prop · GE034 · 1990-12-31 00:00:00 — Som grund för faställandeav högsta tillåtna renantal måste ligga en betesinventering för samebyn. Denreduktion av renantalet i förhållande till betesinventeringen som kan komma ifråga måste vara beroende av de näringar som i övrigt bedrivs i området, liksomtill naturvårdens intressen. 1paragrafens tredje stycke har en redaktionell ändring gjorts. 1paragrafens Qärde stycke, som är nytt, har införts en möjlighet för länsstyrelsenatt vid vite förelägga en sameby att följa ett beslut av lant-braksnämnd om dethögsta antal renar som får hållas på bete inom byns betesområde. Sådantföreläggande skall också kunna avse beslut om inskränkning i betesrätten. Detankommer på att avgöra om ett vitesföreläggande skall meddelas.Avgörande för detta är inte enbart det förhållandet att renantalet är förhögt, utan även den omständigheten att skada eller olägenhet drabbar tredjeman. Det kan då röra sig om exempelvis en grannsameby, en markägare eller en arrendator.Även om skada för annan inte uppstår kan det i vissa fall ändå vara befogat medett vitesföreläggande. Ett i förhållande till beteskapaciteten för stortrenantal kan nämligen äventyra samebyns förutsättningar att uthålligt behålla sitttillåtna renantal. Ensameby kan enligt 35 § första stycket bestämma hur många renar en medlem högstfår inneha. Fjärde stycket i förevarande paragraf innehåller möjlighet förlänsstyrelsen att rikta ett vitesföreläggande mot samebymedlem som inte följerbyns beslut i detta avseende. Renskötselrättenär enligt nya 1 § andra stycket en särskild rätt till fastighet.Renskötselrätten belastar således fastigheter på samma sätt som nyttjanderättoch annan likvärdig rätt. Genomen ändring i första stycket inskränks regeringens möjligheteratt upphävarenskötselrätten till att avse de ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen(1972:719). Ändringeninnebär att den nuvarande möjligheten att få renskötselrätten upphävd intebara för ändamål som avses i 2 kap. expropriationslagen utan också för annatändamål av väsentlig betydelse från allmän synpunkt faller bort. Detsammagäller den nuvarande särskilda bestämmelsen om upphävande av renskötselrätt inomområde som väsentligen är utan betydelse för renskötseln. Ianspråktagandeav renbetesmark för andra ändamål än renbete kan också ske genom att fråganprövas av någon myndighet som har att ge tillstånd till verksamheten enligtsärskild lagstiftning. Lagarsom innehåller bestämmelser om prövning i särskild ordning av användningen av marken är bl. a. vattenlagen (1983:291), naturvårdslagen (1964:822), (1987:10), väglagen (1971:948), grav lagen (1974:372), minerallagen (1974:890), lagen (1985:620) om vissa 62 torvfyndigheter,lagen (1902 s. I) innefattande vissa bestämmelser om Prop.1990/91:4 elektriska ledningar, lagen (1978:160) om vissa rörledningar,lednings-rättslagen (1973:1144) och anläggningslagen (1973:1149). Paragrafensförsta stycke ändras så att det blir förbjudet att vid användningen av markenvidta åtgärder som medför avsevärd olägenhet för renskötseln. Förbudet skärpsalltså till att omfatta även andra åtgärder än sådana som innebär en ändradanvändning av marken om de är av den angivna karaktären. Motiven till ändringenhar utvecklats i avsnitt 3.4. Enligtparagrafens första stycke kan en sameby bl. a. bestämma hur många renar enmedlem högst får ha. Redaktionella ändringar har gjorts i första stycket. 1ett nytt andra stycke stadgas att en sameby får besluta om att undanta visstområde från medlemmarnas begagnande för jakt eller fiske under förutsättningatt det behövs av hänsyn till jakt- eller fiskevården eller av andra särskildaskäl. Skälen till ändringen framgår av avsnitt 3.12. 