prop · GE033 · 1990-12-31 00:00:00 — För en samrådsplikttalar det förhållandet att vinterbetet är av stor betydelse för en samebysrenskötsel, eftersom det i regel är dimensionerande för renantalet. Omfattandeskogsbraksåtgärder på vinterbetesmarkerna kan därför medföra betydandestörningar för renskötseln. Å andra sidan har, generellt sett, renskötselrätteninte lika stark ställning på vinterbetesmarkerna som på åretrantmarkema. Somtidigare har framgått råder på vissa håll i landet, särskilt i ,också oenighet mellan markägare och samer om hur långt vinterbeteslandetsträcker sig. Praktiska problem kan också uppstå genom att det finns mångaprivatskogsbrak inom vinterbeteslandet. Jag anser därför att övervägande skältalar för att någon obligatorisk samrådsplikt inte bör införas påvinterbetesmarkema. Samrådsförfarande bör alltså här komma till stånd efterfrivilliga överenskommelser om detta. Det bör vara en uppgift för den centralasamrådsgrappen skogsbrak rennäring att verka för att sådant samråd blir av.Jag vill i detta sammanhang framhålla vikten av att samebyamasmarkanvändningsplaner tas fram så snabbt det är möjligt så att dessa kanunderlätta möjligheterna till samråd. Jaghar tidigare, när det gäller hänsynen till naturvården och kulturmiljövården,föreslagit att den som ansöker om tillstånd till avverkning i fjällnära skog iansökan skall redovisa den hänsyn han avser att iaktta för att tillgodose dessaintressen. En motsvarande regel bör införas i skogsvårdslagen när det gällerhänsynen till rennäringen. Den utgångspunkt för redovisningen som jag harangett i fråga om hänsynen till naturvården och kulturmiljövården bör ocksågälla i detta sammanhang. Den enskilde skogsägarens redovisningsskyldighetsträcker sig således inte längre än vad som är möjligt med hänsyn till hansekonomiska och andra förhållanden. Som jag anfört när det gäller redovisningenav naturvårds- och kultur-miljövårdshänsynen innebär detta att man normaltskall kunna ställa större krav på ett skogsbolag än på en privatskogsbrakare.Jag vill dock här framhålla att en generell föratsättning för att en skogsägareskall kunna göra en bra hänsynsredovisning är att berörd sameby för skogsägarenredovisar sina markanvändningsanspråk och uppgifter om betesförhållanden samtandra uppgifter av betydelse. Skyldighetenatt redovisa hänsyn bör inte inskränkas till det fjällnära skogsområdet utanavse hela det svårföryngrade området i norra , eftersom detta i huvudsakmotsvarar åretrantmarkema. Jaglägger också fram förslag om ändringar i rennäringslagen. Som framgår avden propositionen förordar lagrådet att det bör ankomma på skogsvårdsstyrelsenatt, med hänsyn till renskötseln, pröva tillåtligheten av vissa avverkningar.Jag har godtagit lagrådets förslag. Följaktligen bör iskogsvårdslagen införas en bestämmelse som innebär att tillstånd till avverkning inom svårföryngrad skog inte får meddelas om 57 avverkningenmedför sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheter- Prop.1990/91:3 na att hålla tillåtet renantal påverkas eller omöjliggör sedvanligsamling och flyttning av renar. Bestämmelsen bör gälla svårföryngrad skog inomrenskötselns åretrantmarker. Attvägra tillstånd kan bara bli aktuellt om den planerade avverkningen skullekomma att rabba de grandläggande föratsättningaraa för fortsatt renskötsel iden berörda samebyn. Till dessa föratsättningar hör tillgången till naturbeteoch möjligheten att flytta mellan olika betesområden. Ett sådant synsättöverensstämmer väl med naturresurslagen när det gäller skyddet för rennäringenvid prövning av exploateringsföretag. Bestämmelsen bör främst få sin betydelsenär det framstår som nödvändigt att begränsa tidsmässigt och geografisktkoncentrerade större avverkningar. Detkan också vara fråga om att begränsa eller åstadkomma uppskov med avverkningarsom rör från rennäringssynpunkt särskilt känsliga områden. Vinterbetet brakaranses dimensionerande för det renantal en sameby kan hålla på bete uthålligt.Renskötseln innebär emellertid