet för kommunerna att erbjuda etlallsidigt urval är nödvändig för att undvika risken all bredden iutbildningsutbudet påtagligt minskar i förhållande till det utbud som förnärvarande finns i flertalet gymnasieregioner. Utan en sådan bredd i utbudetfrån varje kommun skulle den oönskade utvecklingen kunna inträda att en växandeskara ungdomar på egen hand skulle få finna utbildning på orter utanförkommunen eller samverkansområdet. Ett allsidigt urval bör enligt min mening innebära all merän hälften av de nationella programmen finns med i utbudet. Jag vill dock helstundvika all uppställa en stel regel om utbudets innehåll, ulan förlitar mig påall kommunerna i eget intresse tillser alt bredden blir tillräcklig. För sloradelar av landet torde det, med det linjeutbud som finns , blinaturligt att i väl sammanhållna samverkansområden anordna alla programmen. Denundervisning som skall erbjudas skall givetvis ha formen av normalgymnasieundervisning med lärarledda lektioner. Detla kommer att framgå bl.a.av att avses föreskriva en minsta garanterad tid av lärarhandleddundervisning på de olika programmen. Vad jag nu har sagt innebär attexempelvis specialformer med distansundervisning, som har förekommit somförsöksverksamhet, inle ryms inom den nya gymansieskolans nationella program. I linje med min strävan att utveckla elevinflytandet ochdärmed att också stärka ungdomarnas intresse och ansvar för sin gymnasieutbildningligger förslaget alt fördelningen av platser mellan olika program och grenarskall anpassas efter elevernas önskemål. Regeln innebär inte någon fullständiggaranti för att envar i varje årsklass skall få just det program eller just dengren inom programmet som han eller hon har önskat. Gymnasieskolans organisationkan inle allliil anpassas så snabbi som tillfälliga svängningar i studieval kanske. Principen bör emellertid vara klar, det skall vara elevernas studieval somskall slyra utvecklingen, inle andra hänsyn från kommunens sida. 1 en sådanprincip ligger också att kommunerna bör försöka skaffa sig en uppfattning omönskemålen i så god tid all man har rimlig möjlighet att justeraplalsfördel-ningen inför den åldersklass som närmast kommer att las in igymnasieskolan. En väg är alt låta eleverna i årskurs 9 redan under hösttermineni den årskursen preliminärt ange önskad studieväg i gymnasieskolan. Det börenligt min mening, inom ramen för en föreskrift i lagen om skyldighet attanpassa platsantalet efter elevernas önskemål, finnas utrymme för regeringenatt som verkställighetsföreskrifter meddela be- stämmelser om ordningen för ansökan eller förhandsanmälantill gymnasieskolan. Anpassningenefter elevernas önskemål begränsas också av huvudregeln att det från varje kommun skall erbjudas ell allsidigt urval avnationella program. Särskilt när del gällerhuvudsakligen yrkesförberedande program får sålunda intetillfälliga strömningar mot ell visst yrke eller yrkesområde leda till att utbildningar för andra, nationellt sett stora yrkesområden försvinnereller försummas i en kommuns sammansättning av utbildningsutbudet. Varjekommun skall informera om vilka nalionclla program och grenar som finns och omde erbjuds i kommunen. Om ett program eller en gren inte erbjuds i kommunenskall kommunen informera om var programmet eller grenen anordnas. Vidare skallkommunen informera om de möjlighetersom finns att få utbildning på ett individuellt program. 3.3.3 Landstingskommunerna och gymnasieskolan Mitt förslag:Landstingskommunerna skall före primärkommunerna ges rätt att anordna utbildning i gymnasieskolan på sådananationella program som avser naturbruk och omvårdnad. Om landstingskommunen har anordnat sådan utbildning fårkommunerna inom landstingskommunen inle anordna samma utbildning utan överenskommelse med landstingskommunen. Skälen för mitt forslag: Landstingskommunerna har med framgång bedrivit gymnasieutbildning inom vissa områden, främstvårdområdet men även inom jordbruk, trädgård ochskogsbruk. När nu ansvaret för gymnasieskolan läggs på primärkommunerna inställer sig emellertid frågan om landstingskommunernas ställning som huvudmänför gymnasieutbildning. Till bildenhör också att ansvaret föräldrevården har förts över till primärkommunerna.