1det nuvarande andra stycket har en följdändring och vissa redaktionellaändringar gjorts. Genomett tillägg till 59§ 2 begränsas renskötande medlems rösträtt till att avse detantal renar som samebyn med stöd av 35 § kan ha bestämt för honom. Skälen tilländringen framgår av avsnitt 3.9. Jagdelar lagrådets uppfattning att regeringen har möjlighet att i verkställighetsföreskrifterange hur en renräkning skall genomföras. Jag har därför låtit det ilagrådsremissen föreslagna bemyndigandet utgå. Vidare biträder jag lagrådetsförslag att beslut om extra renräkning även i fortsättningen skall fattas avlantbruksnämnden. 1 paragrafens andra stycke har därför endast vissaredaktionella ändringar gjorts. Iett nytt tredje stycke ges möjlighet att vid vite förelägga ensameby att genomföra en sådan renräkning som avses i paragrafens första ellerandra stycke. Skälentill ändringen framgår av avsnitt 3.7. Paragrafensom är ny har fått sin slutliga utformning efter förslag av Enligtparagrafens första stycke skall en sameby underrätta Prop.1990/91:4 om tid och plats för den renräkning som byn enligt 66§ är skyldig attgenomföra. Tjänsteman från , eller någon annan som länsstyrelsenförordnar, har rätt att närvara vid renräkningen. Finner denna person attsamebyn inte följt föreskrifterna om hur renräkning skall gå till, fårlänsstyrelsen besluta om kompletterande renräkning. Föratt kunna fullgöra sitt uppdrag skall den av förordnade personenenligt andra stycket ha rätt att få tillträde till områden och anläggningar därrenar hålls och att på begäran få de upplysningar och handlingar som han kanbehöva för att fullgöra sitt uppdrag. Paragrafenhar motiverats i avsnitt 3.7. 1paragrafens andra stycke har vissa redaktionella ändringar gjorts. Fjärdeoch femte stycket är nytt. Ettföretagsregister för rennäringen skall införas. Den renlängd som enligtparagrafens första stycke skall upprättas skall utgöra underlag för registret.Det skall ankomma på regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer attmeddela närmare föreskrifter om sådan användning av renlängden och omskyldigheten att lämna renlängden samt andra uppgifter om samebyns renskötseltill företagsregistret. 1det nya femte stycket ges möjlighet att vid vite förelägga ensameby att upprätta och fastställa renlängd och att överlämna kopia av denna tillmyndighet som avses i det nya Qärde stycket. Skälentill ändringarna framgår av avsnitten 3.7 och 3.10. Iparagrafens första stycke anges att på framställningav lantbruksnämnden eller markägare som lider skada eller olägenhet av någonbetydelse får förordna att renar som uppehåller sig utanför renskötselområdeteller inom detta område skall slaktas och säljas. Stycket harändrats så att i stället vid vite kan förelägga samebyn att förabort renarna. Föreläggande skall kunna meddelas efter framställning av den somlider skada eller olägenhet av någon betydelse. Detta innebär att även arrendatoreller annan kan begära sådant föreläggande. 1det nya andra stycket ges också möjlighet att besluta om slaktoch försäljning av renar som avses i första stycket. Sådant beslut får dockendast meddelas om ett vitesföreläggande inte leder till åsyftat resultateller om det annars finns särskilda skäl att förordna om slakt. Detnuvarande andra stycket ändras så att beslut om föreläggande av vite endast fårmeddelas om samebyn underlåter att ta hand om renarna inom skälig tid efter anmaning. 1de nuvarande andra och tredje styckena har dessutom redaktionella ändringargjorts. Skälentill ändringarna framgår av avsnitt 3.8. Iparagrafens första stycke har ordet "renskötselberättigad" bytts utmot "same". Skälen till ändringen framgår av specialmotiveringen till11 §. Ipunkten 1 anges att den som äger eller brukar jord bruksfastighetsom helt eller delvis är belägen inom koncessionsområdet har rätt att lämnarenar i koncessionshavares vård om han är bosatt på fastigheten eller inomområdet. Med orden koncessionsområdet och områ det avses koncessionssamebynsbetesområde. Ifortsättningen skall det vara tillräckligt att någon äger eller brukarjordbruksfastighet som helt eller delvis är belägen inom den del av Norr bottenslän där koncessionsrenskötsel bedrivs. Det skall också krävas att han är bosattinom den länsdelen. Koncessionsrenskötsel bedrivs inom vissa områden nedanförlappmarksgränsen i och älvdalar. Med uttrycket området i punkten 1avses i fortsättningen denna del av . Motsvarande utvidgning harskett i punkten 2 vad beträffar rätten för tidigare koncessionshavare attlämna renar i koncessionshavares vård. En förutvarande koncessionshavare kansåledes lämna renar i koncessionshavares vård i en annan koncessionssameby ändär han själv är bosatt eller har sin jordbruksfastighet. 