regelbundna flyttningar av renhjorden frånområde till område som vart och ett har värdefulla egenskaper ur olikasynpunkter. Dessa specialområden kan ibland vara små i förhållande tillsamebyns hela betesområde och användas under en liten del av året. Det kangälla exempelvis uppehållsbete under flyttningarna eller hänglavsbärande skog.Tillgången på hänglavar kan ofta vara av avgörande betydelse för renarnasöverlevnad. Hänglavar-na har stor betydelse som betesresurs vid svårabetesförhållanden. Häng-lavsförekomsten i en sameby ligger dock inte till grandvid renbetesinventeringar för fastställande av högsta tillåtna renantal.Enligt lantbraksstyrel-sens meddelande (1984:4) Hänglavskog varierar denhänglavsbärande barrskogsarealen kraftigt mellan samebyarna, från 0,1 till över20 ha sådan skog per ren. Uppgifterna i meddelandet är dock delvis föråldrade.Skogsbrakets företrädare har därför börjat ta fram egna mer tillföriitligauppgifter. Det är mot den nu angivna bakgranden svårt att ange hur storförlusten av bete måste vara innan möjlighetema att hålla det tillåtnarenantalet påverkas. Det måste emellertid vara fråga om särskilt värdefullabetesområden, t. ex. hänglavsbete eller särskilt värdefulla rastbeten för attbestämmelsen skall bli tillämplig. Harsamebyn fler renar än det fastställda antalet kan den inte ställa krav på beteför de övertaliga renarna. Fastställande av högsta renantal för samebyarnakommer i fortsättningen att få stor betydelse för vilket skydd den nyaföreslagna bestämmelsen ger. En ansökan om avverkningskall vidare avslås om avverkningen omöj liggör en sedvanlig samling och flyttning av en renhjord. Det förhållandet att vissa förändringar måste göras av en flyttleds sträckning bör inte kunna åberopas som hinder för en avverkning. Det måste emellertid röra sig om realistiska alternativ. Skulle en flyttled behöva ändras så mycket att det framstår som helt orationeUt från renskötselsynpunkt att använda leden, kan man inte längre tala om en sedvanlig flyttning. Om flyttningen av renarna regelmässigt sker med lastbil bör en skogsavverkning som påver kar möjligheten att använda en tidigare utnyttjad flyttled inte utan vidare anses otillåten. Flyttleden används ju då inte längre för sitt tidigare ända- 58 mål.Det måste då bli fråga om att i det enskilda fallet göra en bedömning Prop.1990/91:3 av hur flyttningen kommer att ske . Bestämmelsenbör enligt min mening få betydelse inte minst genom att samebyns ställningstärks i det samråd som skall ske mellan skogsägaren och samebyn. Av storbetydelse i sammanhanget är följaktligen kravet på samråd på gmndval avlångsiktiga skogsbraksplaner. Bestämmelsenkommer att få störst betydelse för skogsbraket på statens marker. Det ligger irenskötselns natur att olika markområden utnyttjas mer eller mindre intensivtoch att näringen kan bedrivas med en viss flexibilitet när det gällermarkutnyttjandet. Utanför kronomarken bör mot den bakgranden inte andra markerkomma att beröras än sådana som omfattar större skogsinnehav. I likhet medrennäringen har det storskaliga skogsbraket möjlighet att anpassa sinverksamhet genom att ta i anspråk geografiskt skilda områden och genom att i tidenförskjuta olika skogsbraksåtgärder. Med hänsyn till vad jag nu anfört bör detäven med den nya tillståndsregeln finnas goda föratsättningar för ettrationellt och utvecklat skogsbmk som i huvudsak innebär att nuvarandeavverkningsvolymer kan behållas. Ilagrådsremissen föreslogs en bestämmelse i skogsvårdslagen som innebär attskogsvårdsstyrelsen i sitt beslut om tillstånd till avverkning i svårföryngradskog närmare skall ange vilka hänsyn som skall tas till rennäringens intressen.Beslutade åtgärder skulle dock inte få vara så ingripande att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras. Lagrådethar, med hänvisning till vad som anförts i anledning av förslaget omhänsynsföreskrifter till förmån för rennäringen, i fråga om de föreslagnatillståndsvillkoren uttalat att det enligt lagrådets mening här inte kan