prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — Om detaljisten vet att han riskerar dessa kostnader och villundvika dem, kan han - åtminstone i vissa fall - vidta åtgärder så att han kanföra ansvaret bakåt i distributionskedjan. Någon sådan möjlighet har intekonsumenten. Till skillnad från konsumenten kan detaljisten också behandlautbetalade skadestånd som kostnader i rörelsen och därmed slå ut dem påprodukternas pris. Detanförda talar för att detaljhandlare bör vara strikt ansvariga enligt denföreslagna regeln. Bestämmelsenbör utformas i överensstämmelse med motsvarande regel i EG-direktivet. Detinnebär att var och en som har tillhandahållit en anonym produkt som harorsakat skada till följd av bristande säkerhet blir strikt ansvarig för skadan,om han inte uppger vem som har tillhandahållit honom produkten eller vem somhar tillverkat, frambringat eller insamlat den eller, i fråga om en importeradprodukt, vem som har importerat den. Deupplysningar om den utpekades identitet som den skadelidande skall få måstevara så utförliga att denne pä grundval av dem kan göra sin rätt gällande motden utpekade. Det innebär att uppgiften normalt måste innefatta namn ochaktuell adress på den utpekade. Den som har tillhandahållit den skadegörandeprodukten har normalt bättre möjligheter än den som lidit skadan att fä framaktuella uppgifter. Eftersom det är fråga om en möjlighet för leverantören attgä fri frän ansvar är det rimligt att han får stå risken för att tillräckligauppgifter inte kan tillhandahällas. Enligtförslaget i promemorian skall de uppgifter som befriar leverantören frånproduktansvaret lämnas inom efter begäran från den som kräverersättning. Enligt EG-direktivet skall uppgifterna lämnas inom skälig tid.Svenska Kommunförbundet anser att tidsfristen i första hand bör anges ienlighet med EG-direktivet eller att den i andra hand skall förlängas.Visserligen kan möjligheterna att ge erforderliga uppgifter om den utpekadevariera från fall till fall. Jag anser emellertid att en så obestämdtidsangivelse som finns i EG-direktivet lätt kan ge upphov till tvister.Tidsfristen bör därför anges entydigt. Det är vidare angeläget att denskadelidande snabbt får klart för sig till vem han skall rikta sittersättningsanspråk och att han får tillräckliga uppgifter för att kunnaframställa sitt anspråk. När EG-direktivet införlivades med tysk rätt bestämdestidsfristen till en månad (4 § tredje stycket Produkt-haftungsgesetz). Även iden finska lagen är tidsfristen efter begäran av den som kräverersättning. Jag förordar att tidsfristen i den svenska regeln bestäms till enmånad. Bestämmelsen bör utformas i enlighet med lagrådets förslag, sespecialmotiveringen till 7 §. har ifrågasatt om det inte bör regleras' vad som skallgälla, om den som anvisas är på obestånd eller hinder av annat slag föreliggerför den skadelidande att göra sin rätt gällande. EG-direktivetinnehåller inte någon regel om att leverantören av produkten skall bära någotansvar för att den utpekade kan fullgöra en eventuell skyldighet att utgeersättning. Inte heller den norska eller den finska lagen innehåller någonsådan bestämmelse. Redan hänsynen till internationell rättslikhet talar mot ensärlösning i denna fråga i den svenska lagen. Mitt förslag: Föratt någon skall bli ansvarig enligt produktskadelagen krävs att han har sattden skadegörande produkten i omlopp i en näringsverksamhet. