prop · GE03111 · 1990-12-31 00:00:00 — Förbudet mot att lämna uppgifter mellan olikamyndigheter gäller också mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet,om de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra.Sekretessreglerna i 7 kap. 1 § sekretesslagen skall således tillämpas näruppgifter om en patient lämnas mellan organ inom en landstingskommun eller enkommun som inte ingår i en landstingskommun, om organen är att anse som olikamyndigheter eller självständiga verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet.Avgörande för vilket sekretesskydd som gäller för uppgifter som finns hos ettorgan inom en landstingskommun är alltså i vilken utsträckning hälso- och sjukvårdeninom en landstingskommun är uppdelad på olika myndigheter och på självständigaverksamhetsgrenar inom en myndighet. Detfinns olika åsikter om vad som gäller i detta avseende. menaratt hela hälso- och sjukvårdsverksamheten på ett sjukhus utgör en självständigverksamhetsgren (allmänna råd 1982:4 s. 29). Enligt en merarestriktiv tolkning hävdas att vad som kan antas motsvara olika kliniker på ettsjukhus i regel får anses som självständiga verksamhetsgrenar, se t. ex. Norström-Sverne,Offentlighet och sekretess i hälso-och sjukvården, 1981, s. 87.Journalutredningens betänkande (SOU 1984:73) , s. 77, DOKsbetänkande (SOU 1986:24) Integritetsskyddet i informationssamhället I, s.,66och JOs ämbetsberättelse 1986/87 s. 198 ff. Vadjag fortsättningsvis säger om landstingskommuner gäller i princip även kommunersom inte ingår i en landstingskommun. Isekretesslagen används i princip samma myndighetsbegrepp som i 2 kap.tryckfrihetsförordningen (TF, omtryckt 1988:1448) och regeringsformen (RF,omtryckt 1988:1444). Till myndigheter räknas i första hand domstolar samt statligaoch kommunala förvaltningsmyndigheter. Bolag och andra enskilda organ ärdäremot inte myndigheter. Som myndigheter räknas heller inte beslutandekommunala församlingar, som landsting och kommunfullmäktige. Vid tillämpningenav reglerna om offentlighet och sekretess jämställs dock beslutande statligaoch kommunala församlingar och vissa enskilda organ med myndigheter (2 kap. 5 §TF och 1 kap. 8 § sekretesslagen). Organisationenav den landstingskommunala verksamhet som är i 19 fråga regleras avbestämmelser i flera olika författningar. I spetsen för Prop. 1990/91: 111 verksamhetenstår tre nämnder, nämligen hälso- och sjukvårdsnämnden, tandvårdsnämnden ochomsorgsnämnden [(10 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), 11 § tandvårdslagen(1985:125) och 14 § lagen (1985:568) om särskilda omsorger om psykisktutvecklingsstörda m. fl. (omsorgslagen)]. Dessa tre nämndfunktioner kan skötasav en eller flera särskilt tillsatta nämnder eller av förvaltningsutskottet,enligt vad beslutar. Under de centrala nämnderna kan finnasytterligare nämnder eller motsvarande organ, inrättade med stöd av lagen (1985:127)om särskilda organ i landstingskommunerna (jfr 11 § hälso- och sjukvårdslagensamt prop. 1981/82:97 s. 127, prop. 1984/85:98 och prop. 1986/87:91). Enligt denlagen får landstingskommuner och kommuner som inte ingår i en landstingskommuninrätta särskilda organ för att handha förvaltning och verkställighet somankommer på bl. a. de tre berörda centrala nämnderna. Lagen gör detmöjligt att decentralisera den politiska ledningen inom hälso- och sjukvård m. m.Det övergripande ledningsansvaret finns dock kvar hos de tre centralanämnderna. Med stöd av lagen kan t. ex. inrättas nämnder för olika sektorer(öppen vård, sluten vård etc.) eller lokala sektorövergripande nämnder.Särskilda organ kan inrättas under andra sådana organ. Undernämnderna finns t. ex. sjukhus och vårdcentraler. Sjukhus indelas ofta i vadsom brukar kallas kliniker. Kliniker och vårdcentraler är s. k. basenheter inomden slutna respektive öppna vården. Till dessa enheter är i praktiken ofta detmedicinska ledningsansvaret knutet (jfr 14 § hälso- och sjukvårdslagen). Idetta ligger bl.a. ett ansvar för vården samt för olika förhållanden som