rörasig om att enbart tillgodose ett allmänintresse av rennäringen utan om engränsdragning mot det enskilda rennäringsintresset. Regeln atttillståndsvillkoren inte får innebära avsevärt försvårande av pågåendemarkanvändning hör enligt lagrådet inte hemma i ett sådant sammanhang.Lagrådet, som uttalar att en inskränkning när det gäller föreskrifternasinnehåll är behövlig, föreslår i stället en regel som innebär att villkoreninte får avse annat än vad som uppenbart påkallas med hänsyn till renskötselrätten.Enligt lagrådet torde detta förslag inte innebära större inskränkningar imöjligheten att meddela föreskrifter än som följer av bestämmelsens lydelse idet remitterade förslaget. Enligt lagrådet finns det emellertid särskildanledning att följa tillämpningen av bestämmelserna med tanke på den aviseradeöversynen av skogsvårdslagen. Jaghar i det föregående redovisat mina synpunkter på den uppfattning som liggertill grund för lagrådets förslag. Jag har emellertid inte något att erinra motatt den aktuella bestämmelsen utformas i enlighet med vad lagrådet förordat. 8 Vissafrågor om avverkning, markberedning och föryngring Mittförslag: Hyggesstorleken begränsas i det Qällnära området från nuvarande 40hatill 20ha. Denna gräns skall få överskridas om det finns särskilda skäl.Kalavverkning intill ett tidigare hygge får inte ske förrän föryngringen därkan anses säkerställd. Hänsynen till värdefulla biotoper skall förbättras vidutformningen av hyggen. Hyggesplöjningförbjuds i det fjällnära området. Användningen av andra radikalamarkberedningsmetoder skall där också begränsas. Slutavverkningav skog på skogliga impedimentmarker i svårföryngrad skog i norra skallkunna förbjudas med stöd av skogsvärd slagen. Avverkningsskyldigheten enligtskogsvårdslagen skall inte gälla i fjällnära områden. Dessutom slopas helt denmöjlighet som finns att under vissa föratsättningar ålägga en skogsägareatt slutavverka överårig skog. Vidtillämpningen av skogsvårdslagens ransoneringsbestämmelser skall iallmänhet lagens huvudregel om brakningsenhet gälla. Denna innebär att sombmkningsenhet skall räknas den skogsmark inom en kommun som tillhör sammaägare. Nuvarande dispensmöjligheter skall därför begränsas. Allanvändning av utländska trädslag skall förbjudas i fjällnära skog. Skogsstyrelsensförslag: förslag skiljer sig från mitt förslag genom attgränsen för hyggesstorleken bibehålls vid 40 ha samt att förbudet motavverkning på impedimentmarker är begränsat till det Qäll-nära skogsområdet.Skogsstyrelsens förslag innehåller vidare till skillnad mot mitt förslag enmöjlighet att göra undantag från förbudet mot användning av utländskaträdslag. har inte lagt fram några förslag tillförfattningsändringar när det gäller förbud mot slutavverkning påimpedimentmarker, undantag från avverkningsskyldigheten enligt skogsvårdslagen,slopandet av möjligheten till avverkningsåläggande i fråga om överårig skogsamt dispensmöjligheten från huvudregeln om bmkningsenhet. Även i de delarskogsstyrelsen föreslagit författningsändringar föreligger vissa skillnader iförhållande till mitt förslag. Remissinstanserna:Skogsstyrelsens förslag har i huvudsak bemötts positivt av remissinstanserna.Flera remissinstanser anser dock att gränsen för hyggesstorleken bör sättaslägre än 40 ha. Några remissinstanser avstyrker förbuden mot avverkning påimpedimentmarker resp. hyggesplöjning. När det gäller användningen av främmandeträdslag förordar några remissinstanser ett totalförbud. Andra avstyrker ettsådant och förordar i stället ett begränsat förbud. Skälenför mitt förslag: Prop. Enligt21 § skogsvårdslagen får regeringen eller den myndighet som regeringenbestämmer meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdensintressen vid skötseln av skog bl. a. i fråga om hyggens storlek ochutläggning. Bemyndigandet medför dock inte befogenhet att meddela föreskriftersom är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. I21§ skogsvårdsförordningen finns ett uppdrag för att meddelaföreskrifter