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 133-136). Remissinstanserna: Deallra flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. förespråkar dock att även produkter som tillhandahållsi offentlig verksamhet skall omfattas av samma produktansvar somprodukter i näringsverksamhet. anser attbegreppet näringsverksamhet bör preciseras Prop. 1990/91:197 bättre. Skälenför mitt förslag: De argument som brukar anföras till stöd för striktskadeståndsansvar (se avsnitt 2.3.1) bygger i allmänhet på förutsättningen attden som skall bära det strikta ansvaret är näringsidkare. Tanken är ju attansvaret skall kanaliseras till kostnadsbärare som förmår betalaersättningsbeloppen eller täcka ansvaret genom försäkring och som kanpulvrisera kostnaden genom att behandla den som en kostnad i rörelsen. I andrafall har en verksamhets särskilt farliga karaktär ansetts motivera striktansvar för skador som orsakas av verksamheten. Förproduktskadornas vidkommande kan det inte anses att det strikta ansvaretbehöver utsträckas till att gälla skador orsakade av produkter somtillhandahålls i privata förhållanden. De ekonomiska argumenten gäller inte isådana fall. Privatpersoner torde ytterst sällan leva under sädana ekonomiskaviUkor att det är meningsfullt att lita till deras resurser dä produktskadorskall ersättas. Någon pulvriseringseffekt kan inte heller åstadkommas utanfören näringsverksamhet. Om en enskild person driver en farlig verksamhet som intekan betecknas som näringsverksamhet, torde det allmänna culpaansvaret itillräcklig mån fylla erforderliga skadeståndsrättsliga funktioner, t.ex. denpreventiva funktionen. Ett strikt produktansvar skulle dessutom kunna bliorimligt betungande för den enskilde. Detstrikta produktansvaret bör således begränsas till skador som orsakas av sådanaprodukter som tillverkas eller tillhandahålls inom ramen för ennäringsverksamhet. Så har också skett i EG-direktivet (artikel 7 "K Även iden norska och den finska lagen finns regler som syftar till att begränsadet strikta ansvaret till näringsidkare. Enligtregeln i EG-direktivet skall tillverkaren inte vara ansvarig enligt direktivet,om han bevisar att produkten varken framställts av honom för försäljning ellerannan form av distribution i ekonomiskt syfte eller framställts ellerdistribuerats av honom inom ramen för en näringsverksamhet. Regelnsynes innebära att två negativt formulerade villkor skall vara uppfyllda samtidigtför att strikt ansvar inte skall föreligga. Produkten får inle vara framställdi ekonomiskt syfte ("for economic purpose"). Produkten fär inteheller vara framställd eller distribuerad inom ramen för en näringsverksamhet("in the course of his business"). Detta förefaller att vara enonödigt invecklad reglering. Från det strikta ansvaret skall undantas personersom tillhandahåller skadebringande produkter utan alt det har samband med någonnäringsverksamhet som de bedriver. har föreslagits (avsnitt 2.3.3) attden avgörande tidpunkten då det strikta ansvaret inträder skall vara den då denansvarige sätter produkten i omlopp. Även när det gäller ansvarets begränsningtill näringsverksamhet kan man anknyta till detta moment. För alt strikt ansvarskall inträda skulle då krävas att den ansvarige har satt den skadegörandeprodukten i omlopp i en näringsverksamhet. Innebörden av termen "sätta iomlopp" har behandlats i avsnitt 2.3.3. Begreppet"näringsverksamhet" är välkänt i tidigare konsumenträttsliglagstiftning (se t.ex. prop 1984/85:110 s. 141). 1990/91:197 Därmedavses en verksamhet av ekonomisk art som bedrivs yrkesmässigt. Ettsärskilt problem aktualiseras emellertid genom rättsfallet NJA 1989 s. 389 somhar nämnts i det föregående (avsnitt 2.3.1). I detta fall ålade högstadomstolen ett strikt skadeståndsansvar för personskada som enlärare hade drabbats av genom att äta av den mat som hade serverats personaloch elever vid en skolbespisning i . Så som begreppetnäringsverksamhet används inom konsumentlagstiftningen torde det knappast lasikte på service av detta slag som tillhandahålls i offentlig regi utanbetalning. Om det strikta ansvaret enligt produktskadelagen begränsas tillskador som orsakas av produkter som tillhandahålls i näringsverksamhet, kommersådan offentlig verksamhet således att falla utanför det strikta ansvaretenligt lagen. Sakligt sett är det emellertid inte motiverat att i dettahänseende behandla dessa slag av offentlig verksamhet annorlunda ännäringsverksamhet. Motsvarandeproblem uppkommer när det gäller skyldighet att återkalla farliga produkter.Produktsäkerhetslagen är tillämplig