harsamband med vården, exempelvis förande av patientjournaler (prop. 1981/82:97 s.81). Ledningsansvaretinom den offentliga hälso- och sjukvården kommer att ändras från den 1 juli1991 (prop, 1989/90:81, SoU24, rskr, 313). Vid varje enhet för diagnostik ellervård och behandling kommer det, om det behövs för patienternas säkerhet, attfinnas en chefsöverläkare som har det samlade ansvaret för ledningen avverksamheten. Hur stor en sådan enhet skall vara får huvudmannen avgöra medhänsyn till lokala förutsättningar, verksamhetens art och inriktning m. m. Inomden öppna vården behöver de nya enheterna inte vara geografiskt begränsade tillt. ex. ett sjukhus eller en vårdcentral utan kan omfatta verksamhet både inomoch utom ett sjukhus vid flera vårdinrättningar (prop. 1989/90:81 s. 46). Enligtlagen (1985:1089, ändrad senast 1990:1170) om försöksverksam het inom hälso- och sjukvårdens område finns en möjlighet för landstings kommuner att överlåta driftsansvaret för primärvården till vissa utvalda försökskommuner. Det innebär att den överlåtna verksamheten kommer att bedrivas av en primärkommunal nämnd under landstingskommunens huvudmannaskap (jfr prop. 1985/86:42 s. 710). Enligt lagen (1988:1419) om försöksverksamhet inom , hälso- och sjuk vårdens samt omsorgsverksamhetens område bedrivs inom ett försök med att ha ett gemensamt beslutsorgan för ett landsting och en kommun för bl.a. socialtjänst och primärvård. En regel om överlåtelse av viss verksamhet till primärkommuner finns i 12 § omsorgslagen. denregeln kan dock även huvudmannaskapet för verksamheten överiåtas. Landstingskommunernahar alltså en stor frihet att organisera hälso- och sjukvården efter vad desjälva finner lämpligt. Organisationen varierar också i praktiken mellan deolika landstingskommunerna. 1 åtskilliga landstingskommuner är förvaltningsutskottettillika hälso- och sjukvårdsnämnd. En särskild hälso- och sjukvårdsnämnd finnsdock i ett antal landstingskommuner. Även den lokala organisationen varierar. Iexempelvis landstingskommun finns flera lokala sjukvårdsstyrelsermed ett antal sjukhus och vårdcentraler inom sitt område. Inom andra landstingskommunerkan på det lokala planet finnas t. ex. en eller ett par nämnder för slutenvård, varje nämnd med ett antal underlydande sjukhus. Den öppna vården är idessa landstingskommuner i regel anförtrodd ett större antal nämnder, var ochen med ett antal underlydande vårdcentraler. Även andra organisationsformerförekommer. Närdet gäller frågan om vilka organisatoriska enheter inom hälso- och sjukvårdensom utgör myndigheter torde det till en början vara klart att de centralanämnderna utgör egna myndigheter. Frågan om de lokala nämnderna skall ansesingå i den centrala myndigheten eller utgöra egna myndigheter får bedömas frånfall till fall mot bakgrund av bl. a. vilken grad av självständighet den lokalanämnden har i förhållande till den centrala. Bedömningen torde ofta ge vidhanden att även de lokala nämnderna är egna myndigheter. På motsvarande sättfår man från fall till fall bedöma om någon del av den till varje nämnd hörandeförvaltningsorganisationen intar en så självständig ställning i förhållande tillnämnden att den får anses utgöra en egen myndighet. Så bör i praktiken sällanvara fallet eftersom principen anses vara att beslutsbefogenheter får delegerastill en tjänsteman inom förvaltningsorganisationen endast när det gäller rutinärenden(prop. 1975/76:187 s. 260). Det innebär att nämndkansli, sjukhus,vårdcentraler och andra förvaltningsorgan under en nämnd i regel får anses ingåi den myndighet som nämnden utgör. Hälso-och sjukvård m.m. inom en landstingskommun kan alltså vara uppdelad på ettantal olika nämnder och andra organ med ställning av förvaltningsmyndigheter.Bestämmelserna om sekretess i 7 kap. 1 § sekretesslagen är tillämpliga då detär aktuellt att patientuppgifter lämnas ut från en sådan myndighet. Det gälleräven om uppgifterna lämnas till en annan myndighet med uppgifter inom hälso-och sjukvården inom samma landstingskommun. Bestämmelsernaom