som avses i 21 § skogsvårdslagen. Innan meddelaren föreskrift skall samråd ha skett med och annan centralförvaltningsmyndighet som kan vara berörd. innehåller en allmän bestämmelse om att en begränsning avkalhyggesytomas storlek skall eftersträvas. I de allmänna råden som skogsstyrelsenutfärdat till denna föreskrift framhålls att begränsningen av hyggesstorlekensyftar till att minska en eventuell negativ påverkan på växt- och djurlivet,vattenbalansen och lokalklimatet samt att minska en störande inverkan pålandskapsbilden. Närdet gäller fjällnära skog finns en erinran i föreskrifter omatt stor återhållsamhet skall iakttas med bedrivande av skogsbmk i sådan skog.1 de allmänna råden till denna föreskrift sägs att det är särskilt angelägetatt hyggesstorieken begränsas. Det bör enligt råden eftersträvas att detenskilda hygget inte får en storiek över 40 ha. Faktorer som har betydelse förhyggenas storlek och form är enligt de aktuellaföryngringsbetingelsema, skogstillståndet, topografin, lokalklimatet, angränsandeskogs ålder samt huggningsformen. Avskogsstyrelsens rapport framgår att den genomsnittliga storleken på de 281hyggen som togs upp i fjällnära skog 1988 var ca18 ha. Fyra av tio hyggen var större än 20 ha. Nästan hälften av hyggena hosprivata skogsägare var mindre än 10 ha. Hos storskogsbraket var mer än vartfemte hygge större än 40 ha medan privatskogsbraket har mycket få sådanahyggen. Detär enligt min mening utan tvekan så att föreskrifter ochallmänna råd, som har sin utgångspunkt i rekommendationer, starktbidragit till att hyggesstorlekama har minskat. Med hänsyn till de mycket storanaturvärden som finns i det fjällnära skogsområdet men även av hänsyn tillandra markanvändningsintressen, främst rennäringen, bör emellertid dennuvarande rekommendationen om största hyggesareal på 40 ha skärpas. Deremissinstanser som uttalat sig för en lägre gräns än 40ha förordar hyggen somligger inom ramen 5-30 ha. Den artbevarande naturvårdensintressen talar för att hyggen i allmän het görs så små som möjligt. Små hyggen innebär en minskad risk för att sällsynta arter i och faunan går förlorade vid en avverkning. Vid allför små hyggen kan emellertid återväxten riskeras, t. ex. på gmnd av svampskador eller den omgivande skogens ökade näringsupptag från hyg gesområdet. För rennäringens del innebär mindre hyggen att störningarna . närdet gäller spridningen av hänglavar också blir mindre. Å andra sidan Prop.1990/91:3 leder många små hyggen till ett ökat vägbyggande, vilket ibland kanvara till nackdel för renskötseln med avseende på möjlighetema att hållarenhjordama samlade. För skogsbrakets del innebär ett större vägnät ökadekostnader. Från landskapsvårdande synpunkt kan också ett större antal småhyggen som förbinds av ett större vägnät upplevas väl så negativt som några fåmen något större hyggen. En viktig faktor, som i allmänhet ligger bakomskogsbrakets behov av stora hyggen i inland, är intresset att få enavverkning som sammantaget är av sådan storlek att man uppnår en tillräckliglönsamhet på avverkningen. Jaghar vid en samlad bedömning av de skilda faktorer som gör sig gällande isammanhanget och mot bakgrand av den nu redovisade utvecklingen av hyggesarealemaunder senare år, funnit att en lämplig gräns för ett hygges storlek i detQällnära området bör ligga vid 20 ha. Jag vill dock betona att det här är frågaom en högsta tillåten hyggesstorlek. Det är angeläget att hyggesstorlekamahålls nere. Rekommendationen om 20 ha skall därför inte uppfattas så att enskogsägare regelmässigt skall ha rätt att ta upp hyggen på 20 ha. Hänsynen tillnaturvården, kullurmiljövården och rennäringens intressen kan i det enskildafallet medföra att hyggesytoma måste bli mindre än 20 ha. Gränsenpå 20 ha bör kunna överskridas om det finns särskilda skäl. En uppdelning avett område i mindre hyggen kan t. ex. vara olämplig med hänsyn till beståndetsålder, sammansättning eller historik. Enligten rekommendation i allmänna råd till föreskrifterna omnaturvårdshänsyn