i fräga om sådana varor och tjänster somtillhandahålls i näringsverksamhet. Frågan om att vidga tillämpningsområdettill varor och tjänster som tillhandahålls i den offentliga sektorndiskuterades under behandling av propositionen med förslag tillproduktsäkerhetslag (se lagutskottets betänkande 1988/89:LU13 s, 9). Dennafräga bereds nu i . En inom upprättadpromemoria har sänts på remiss (dnr C 91-854). Detbör påpekas att begränsningen till produkter som tillhandahålls inäringsverksamhet får mindre betydelse för produktskadelagens tillämpningsområdeän när det gäller produktsäkerhetslagens tillämpning. Det skadeståndsansvar somtillverkare och importör skall ha enligt produktskadelagen gäller nämligenäven för produkter som av stat eller kommun förvärvas för att användas i sådanoffentlig verksamhet som här avses. De produktskador inom den offentligasektorn som inte skulle omfattas av det föreslagna skadeståndsansvaret enligtproduktskadelagen är säledes endast skador som orsakas av sådana produkter somett offentligt organ självt tillverkat eller importerat för att de skallanvändas i en offentlig verksamhet som inte kan anses som näringsverksamhet. Detförefaller inte vara lämpligt att nu ta ställning till frågan hur ett striktproduktansvar bör utformas för denna del av den offentliga verksamheten.Eftersom ett strikt ansvar på i vart fall en del av detta område redan harinförts genom högsta domstolens praxis, torde lagstiftning på just detta områdeutan olägenhet kunna vänta ytterligare någon tid. Lagrådethar förklarat sig inte kunna instämma i att rättsfallet kan ges en sä bestämdinnebörd utan en ny prövning, eftersom det bygger på ett rättsläge som inteföreligger sedan produktskadelagen trätt i kraft. Självfallet håller jag medlagrådet om att den fortsatta rättstillämpningen fär utvisa vilken betydelsesom skall tillmätas rättsfallet. Jagvill också erinra om att det allmännas skadeståndsansvar utreds av en särskildkommitté (Ju 1989:03). Pä grund av det anfördaförordar jag alt produktskadelagen - i likhet med EG-direktivet - begränsastill att avse produkter som tillhandahålls i näringsverksamhet. En utredning angåendefrågan huruvida en produkt har tillhandahållits i en näringsverksamhet röromständigheter som typiskt sett kontrolleras av den som krävs på skadestånd.Det är därför naturligt att bevisbördan läggs på honom. Så har också skett iEG-direktivet. Regelns närmare utformning skall behandlas i avsnitt 2.8.2. 2.6 Produktansvarets fördelning mellan flera ansvariga 2.6.1Solidariskt ansvar enligt produktskadelagen Mitt förslag: Harskadestånd enligt produktskadelagen betalats av en eller flera solidarisktansvariga, skall ersättningsskyldigheten fördelas mellan de solidarisktansvariga enligt de principer för sädan ansvarsfördelning som gäller inomskadeständsrätten i allmänhet. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 136-142). Remissinstanseraa: Deallra flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. En instans anseratt frågan om vem som har de största ekonomiska resurserna inte skall utgöra enfaktor vid den slutliga fördelningen av ersättningsskyldigheten mellan desolidariskt ansvariga. Från ett annat håll efterlyser man ett klargörandehuruvida den som har tillhandahållit en s.k. anonym produkt skall ha möjlighet att,sedan han väl har ersatt den skadelidande, återkräva ersättningen av den som ärersättningsskyldig enligt den föreslagna bestämmelsen i 6 §. Ytterligare eninstans anser att det bör införas en tvingande regressrätt i dessa fall. Skälenför mitt förslag: När en produkt orsakar en skada till följd av att den inte ärså säker som har kunnat förväntas, kan det inträffa att mer än en näringsidkaresamtidigt bär produktansvar enligt de regler som föreslås i denna proposition.Så är exempelvis fallet om skadan orsakas av en bristfällig beståndsdel i enprodukt. Då ansvarar både tillverkaren av den färdiga produkten ochtillverkaren av beståndsdelen (se avsnitt 2.5.2). Vidare kan fall förekomma