självständiga verksamhetsgrenar inom en myndighet finns som framgått i Ikap. 3 § sekretesslagen. Av första stycket följer att, om sekretess enligt denlagen gäller för en uppgift hos en viss myndighet, uppgiften inte får röjasför annan myndighet i annat fall än som anges i lag eller förordning somsekretesslagen hänvisar till. I andra stycket föreskrivs att vad som sägs ommyndighet i bl. a. första stycket också gäller i förhållandet mellan olikaverksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta somsjälvständiga i förhållande till varandra. Iförarbetena till sekretesslagen har inte getts några exempel på självstän diga verksamhetsgrenar hos en myndighet. Vissa jämförelser har gjorts med begreppet självständigt organ i 2 kap. 8 § TF (jfr. KU 1979/80:37 s. 21 Som exempel påmyndigheter hos vilka sådana självständiga organ Prop. 1990/91:111 kanfinnas har nämnts postverket och . Dessa myndigheter innehållerförutom en omfattande centralförvaltning även organ på såväl regional somlokal nivå (prop. 1975/76:160 s. 152 ff.). Dennajämförelse ger dock knappast någon närmare ledning vid tolkningen av begreppetsjälvständig verksamhetsgren i sekretesslagen. Utmärkande för myndigheter sompostverket och är ju att de i princip ägnar sig åt verksamhet av ettoch samma slag. I begreppet självständig verksamhetsgren torde dock ligga attgrenarna ägnar sig år verksamhet av olika slag. Detta får anses följa redan avordalagen (jfr. 1979/80:2 Del As. 120 f). Lagrådet har också funnit attorganisationskriteriet inte torde vara avgörande för bedömningen av om en vissorganisatoriskt avgränsad enhet inom en myndighet är att anse som en verksamhetsgreni sekretesslagens mening utan att det centrala är att det är fråga om enavgränsad verksamhet (prop. 1979/80:2, Del A, s. 463). Uttalandenav intresse i sammanhanget har också gjorts i ett senare lagstiftningsärende påsekretessområdet. Föredragande statsrådet uttalade där att skolhälsovården ochskolans verksamhet i övrigt torde få hänföras till olika verksamhetsgrenar isekretesslagens mening. I övrigt torde det enligt föredraganden inte finnasflera verksamhetsgrenar inom en skolmyndighet. I fråga om socialtjänstenanfördes att det endast mera sällan inom förvaltningen under en socialnämndeller inom en förvaltning som är gemensam för flera nämnder lär förekomma enorganisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar med skilda slag avverksamhet. Som undantag från detta nämndes de fall då hälso- ochsjukvårdsverksamhet bedrivs inom ramen för . Så är fallet med dealkoholkliniker som socialnämnden är huvudman för (prop. 1981/82:186 s. 38 och47). Riksdagenhar, som jag tidigare nämnt, fattat beslut om ansvaret för service ochvård till äldre och handikappade m. m., den s. k. äldrereformen. Reformeninnebär att kommunerna övertar vissa delar av landstingens hälso- ochsjukvårdsansvar för äldre och handikappade. eller motsvarandeorgan kommer därigenom att få ansvaret för den kommunala hälso- och sjukvården.Föredragande statsrådet anförde i ärendet att den kommunala hälso- ochsjukvården och i detta fall inte blir att betrakta somsjälvständiga i förhållande till varandra i den mening som avses i 1 kap. 3 §sekretesslagen eftersom det inte är fråga om verksamheter av olika slag (prop.1990/91:14 s. 85). lämnade detta uttalande utan erinran. Enligtpromemorian är det endast myndigheter som bedriver olika slag av verksamhet som kan anses uppdelade på olika verksamhetsgrenar. Vilka verksamheter som skall anses olika i förhållande till varandra får bedömas efter omständigheterna. En utgångspunkt kan enligt promemo rian vara om uppgifter rörande verksamheterna skyddas av olika sekre tessregler i sekretesslagen. För att verksamhetsgrenar skall anses självstän diga i förhållande till varandra bör det också krävas att de är organisato riskt uppdelade på olika enheter. Som typexempel på myndigheter med organisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar nämns i promemo rian länsstyrelserna. Som jag harantytt gjorde