1punkten 3 har motsvarande ändring skett för efterlevande make ellerefterlevande underårigt barn till koncessionshavare eller sådan under punkten 2angiven förutvarande koncessionshavare som för dödsfallet ägdeskötesrenar. Även för dessa blir det således möjligt att äga skötesrenar om debor inom den del av där koncessionsrenskötsel får bedrivas. Skälentill ändringarna framgår av avsnitt 3.13. Iförsta stycket har ordet "renskötselberättigad" bytts ut mot"annan same". Skälen till ändringen har utvecklats ispecialmotiveringen till 11 §. Genom en ändring i paragrafens andra styckepunkt 2 begränsas koncessionshavares rösträtt i frågor som avses i 59ij 2lagen till att avse det antal renar som lantbruksnämnden bestämt för koncessionshavarenenligt 88 § första stycket 3. Den rösträtt i samma frågor som tillkommer ägareav skötesrenar har vidare begränsats till en röst, oavsett det antalskötesrenar som han äger. Skälen till ändringarna framgår av avsnitt 3.13. Paragrafeninnehåller ett stadgande om att lantbruksnämnden kan återkallakoncession eller föreskriva nya villkor. Iett nytt första stycke föreskrivs att vid vite kan föreläggakoncessionssameby eller koncessionshavare att vidta rättelse om de bryter motvillkor som gäller för verksamheten. Med villkor avses de villkor som lantbruksnämndenanger med stöd av 88§ första stycket 1 -5. Enligt88§ första stycket 3 skall lantbruksnämnden ange det högsta antal 65 5 1990/91. renarsom varje koncessionshavare får hålla inom området och det högsta Prop.1990/91:4 antal skötesrenar som han får ta emot. Enligt 88 § andra stycket fårhos en koncessionshavare för samma hushåll finnas högst trettio skötesrenar ivinterhjord. Det är således fastställt hur många renar en koncessionshavarefår inneha för egen räkning liksom det högsta antal skötesrenar som ett hushållfår lämna i en koncessionshavares vård. Därtill gälleratt samebyn kan beslutaatt antalet skötesrenar skall vara lägre än det i lagen högsta tillåtnaantalet. Genom det nya första stycket har möjlighet att vid viteförelägga koncessionshavare eller skötesrenägare att minska renantalet till dettillåtna. Idet nya andra stycket ges vidare möjlighet att efter ansökan avsamebyn besluta om slakt och försäljning av övertaliga renar om inte renägarenefter anmaning själv låter minska renantalet. Enligtdet nya tredje stycket skall kostnaden för slakten och försäljningen tas urköpeskillingen och återstoden tillfalla renarnas ägare. Paragrafensnuvarande första stycke får, med en redaktionell ändring, bilda ett Qärdestycke. Skälentill ändringarna framgår av avsnitt 3.13. Densom ingår äktenskap med renskötselberättigad förvärvar enligt nuvarande 2§första stycket renskötselrätt. Upplöses äktenskapet genom äktenskapsskillnadkan enligt andra stycket upphäva en renskötselrätt somförvärvats på detta sätt, om det föreligger särskilda skäl. Enligtden nya 1§ har alla samer renskötselrätt. Den nuvarande 2§ upphävs, varförmöjligheten upphör för den som inte är same att förvärva renskötselrätt. Sådanperson är emellertid enligt 11 § 3 medlem i sameby och har i denna egenskaprätt att utöva renskötselrätt. Upplöses äktenskapet genom äktenskapsskillnadupphör emellertid även medlemskapet i samebyn. För den som före lagensikraftträdande ingått äktenskap med renskötselberättigad skall enligtövergångsbestämmelsen äldre bestämmelser gälla. Paragrafensförsta stycke innehåller i sin nuvarande lydelse en bestämmelse om vilkasärskilda rättigheter som medför rätt till ersättning till följd av vägsbyggande. Ersättningsrätt