därdet vid sidan av den som ansvarar strikt enligt produktskadelagen finns någonsom har medverkat till skadan på grund av vårdslöshet och ansvarar för denenligt skadeståndslagen. När tvä eller flera pädetta sätt bär ansvar för samma skada är de enligt 6 kap. 3 § skadeståndslagensolidariskt ansvariga gentemot den skadelidande. Det betyder att denskadelidande kan vända sig till vem som helst av de ansvariga och denne är dåskyldig att ersätta hela skadan. I vissa fall kan dock det solidariska ansvaretvara inskränkt (se promemorian s.l37). Allmännalagregler saknas om hur det solidariska ansvaret slutligen skall fördelasmellan de skadeståndsskyldiga. Den allmänna principen anses vara att enskälighetsbedömning skall göras, varvid man skall ta hänsyn till grunden förde berörda parternas ansvar och övriga Prop. 1990/91:197omständigheter, såsom om någon av dessa i övervägande grad har orsakat skadan.En viss presumtion synes gälla för att ansvaret slutligen skall delas likamellan ömse sidor (jfr SOU 1975:103 s. 135). En närmare redogörelse för gällanderätt lämnas i promemorian (s. 137-138). Påett speciellt område, nämligen i fräga om miljöskador, har införts ensärskild regel om den slutliga fördelningen mellan solidarisktskadeståndsskyldiga. 18 § andra stycket miljöskadelagen föreskrivs att vad desolidariskt ansvariga har betalat i skadestånd skall, om inte annat haravtalats, fördelas mellan dem efter vad som är skäligt med hänsyn till grundenför skadeståndsansvaret, möjligheterna att förebygga skadan ochomständigheterna i övrigt. Fräganär nu om särskilda regler angående den slutliga ansvarsfördelningen bör tas inäven i produktskadelagen eller om skadeständsrättens allmänna principer börtillämpas. Ettpar remissinstanser har riktat viss kritik mot förslaget i promemorian om attden slutliga fördelningen av ersättningsskyldigheten skall göras enligt deallmänna reglerna om ansvarsfördelning inom skadeständsrätten. IndustrinsByggmaterialgrupp anser att det bör klart anges att frågan om vem som har destörsta ekonomiska resurserna inte skall utgöra en faktor vid den slutligafördelningen av ett solidariskt ansvar. I annat fall finns del enligtByggmaterialgruppen risk för ökade försäkringskostnader. anser att det bör klargöras om den som har tillhandahålliten s.k. anonym produkt har möjlighet att, sedan han väl ersatt denskadelidande, återkräva ersättningen av den som är ersättningsskyldig enligtden föreslagna bestämmelsen i promemorians 6 §. Ett tänkbart fall är att detförst blir känt för en detaljist vem som har tillverkat enskadebringande produkt. Enligt riksförbundets mening är det inte givet att denallmänna skadeståndsrättens princip om fördelning av ersättningsskyldighetenmellan solidariskt ansvariga är den lämpligaste i dessa situationer. anser att det bör införas en tvingande regressrätt i dessafall. EnligtEG-direktivet (artikel 5) skall, när två eller flera personer som en följd avbestämmelserna i direktivet är ansvariga för samma skada, dessa varasolidariskt ansvariga. I artikeln klargörs att direktivet inte berörbestämmelser i nationell lagstiftning om regressrätt. Såvälenligt den norska som enligt den finska lagen skall allmänna skadeståndsreglertillämpas i detta avseende. I den danska lagen finns däremot en regel om attansvaret mellan flera producenter i brist på avtal därom skall fördelas medhänsyn till orsaken till defekten, den enskilde producentens möjlighet attkontrollera produkten, föreliggande ansvarsförsäkringar och omständigheterna iövrigt. Enligtmin mening skiljer sig inte reglerna om produktansvaret från skadeståndsrätteni allmänhet på sådant sätt att det behövs särskilda regler om den slutligafördelningen av ersättningsskyldigheten enligt produktskadelagen mellan flerasom är solidariskt ansvariga för en När det gäller fräganhuruvida det bör införas en särskild regel om regressrätt för leverantören aven s.k. anonym produkt vill jag framhålla att leverantören skall gå fri frånproduktansvaret, om