DOK en annan bedömning i sitt Prop. 1990/91: 111 delbetänkande (SOU1986:24) Integritetsskyddet i informationssamhället 1. Kommittén fann attbasenheterna inom hälso- och sjukvården är att anse som självständigaverksamhetsgrenar i sekretesslagens mening, vilket innebär att lagens reglerredan i dag gäller i förhållandet mellan dessa enheter (s. 66). Uppfattningenatt kliniker och andra basenheter är självständiga verksamhetsgrenar isekretesslagens mening delades av omkring hälften av de remissinstanser somyttrade sig om saken. Flera remissinstanser knöt begreppet självständigverksamhetsgren till en högre nivå inom sjukvårdsorganisationen. Motbakgrund av att det sålunda råder olika uppfattningar om en basenhet utgör ensjälvständig verksamhetsgren inom hälso- och sjukvården eller inte harpromemorians förslag utarbetats. Enligt förslaget skall ett tillägg göras tillbestämmelserna i 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen av innebörd attbasenheter inom hälso- och sjukvården skall betraktas som självständigaverksamhetsgrenar i förhållande till varandra. Förslagethar som jag nämnt fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Fleraremissinstanser har påtalat att begreppet basenhet inte är reglerat i lag ellerförfattning. Begreppet bestäms av hur sjukvårdshuvudmannen från tid till annanväljer att anordna sin organisation. En basenhet kan därför vara allt från enliten högspecialiserad verksamhet till ett medicinskt vårdområde, t. ex. enpsykiatrisk sektorsenhet. Flera remissinstanser har av denna anledningframfört att begreppet basenhet måste närmare bestämmas i lagtext eller genommotivuttalanden. Någraav de kritiska remissinstanserna har bl. a. anfört att ett genomförande avförslaget kommer att leda till betydande administrativt merarbete och försämradet nödvändiga samarbetet inom hälso- och sjukvården. De har påpekat att enpatients problem ofta inte är begränsade till vad som finns inom en visskliniks eller basenhets specialområde. en journal eller enjournaluppgift i vårdarbetet behöver lämnas över till en annan enhet kommer detatt krävas en sekretessprövning. I princip torde det ankomma på läkare att göradenna prövning. Detta merarbete för läkarna kommer enligt remissinstanserna attmedföra kostnader som kan uppgå till betydande belopp. Dethar även anförts från några remissinstanser att förslaget skulle medföra storasvårigheter för försöken med den s. k. Dala-modellen. Dalamodellen innebär attbasen för sjukvården blir primärvärden soiti köper resurser från den högspecialiseradedelen av sjukvården. För att samspelet mellan primärvård och specialistvårdkring vårdbehov och vårdkonsumtion skall fungera måste enligtremissinstanserna såväl primärvård som kliniker ha tillgång till nödvändigamedicinska uppgifter. Enligt remissinstanserna är det därför en onödigkomplikation och i praktiken svårt att upprätthålla sekretess mellanbeställaren (primärvården) och uppdragstagaren (sjukhuskliniken). Fleraav remissinstanserna har dock uttryckt sin uppskattning över att frågan ombasenheterna är att betrakta som självständiga verksamhetsgre- nar äntligen löses. Vissaav dem har emellertid påpekat att förslaget Prop. 1990/91:111 otvivelaktigtkommer att medföra visst merarbete. Vadsom framkommit vid remissbehandlingen har dock lett mig till slutsatsen att detför närvarande inte är lämpligt att utforma regleringen på det sätt somföreslagits i promemorian. Begreppet basenhet är inte närmare bestämt ochstorleken av de olika enheterna varierar mellan de olikasjukvårdsmyndigheterna. Detta gör att begreppet, åtminstone ,inte bör läggas till grund för en rättslig reglering. Vidare har i förslagetinte beaktats att enhetsindelningen inom hälso- och sjukvården kommer att iviss utsträckning ändras fr.o.m. . Detta innebär bl.a. att en chefsöveriäkaresverksamhetsområde kan innefatta flera kliniker. Ett genomförande av förslagetkan därför innebära att nya problem skulle uppstå när det gäller att bestämmavar sekretessgränserna går inom den offentliga hälso- och