tillkommer enligt bestämmelsen innehavare av sådansärskild rätt till fastighet som upplåtits innan marken togs i anspråk. Enligt det nya andrastycket i 1 § rennäringslagen grundas renskötselrät ten på urminnes hävd. Renskötselrätten är således inte upplåten, varför innehavare av renskötselrätt enligt ordalydelsen i nuvarande 55 § väglagen utesluts från ersättning. Paragrafen har därför ändrats så att rätt tillersätt- 66 ningföreligger för innehavare av nytQanderätt eller annan särskild rätt till Prop.1990/91:4 fastighet, såvida rätten inte upplåtits efter det att marken togs ianspråk. 6.3 Lagen om vissa torvfyndigheter Stadgandetändras så att även ren skötsel rät t räknas som särskild rätt till fastighet. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslårriksdagen att anta förslagen till 1.lagom ändring i rennäringslagen(1971:437), 2.lagom ändring i väglagen(1971:948), 3.lag om ändring i lagen (1985:620)om vissa torvfyndigheter. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. Sammanfattning av samerättsutredningens Prop. delbetänkande (SOU 1986:36) Samernas " Folkrättenhar kommit att tillmätas en allt större betydelse såväl nationellt sominternationellt när det gäller arbetet på att förbättra urbefolkningars ochetniska minoriteters ställning inom de stater där de har sitt hemvist. Samernautgör en minoritet och urbefolkning i . Detsamma är förhållandet i våranordiska grannländer och samt i . Samerna ser sigsjälva som ett folk i fyra länder. 1detta betänkande redogör vi kortfattat för folkrätten, såvitt den från nu angivnautgångspunkter kan ha betydelse för samerna. Vi presenterar inte några förslagnu, men folkrättens betydelse motiverar utgivningen av ett särskiltdelbetänkande avsett som bakgrand till de överväganden och förslag vi senare kommeratt lägga fram. Enallmänt vedertagen definition av vem som skall räknas som same saknas. Iallmänhet anses den som same som har samiska som modersmål och/eller uppfattarsig själv som same. Samernas antal kan uppskattas till mellan 45000 och 65000 iväriden, varav 15000-20000 i , 4000-5000 i , 30000-50000 i Norgeoch ca 2000 i . Någon folkräkning har ej utförts i ochSverige. Samernas traditionella bosättningsområden är den nordliga delen av denordiska länderna och angränsande delar av . I dessa områden är samernaden äldsta kända folkgruppen omnämnd redan av (Ger-mania år98e. Samernaär således ett av de ursprungliga folken i . Detfinns olika uppfattningar om varifrån samerna kommer. Enligt en teori sombygger på arkeologiskt material var ursamerna huvudfolk i bl.a. , där de sedermera av invandrande finska stammar fördrevs norrut. Härhar de enligt vissa forskare smält samman med ett okänt jägarfolk och blivit samersamt etablerat sig i ett område som omfattar den nordliga delen av de nordiskaländerna och angränsande delar av . Samerna hade kontakter medövriga nordbor . sålde samerna skinn till nordborna och de tvingades erlägga skatt till , , och , vilka gjorde anspråk på nationell överhöghet över det traditionella samiska bosätt ningsområdet. Samerna gav själva aldrig upphov till någon statsbildning i vedertagen mening. Det samiska samhället var uppbyggt kring den s.k. siidan som var en sammanslutning av familjer som flyttade mellan olika jakt-, fiske- och fångstområden alltefter årstidernas växlingar. kom siidan att arbeta med och följa en viss sammanhållen renhjord mellan de olika årstidsbundna betesområdena. Kolonisationenav inleddes , då företrädesvis Prop. 1990/91:4 ikustlandet. Allteftersom jordbrukskolonisationen växte fram trängdes Bilaga 1 samernatillbaka. Det uppstod ett behov av gränsdragning mot samernas områden.Lappmarksgränsen, dvs. gränsen till nuvarande , fastlades år 1751.Syftet med gränsen var inte att hindra kolonisationen, utan att skydda samernastillgång till jakt och fiske. Kolonisationen uppmuntrades av stäteii ända framtill mitten av då bestämmelser till skydd för samerna börjadeutfärdas. De viktigaste är bestämmelserna