han pekar ut någon ansvarig i ett tidigare distributionsled(se avsnitt 2.5.6). Genom denna regel motiveras leverantören att bevarahandlingar och annat material som gör det möjligt för honom att ange nägonannan som ansvarig. Eftersom leverantören sålunda har möjlighet att undgåansvaret genom egna åtgärder anser jag det inte vara påkallat att med ensärskild regressregel ingripa i avtalsförhållandena mellan näringsidkare. Detta innebär att allmännaprinciper om den slutliga fördelningen mellan flera solidariskt ansvarigagäller även i detta fall. Som lagrådet har påpekat fär hänsyn härvid tas tillden omständigheten att leverantörens produktansvar enligt den föreslagnabestämmelsen vilar på att han inte har pekat ut någon ansvarig i ett tidigaredistributionsled. 2.6.2Säljarens ansvar vid konsumentköp Mitt förslag: I denmån någon är skyldig att ersätta en skada enligt produktskadelagen, skall densom har lämnat ersättning för skadan enligt reglerna i konsumentköplagen ellerkonsumenttjänstlagen ha rätt att av den som är ansvarig enligtproduktskadelagen återfå vad han har betalat. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 142-144. Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. förutser dock gränsdragnings-problem vid tillämpningen avreglerna om produktansvar i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen ä enasidan och produktskadelagen ä den andra. finner denföreslagna lagreglerade regressrätten onödig och anser att en eventuellregressregel i stället bör tas in i konsumentköplagen respektivekonsumenttjänstlagen. anser attkonsekvenserna av regressrätten inte har utretts tillräckligt. Skälen för mitt förslag:Enligt konsumentköplagen (31 §) skall säljarens köprättsliga ansvar för skadorpå grund av fel på varan omfatta även skador som uppkommer på annan egendom somtillhör köparen eller någon medlem i dennes hushåll och är avsedd huvudsakligenför enskilt ändamål. Enligt den nu nämndaregeln har säledes säljaren ett produktansvar på köprättslig grund. Ansvaret ärbegränsat i olika hänseenden. Det avser inte personskador utan endast sakskadoroch bara skador pä sådan egendom som är avsedd huvudsakligen för enskiltändamål. Vidare ersätts bara skador pä egendom som tillhör köparen eller någonmedlem av dennes hushåll. Krav på ersättning för personskador och skador påannan egendom än som nämnts fär i stället bedömas enligt reglerna omutomkontraktuellt produktansvar. Regleringeni konsumentköplagen innebär att en konsument som drabbasav en produktskada av det slag som omfattas av kon- Prop. 1990/91:197sumentköplagen har möjlighet att rikta sitt skadeståndsanspråk mot säljaren medstöd av den lagen. Konsumenten kan emellertid också med stöd av reglerna omutomkontraktuellt produktansvar rikta skadeståndsanspråk mot tillverkareneller någon annan som är ansvarig enligt de reglerna. Grundenför skadeståndsansvaret blir inte densamma enligt konsumentköplagen som enligtreglerna för det utomobligatoriska produktansvaret. För ansvar enligtkonsumentköplagen förutsätts att skadan beror på ett köprättsligt fel, medanproduktansvaret enligt produktskadelagen bygger på att skadan är en följd av ensäkerhetsbrist hos produkten. I många fall torde dock ett köprättsligt fel somorsakar en produktskada också utgöra en säkerhetsbrist. Produktskadororsakas ofta av fel som föreligger redan när produkten lämnar tillverkaren. Detekonomiska ansvaret för produktskadorna bör därför drabba tillverkaren eller,när det gäller en importerad produkt, importören även när konsumenten väljeratt rikta sitt anspråk pä ersättning mot säljaren. Särskilt gäller det i sådanafall där skadan får en omfattning som är långt större än vad säljaren har haftanledning att räkna med. Bestämmelsernai konsumentköplagen är tvingande för säljaren. Säljarens möjlighet att i sintur till bakre led föra ansvaret för de kostnader som han har haft för attersätta en produktskada som har drabbat en konsument beror på innehållet i hansavtal med sin leverantör. Avtal