sjukvården. Detgår heller inte att bortse från att förslaget kan medföra merarbete för läkarnaoch därmed också ökade kostnader för sjukvården. Vidare kan förslaget medförakomplikationer vid införande av nya organisatoriska lösningar inom sjukvården,t.ex. den s.k. Dalamodellen. Jag vill dock erinra om att hälso- ochsjukvårdslagstiftningen bygger på att vården av den enskilde patienten skallutformas och genomföras i samråd med honom. Patienten skall informeras om sitthälsotillstånd och de behandlingsmetoder som står till buds. Det är därför ettnaturiigt inslag i vården att inhämta patientens samtycke till att hansjournalhandlingar lämnas vidare till annan vårdenhet. Motdenna bakgrund är jag inte nu beredd att förorda att förslaget läggs till grundför lagstiftning. Förslaget torde emellertid kunna utgöra ett bidrag tillfortsatta överväganden om den lämpligaste utformningen av regleringen iförevarande hänseende. Fråganom i vilka fall en sekretessprövning skall göras innan en uppgift lämnas inom hälso-och sjukvården får därför, åtminstone tills vidare, prövas enligt nu gällanderegler. Enligt min mening behöver det inte heller innebära några problem frånintegritetssynpunkt att tillämpa gällande regler. Att sekretesslagen inteuttryckligen reglerar utbyte av uppgifter mellan kliniker och andra basenheterinom en sjukvårdsmyndighet innebär inte att avsikten är att sådant uppgiftslämnandeär fritt. Visserligen anses sekretessreglerna inte utgöra något hinder mot attlämna uppgifter mellan befattningshavare hos en myndighet i den utsträckningsom är normal och behövlig för ett ärendes handläggning eller verksamhetens bedrivandei övrigt (jfr m. fl.. Sekretesslagen, 1985, s. 96 och JO 1983/84 s.262). Av grunderna för sekretesslagen torde emellertid följa att enbefattningshavare inte bör anse sig ha någon obegränsad frihet att lämnauppgifter som omfattas av sekretess till andra anställda inom myndigheten. Jagvill i sammanhanget också peka på bestämmelsen i 7 § första stycketpatientjournallagen (1985:562), enligt vilken varje journalhandling skallhanteras och förvaras så att obehöriga inte får tillgång till den. Förpersonregister kan datainspektionen meddela behövliga föreskrifter i fråga omt. ex. behörighetskontroll och utlämnande, 6 § första stycket datalagen (1973:289). Detföljer därför av redan gällande regelsystem att uppgifter inte skall spridas ionödan inom hälso- och sjukvården. Sammanfattningsvis anserjag alltså att det inte nu föreligger tillräckligt underlag för att införa enbestämmelse om att basenheterna inom hälso-och sjukvården utgör särskildaverksamhetsgrenar i sekretesslagens mening. 2.3 Uppgiftslämnande för forskning, statistikframställningoch sjukvårdsadministration Mittförslag: Reglerna om hälso- och sjukvårdssekretess i sekretesslagen ändras såatt det uttryckligen framgår att nödvändigt utbyte av uppgifter för forskning,statistikframställning och sjukvårdsadministration mellan kommunala ochlandstingskommunala myndigheter inom hälso- och sjukvården skall kunna ske. Enförutsättning för uppgiftslämnandet skall vara att det inte kan antas att denenskilde eller någon honom närstående lider men om uppgifterna röjs. En ny lag omuppgiftsskyldighet inom hälso- och sjukvården införs. I lagen bemyndigasregeringen att meddela föreskrifter om skyldighet för kommuner och landstingskommuneratt lämna uppgifter till och läkemedelsverket för forskningoch statistikframställning inom hälso- och sjukvårdens område. Promemoriansförslag överenstämmer i princip med mitt. Remissinstanserna: Förslagetgodtas eller tillstyrks av det stora flertalet av de remissinstanser som haryttrat sig, bl.a. hovrätten över och , kammarrätten i ,, och . är i huvudsak positivt till förslaget men ställer sigtveksamt till att uppgifter skall kunna lämnas ut för administrativa ändamål.En del av dem som är positiva anser att innebörden av uppgiftslämnande försjukvårdsadministration behöver närmare preciseras. harpåpekat att uppgiftsskyldigheten även bör innefatta det