om en odlingsgfans och denförsta renbeteslagen . Syftet med odlingsgfänsen var att trakterna norroch väster därom skulle utgöra ett åt samerna förbehållet område. Gränsen fickemellertid inte så stor betydelse. Samerna erkänns dock ha sinastarkaste rättigheter ovanför gränsen. Förhållandena är emellertid någotannorlunda i . Medrehbetéslagstiftningen följde en uppdelning av samerna i i renskötandeoch icke renskötande samer. en uppdelning som fortfarande har stor betydelse.Endast samer som är medlemmar i en sameby får utöva rennäring. Dessa samer somi dag uppgår till ca 2 500 har också vissa andra rättigheter, t. ex. vad gällerjakt och fiske. Övriga samer, som är i klar majoritet, har däremot ingasärskilda rättigheter enligt gällande lag. De har haft svårare att upprätthållasin samiska identitet och många har assimilerats i det svenska samhället. Detområde inom vilket rennäringen utövas i sträcker sig från iDalarna i söder till i norr och från mot iväster till kustlandet i öster. Detta område är i princip uppdelat på 43samebyar. Härtill kommer vissa områden i i anslutning till ,inom vilka svenska samer har rätt att driva renskötsel . Inom detnämnda svenska området finns vissa enklaver inom vilka norska samer äger rätt tillrenbete . Samemahar ett eget språk, präglat av deras levnadssätt nära naturen, t. ex. medsärskilda ord för nyanser i olika naturföreteelser som svenskan saknarmotsvarighet till. Det samiska språket inrymmer flera "språk" eller "dialekter".Skillnaderna mellan dem kan vara så stora att samer från olika områden inte kanförstå varandra. Samiskan hade en svag ställning i densvenska skolan, vilket har haft negativa konsekvenser för språket. Genomsitt gemensamma ursprung och språk känner samerna i sig som ett folk.Riksgränserna upplevs som något påtvingat. Samerna i de nordiska ländernasamarbetar bl. a. i Nordiska samerådet vad gäller olika samepolitiska spörsmåloch i Nordiskt samiskt institut beträffande olika kulturfrågor. Samerna kännerockså stor samhörighet med urbefolkningar i andra länder. Ett stort antalurbefolkningar är organiserade i ett internationellt organ, (för urbefolkningar) i vilket samerna ingår. Någonallmängiltig definition av begreppet urbefolkning finns inte, kanske främstberoende på att olika urbefolkningar lever under så skilda förhållanden.Gemensamt för dem är t. ex. att de fanns i ett visst område före det att den nudominerande befolkningen bosatte sig där och att deras UtnytQandeav naturresurser och deras kulturella traditioner skiljer sig Prop. 1990/91:4 från den nu dominerande befolkningens. Riksgränsenmellan och som fastställdes kom att skära rakt igenom deområden som samerna av ålder nytQat. De nomadiserande samernas komatt ligga i , medan deras vinterland låg i /. De bådastaterna kände sig därför förpliktade att träffa särskilda överenskommelser föratt trygga samernas möjligheter att i princip oberoende av leva ochutöva sin näring på samma sätt som skett av ålder. Dessa överenskommelserintogs i en särskild bilaga till gränstraktaten som brukar kallas lappkodicillen. Lappkodicillenär i första hand ett folkrättsligt dokument som reglerar frågorommedborgarskap, rätt till land och vatten, neutralitet i krig, intern förvaltningoch rättsordning. Staterna har i kodicillen gått mycket långt i att sätta egnanationella intressen tillbaka till förmån för samerna och derasnäringsutövning. Samerna fäster stort avseende vid lappkodicillen som iblandkallas samernas . Lappkodicillenhar senare ersatts av modernare konventioner mellan och . Den nugällande är och gäller . Kodicillen har emellertid aldrigsagts upp och kommer därför, om ingen ändring sker i rättsläget, att allQämtgälla om 1972 års konvention utlöper utan att då bli ersatt av någonny. Skyddet av urbefolkningar och minoriteter Lappkodicillenär unik genom den bredd med vilken den behandlar samernas situation. Det skyddsom samerna erhöll genom lappkodicillen har dock vissa motsvarigheter i andrastaters överenskommelser med sina urbefolkningar och minoriteter. Redani började rättslärda diskutera vilka rättigheter som kundetillkomma de folk som bebodde områden som kolonialise-rades av ochPortugal. I den spanska lagstiftningen tillförsäkrades urbefolkningarna såsmåningom rätt till marken, till inre självstyre m.m. Men verkligheten för de kolonialiseradefolken var en annan. 