mellan näringsidkare innehåller ofta klausulersom friskriver säljaren från ansvaret för följdskador eller indirekta skador.Sådana friskriv-ningsklausuler kan ofta anses medföra oskäliga resultat. Dettorde därför inte sällan finnas förutsättningar att med stöd av bestämmelsernai 36 § avtalslagen i enskilda fall bortse från eller modifiera sådana klausuler(jfr prop. 1988/89:76 s. 66). Denna utväg är emellertid inte tillräcklig föratt det i alla situationer skall vara säkerställt att säljaren kan föratillbaka kostnaderna pä tillverkaren, uttalade vid behandlingen avförslaget till ny konsumentköpiag i sitt av godkända betänkande (se1989/90:LU 35 s. 29 f.) att säljarens intresse behöver tillgodoses på ettbättre sätt än genom den nuvarande jämkningsmöjligheten enligt avtalslagen.Eftersom flertaltt produktskador torde ha sin orsak i fel som föreligger redannär varan lämnar tillverkaren är det enligt utskottets mening angeläget att detekonomiska ansvaret för sådana skador inte behöver bäras av detaljisterna utankan återföras på tillverkaren eller importören. Utskottet instämde i minbedömning (se prop. 1989/90:89 S.45 f.) att frägan lämpligen bör lösas inomramen för det utomkontrak-tuella produktansvaret. Enregel som innebär att produktansvaret återförs på den som har möjlighet attpåverka produktens utformning ligger också väl i linje med intresset attutforma lagen på ett sätt som bidrar till att produktskador förebyggs. Pågrund av det anförda förordar jag att det i produktskadelagen införs en regelav innebörd att en säljare som har betalat skadestånd för en produktskada enligtreglerna i konsumentköplagen skall ha rätt till ersättning för denna kostnad avden som bär produktansvaret för produkten enligt reglerna i produktskadelagen.Den produklansvarige skall dock inte vara skyldig att betala sådan ersättning ividare mån än vad som följer av hans ansvar enligt produktskadelagen. Även enligtkonsumenttjänstlagen finns ett produktansvar som är begränsat på motsvarandesätt som i konsumentköplagen (se 31 § fjärde stycket konsumenttjänstlagen).Detta fall bör ocksä omfattas av den nu föreslagna regeln om regressrätt. Som lagrådet harunderstrukit utesluter inte den här föreslagna speciella regressregelnregressrätt enligt de i föregående avsnitt berörda allmänna principerna för densom lämnat ersättning enligt skadeståndslagen eller enligt skadeståndsrättsligspeciallagstiftning i den män denna lagstiftning inte innehäller speciellaregressregler. Mitt förslag:Skadeståndslagens regler om jämkning av skadestånd på grund av medvållande påden skadelidandes sida skall gälla även när skadeståndsansvaret följer avproduktskadelagen. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian s. 144-148). Remissinstanseraa:Flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Många remissinstanser,huvudsakligen olika näringslivsorganisationer, anser dock att reglerna omjämkning av skadestånd på grund av medvållande skall utformas i enlighet medEG-direktivet. En remissinstans anser att lagtexten bör innehålla en hänvisningtill reglerna om jämkning i skadeståndslagen. Skälenför mitt förslag: I 6 kap. 1 § skadeståndslagen föreskrivs att skadestånd kanjämkas under vissa förutsättningar när vällande på den skadelidandes sida harmedverkat till skadan. Olika regler gäller för å ena sidan personskada och äandra sidan sakskada och ren förmögenhetsskada. Skadestånd med anledningav personskada kan enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen jämkas, omden skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkattill skadan. Har personskada lett till döden, kan skadestånd till efterlevandejämkas också om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet. Enligtandra stycket i samma paragraf kan skadestånd med anledning av sakskada jämkas,om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämförtmed vad som gäller för sakskada är sålunda möjligheterna att jämka skadeståndetvid personskada begränsade i två hänseenden.