bör upptagande av ett stort hygge i kant med en tidigare storföryngringsyta undvikas så länge plantskogen inte är väl synlig. Närdet gäller det fjällnära skogsområdet är det särskilt viktigt att ta hänsyntill den stora risken för att planterade träd dör inte bara i plantsta-dietutan även i ungskogsstadiet. Enligt min mening bör därför den angivnarekommendationen förtydligas när det gäller hyggen i fjällnära skog. Sålundabör, som har föreslagit, gälla att en kalavverkning av ettbestånd som gränsar till ett tidigare hygge inte får ske förrän skogen på dettahygge uppnått en sådan utvecklingsgrad att den kan anses vara säkerställd. Jagvill betona vikten av att hyggesutläggningen även i övrigt sker med så godnaturvårdsanpassning som möjligt. En tillämpning av dessa rekommendationerkommer att vara till fördel också för renskötseln. I budgetpropositionen 1990har jag framhållit att kunskapema om na turvärdena ofta är bristfälliga i områden som aktualiserad för avverkning. Detta gäller särskilt de små, värdefulla biotoper som hyser sällsynta växt- eller djurarter. Kunskaper om existensen av sådana småbiotoper är också viktiga då andra skogsbmksåtgärder planeras utan att myndigheterna är inblandade. För framtiden måste man räkna med att större hänsyn måste tas till dessa småbiotoper. För att detta skall bli möjligt måste kunskapsun derlaget ökas både hos skogs- och naturvårdsmyndighetema och hos mark- ägama. Man kan utgå från att förståelsen härför kommer att öka som en följd av den naturvårds- och ekologiutbildning som skogsvårdsorganisa tionen nu bedriver. Mot bakgrand härav har skogsvårdsorganisationen nu 62 getts resurser för enförsöksverksamhet med inventering av värdefulla Prop. 1990/91:3småbiotoper. En sådan inventering kan komma att kräva både specialkunskaperoch lokalkännedom. Det är därför naturligt att prövar attengagera t. ex. lokala naturvårdsorganisationer i verksamheten. Jagvill i detta sammanhang särskilt understryka hur viktigt det är att hyggena idet Qällnära skogsområdet utformas så att värdefulla småbiotoper undantas frånkalavverkning och att den kunskap som lokalt kan finnas inom den ideellanaturvården utnyttjas. När det gäller biotopskyddet vill jag i dettasammanhang erinra om att detta är en fråga som också har behandlats avnaturvårdslagsutredningen i betänkandet (SOU 1990:38) Översyn avnaturvårdslagen m. m. Jagavser att återkomma till regeringen med förslag till ändringar iskogsvårdsförordningen i de frågor som jag nu har berört. Jagvill slutligen påminna om mina förslag i avsnitt 5 och 6 som bl. a. innebär attskogsvårdsstyrelsen, när avverkningstillstånd ges, skall vara skyldig attbesluta om hyggets storlek och föriäggning, tillåten avverkningsform och vilkahänsyn i övrigt som skall tas till naturvårdens, kulturmiljövårdens ochrennäringens intressen. Iskogsstyrelsens uppdrag har ingått att pröva frågan om en begränsning av ellerett förbud mot radikala markberedningsmetoder. Med markberedning avses enbearbetning av skogsmarken för att åstadkomma en gynnsam grobädd och växtplats.En radikal markberedningsmetod är hyggesplöjning. Denna metod innebär attmarken plöjs med en särskild markbered-ningsplog. Metoden används främst påmark med mycket tjockt humustäcke. Såväl naturvårdens som rennäringensföreträdare har framfört mycket starka invändningar mot metodens användning.Företrädare för naturvården framhåller framför allt den långsiktiga negativainverkan som en hyggesplöjning har på naturen. För renskötseln kan enhyggesplöjning innebära att tillgång på renbete försvinner samtatt flyttningsvägarna påverkas. Enligtskogsstyrelsens föreskrifter får markberedning genom hyggesplöjning ifjällnära skog utföras endast om andra metoder inte bedöms ge ett godtagbartföryngringsresultat. Iskogsstyrelsens rapport anförs att hyggesplöjningen i det fjällnäraskogsområdet förefaller vara på väg att upphöra. föreslår attett förbud mot hyggesplöjning tas in i skogsvårdsförordningen. Förslaget ärkombinerat med ett förslag till