1engelsk kolonisationshistoria utvecklades tidigt en fast praxis att ingå traktatermed urbefolkningarna genom vilka dessa gav upp sin suveränitet och genom vilkamarkköpen från urbefolkningarna reglerades. Dessa traktater har haft storbetydelse för urbefolkningsrättens utveckling, särskilt i . Efter första världskrigetbildades flera nya nationalstater under åbero pande av principen om folkens självbestämmanderätt. I många fall, då nya stater inte kunde tillskapas, tillförsäkrades minoritetsfolk rättigheter i särskilda traktater där stod som en slags garant. Dessa traktater fick en sådan omfattning att man kan tala om att de 70 tillsammansbildade ett särskilt minoritetsrättssystem. Vad gäller urbe- Prop.1990/91:4 folkningar infördes ett s. k. mandatsystem för de områden sombedömdes Bilaga 1 ha förutsättning att bli självständigastater. Vidare infördes en regel i enligt vilken NF:s medlemsstaterålades att säkra rättfärdig behandling av urbefolkningar i sina kolonier. Efterandra världskriget fokuserades intresset på att stärka de enskilda individernasfri- och rättigheter. Särbehandlingen av folkgrupper förlorade under en periodsin aktualitet. Inom (International Labour Organiza-tion) fortsatteemellertid arbetet med urbefolkningsfrågor, vilket ledde fram till en särskildkonvention , "konvention angående infödda och i stammar levandefolkgrupper". Enligtkonventionen har staten ett ansvar för att det genomförs ett program som skallskydda den ifrågavarande folkgruppen och främja dess välstånd. skallprogrammet syfta till att integrera folkgrupperna i samhället. har interatificerat konventionen och samerna har numera inte något önskemål om attdetta skall ske. FN: s konventioner om skydd för mänskliga rättigheter FNantog en konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering(rasdiskrimineringskonventionen) och dels konventionen ommedborgerliga och politiska rättigheter, dels konventionen om ekonomiska,sociala och kulturella rättigheter. 1 konventionerna finns regler om skydd förminoritetsgrupper. har ratificerat dessa även för samerna viktigakonventioner. Rasdiskrimineringskonventionenshuvudsakliga ändamål är att förhindra alla former av diskriminering på grundav bl. a. etniskt ursprung. Samerna är en etnisk grupp som skyddas av konventionen.Konventionen ålägger också staterna en skyldighet till positiv särbehandling.Konventionsstaterna skall således vidta "särskilda och konkreta åtgärderpå sociala, ekonomiska, kulturella och andra områden för att åstadkommatillfredsställande utveckling och skydd för vissa rasgrupper eller därtillhörande enskilda personer i syfte att tillförsäkra dem fullt och likaberättigatåtnjutande av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter". Denpositiva särbehandlingen enligt konventionen kan upphöra först när syftet med åtgärdenuppnåtts. Artikel1 båda konventioner ger uttryck för principen om folkenssjälvbestämmanderätt. Samerna i utgör förmodligen ej ett "folk"i konventionens mening. Genom artikel 27 konvention om politiska ochmedborgerliga rättigheter ges emellertid ett skydd åt sådana minoriteter folkgrupper som ej kan åberopa artikel 1. Artikel 27 har följande lydelse: I de stater där det finnsetniska, religiösa eller språkliga minoriteter skall de som tillhör sådana minoriteter ej förvägras rätten att i gemenskap med andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. Artikel27 bör enligt vår uppfattning tolkas så att den uppställer krav på Prop.1990/91:4 positiv särbehandling av minoriteter och urbefolkningar. Den innebärBilaga 1 också ett skydd för rätten att ha ett eget kulturliv.