nyinrättadeläkemedelsverket. Ett antal remissinstanserhar avstyrkt förslaget. Datainspektionen anser att beslutsunderlaget måstekompletteras med en behovsanalys och att det är nödvändigt att socialstyrelsensregister författningsregleras innan en bestämmelse införs om utlämnande avuppgifter till dessa register. Datainspektionen anser också att man börinvänta det arbete som utredningen (S 1988:02) om informationsstrukturen m. m.för hälso- och sjukvården INFHOS bedriver. JO hänvisar till samma utredning.Statistiska centralbyrån (SCB) ställer sig tveksam till förslaget om ensärskild lag om uppgiftsskyldighet inom hälso- och sjukvården. har avstyrkt förslaget med motiveringen att administrativadatasystem inom hälso- och sjukvården skall skiljas från hälso- ochsjukvårdssystem. Förbundet anser också att omfattningen avuppgiftsskyldigheten till direkt skall anges i lag. landstingoch Mental Prop. 1990/91:111 Hälsa (RSMH)anser att uppgifter som lämnas ut för forskningsändamål m. m. skall varaavidentifierade. Bakgrundentill mitt förslag: Hanteringen av uppgifter om patienter inom hälso- ochsjukvården sker i stor utsträckning med utnyttjande av ADB-teknik. Inomden landstingskommunala och kommunala hälso-och sjukvården lagras uppgifterna is. k. patientdatabaser eller andra informationssystem. Registren används ivården och vårdadministrationen men också för forskning och statistik. Ävenregionala register för forskning och statistik förs. Uppgifterna till sådana registerhämtas från sjukvårdsorgan inom flera landstingskommuner och kommuner.Centrala register för forskning och statistik förs av . Antaletsådana register uppgår till ca 15. Uppgifterna till dessa register hämtas frånsamtliga landstingskommuner och de kommuner som inte ingår i dessa. Totalt lärdet finnas ca 300 register med patientuppgifter inom hälso- och sjukvården. Vadjag fortsättningsvis säger om landstingskommuner gäller i princip även kommunersom inte ingår i en landstingskommun. Påsamma sätt som uppgiftslämnande i vårdsyfte regleras av sekretesslagen styrden lagen också möjligheterna till uppgiftslämnande av sekretessbelagdauppgifter för forskning, statistik och administration. De register som harnämnts förs, liksom andra personregister, enligt reglerna i datalagen. Detbetyder att de har inrättats med stöd av ett beslut av regeringen eller riksdageller med tillstånd av datainspektionen. För register som endast används förvård- eller behandlingsändamål krävs dock inget sådant tillstånd (2 a § tredjestycket 2 datalagen). Datainspektionen har tillsyn över registren och kanmeddela föreskrifter för dem. har meddelat allmänna råd ifråga om landstingens patientdatabaser (1983:45). Hossocialstyrelsen förs ett femtontal register för forskning och statistikframställninginom hälso- och sjukvårdens område. Däremot förekommer inga administrativaregister av intresse i detta sammanhang. Bland registren märks särskiltföljande. Cancerregistretinrättades med stöd av kungörelsen (1957:632) om cancerregister. Detinnehåller uppgifter om samtliga cancerfall som har konstaterats i ochtjänar framför allt som underlag för forskning. Vissa läkare har skyldighetatt lämna uppgifter till registret enligt bestämmelser i kungörelsen. Medutgångspunkt från bl.a. uppgifterna i cancerregistret förs förforskningsändamål även tre cancer-miljöregister, som inrättades , 1987och 1990 efter tillstånd av datainspektionen. inklusive missbildningsregistret inrättades . Det kom tillgenom en sammanslagning av två äldre register, inrättade respektive år1964. I registret finns uppgifter om mödrar och barn. Det används för forskningom sjuklighet och missbildningar bland nyfödda. Ettregister för sluten kroppssjukvård inrättades och ett.register översluten psykiatrisk vård . För registren finns tillstånd av datainspektionen.De används för forskning och statistikframställning. ten är att registren skallersättas av ett slutenvårdsregister för riket, vilket Prop. 1990/91:111även skall användas för bl. a. planering och viss tillsynsverksamhet.