nytt bemyndigande i skogsvårdslagen förregeringen att meddela föreskrifter om bl. a. markberedning i Qällnära skog. Deremissinstanser som avstyrker förslag har som skäl föravstyrkandet i huvudsak anfört att ett förbud är onödigt mot bakgmnd av atthyggesplöjning numera är sällan förekommande i det fjällnära skogsområdet. En hyggesplöjning innebärett mycket radikalt ingrepp i naturmiljön. Även om en hyggesplöjning ger goda föryngringsbetingelser 63 såfinns flera andra metoder som i de allra flesta fall ger lika bra Prop. 1990/91:3 resultat men som är skonsammare mot naturen. Jag tänker framförallt på s. k. högläggning och harvning men även hyggesbränning kan i många fallvara ett bra markberedningsaltemativ. Motbakgrand av vad jag har anfört anser jag att det nu är dags att införa ettförbud mot hyggesplöjning i det fjällnära skogsområdet. Eftersom det finnsaltemativa markberedningsmetoder som inom ramen för ett rationellt skogsbrakger lika goda föryngringsbetingelser som hyggesplöjning anser jag att det inteär nödvändigt att förena förbudet med bestämmelser om rätt till ersättning fråndet allmänna. Ett förbud ryms inom ramen för regeringens befogenheter enligt 21§ skogsvårdslagen. Närdet gäller andra radikala markberedningsmetoder, bl. a. vissa former avharvning, har föreslagit att skogsvårdsförordningen kompletterasmed en bestämmelse om att sådana metoder skall få användas i fjällnära skogendast om andra ahemativ inte kan ge en godtagbar återväxt. Jag instämmer i detförslaget och avser att återkomma till regeringen i denna fråga. Avverkningpå impedimentmarker m. m. Marksom inte kan producera minst en kubikmeter virke per hektar utgör s. k.skogligt impediment. Som har framgått av de allmänna utgångspunkteraa ärfjällbjörkskog och fjällbarrskog impediment. Exempel på sådan mark är ocksåskogbevuxna hällmarker och myrar. Dethar ingått i uppdrag att särskilt pröva behovet av ettuttryckligt förbud mot avverkning av skog på impedimentmarker inom detfjällnära skogsområdet. Skogsstyrelsenerinrar om att styrelsen i en föreskrift till 21 § skogsvårdslagen uttrycktatt avverkning på impediment i regel skall undvikas. Enligt kandet dock från pedagogisk och strikt juridisk synpunkt upplevas som en brist attdet inte finns uttryckt i lag att slutavverkning inte är tillåten på skogligaimpediment. Deremissinstanser som avstyrkt ett förbud mot avverkning på impedimentmarker haranfört att ett sådant förbud är onödigt med hänsyn till att nuvarandetillämpningsföreskrifter till lagen är tillräckliga. Ett lagfäst förbud skulleenligt dessa remissinstanser leda till praktiska svårigheter vid tillämpningengenom att svåra gränsdragningsproblem skulle uppkomma. Föregen del instämmer jag i uppfattning att det från pedagogisksynpunkt finns skäl att lagfasta ett förbud mot avverkning på impedimentmarkersåvitt avser det fjällnära området. Jag gör den bedömningen särskilt motbakgmnd av de starka naturvårdsintressen som gör sig gällande inom dettaområde. Detfjällnära området utgörs ofta av en mosaik av orörda skogar och våtmarker. Jagvill i detta sammanhang erinra om att det är angeläget att våtmarker som ingåri skyddsvärda skogsområden också kan bevaras. Föravverkning av skog inom området för svårföryngrad skog, vari det fjällnära skogsområdet ingår, krävs enligt 19 § skogsvårdslagen tillstånd av 64 skogsvårdsstyrelsen.Lagtekniskt kan ett förbud mot avverkning på impe- Prop. 1990/91:3 dimentmarkerkomma till uttryck som en föreskrift om att tillstånd till avverkning inte fårges i fråga om skog på impedimentmarker. Av skäl som jag återkommer till ispecialmotiveringen bör det få ankomma på regeringen eller, efter regeringensbestämmande, att meddela sådana föreskrifter. Det bör tas inett bemyndigande för sådana föreskrifter i skogsvårdslagen. Även om minbedömning av behovet av ett förbud i första hand avser Qällnära skogar ser jagdock ingen anledning att begränsa ett förbud till detta område utan förbudetbör avse hela området för svårföryngrad skog i norra .