prop · GE03197 · 1990-12-31 00:00:00 — preskriberas en efter det att den har tillkommit, om inte I fråga om utomobligatoriska skadeständsanspråk ansesfordringen ha tillkommit när den skadegörande handlingen företas (jfrprop. 1979/80:119 s. 89). Detta gäller även i sådana fall då skadanuppstår först efter den skadegörande Närdet gäller produktskador torde den skadegörande handlingen i allmänhet få ansesbestå i att produkten sätts i onilopp. Fram till dess kan den ansvarigeupptäcka säkerhetsbristen vid kontroll eller vinna kunskap om den genom nyaundersökningar och på grund därav hindra alt produkten sprids. Detkan ibland dröja innan en sådan skada blir märkbar. Så kan varafallet med t.ex. skador till följd av inverkan av vissa kemiska produkter. I endel fall är de effekter som sädana produkter ger pä den mänskliga organismen avsmygande (gradvis inverkande) karaktär. Sådana skador är ofta av allvarligtslag. I olyckliga fall kan det dröja sä från den skadegörandehändelsen till dess att skadan blir märkbar att en skadeståndstalan redan ärpreskriberad när den först kan göras gällande. Detanförda skulle egentligen leda till slutsatsen att den skadelidande borde harätt att kräva ersättning utan någon begränsning i tiden. Det finns ocksäexempel på ersättningsanordningar där det är på det viset. I sådana kollektivaförsäkringar som läkemedelsförsäkringen och miljöskadeförsäkringen finns intenågon yttersta preskriptionstid. Detligger ä andra sidan i den produktansvariges intresse att den tid under vilkenkrav på skadestånd kan framställas är begränsad. Naturligtvis innebär det ettbetydande orosmoment för den ansvarige att riskera skadeståndskrav under långtid efter det att en produkt har satts i omlopp. Han kan ha svårt att bedömaomfattningen av ett sådant ansvar. Vidare kan han tvingas att spara omfattandematerial rörande produkten för att kunna bemöta påståenden om dess egenskaper.Det kan också vara förenat med särskilda problem att få produktansvaretförsäkrat, om sena skador omfattas av ansvaret. Vadsaken gäller är således att göra en avvägning mellan de intressen som här ståremot varandra, den skadelidandes intresse av att sena skador skall ersättas ochden ansvariges intresse av att tiden för krav begränsas. När det gällerskadeståndsansvar för enskilda torde det - till skillnad från vad som gällervid ansvar enligt vissa kollektiva försäkringsanordningar -vara en allmänuppfattning att någon form avyttersta tidsbegränsning av ansvaret behövs. Detbör finnas en slutpunkt då ett rättsförhållande är definitivt avvecklat. Dettorde därför vara nödvändigt med en yttersta preskriptionstid även förproduktskador. Detär ett allmänt intresse att ett ersättningskrav framställs utan onödig tidsutdräkt. Att den ansvarige i allmänhet är angelägen om att få veta om han riskerar att få betala skadestånd är uppen bart. Även andra skäl talar för att ett krav på skadestånd bör framställas ._ så snart som möjligt.Exempelvis kan bevisläget försämras, om det får gå Prop. 1990/91:197 långtid frän skadetillfället till dess att ersättningskravet skall bedömas. Denskadelidande torde ytterst sällan ha några beaktansvärda skäl för att dröja enlängre tid med att framställa sitt krav sedan han har fått klart för sig att hanhar rätt till ersättning. Förfall av det nu beskrivna slaget finns därför anledning att införa en regel somskär av rätten att kräva ersättning efter det att denskadelidande fått veta att han har en sädan rätt. EG-direktivetinnehäller i artikel 10 en regel med denna innebörd. Tidsperioden är bestämdtill tre är. Även i den norska och den finska lagen finns bestämmelser meddetta innehåll. Densvenska produktskadelagen bör också innehålla en preskriptionsfrist av dettaslag. På andra områden av svensk rätt finns redan sådana regler. Enligt 29 §lagen (1927:77) om försäkringsavtal, 28 § trafikskadelagen (1975:1410) och 39 §konsumentförsäkringslagen (1980:38) skall den som vill bevaka rätt tillersättning väcka talan inom tre är frän det han fick kännedom om att fordringenkunde göras gällande. Enligt 21 § atomansvarighetslagen (1968:45) skall den somvill rikta ersättningsanspråk mot den ersättningsskyldige anmäla sitt anspråkinom från den dag dä han fick eller med iakttagande av skälig aktsamhetbort få kännedom om att han lidit skada som medför rätt till ersättning enligtdenna lag och om den för skadan ansvarige. I dessa svenska lagar gäller alltsåockså en tidsfrist . En så lång frist ger den skadelidande relativt gottom tid både att avvakta utvecklingen för att kunna fastställa en skadasomfattning och att söka uppnå en överenskommelse med den ansvarige. Enligtartikel 10 i EG-direktivet skall preskriptionstiden börja löpa från den dag däden som begär ersättning fick kännedom om eller rimligen borde ha fått kännedomom skadan, defekten och tillverkarens identitet. Av hänsyn till intresset avinternationell samordning anser jag i likhet med många remissinstanser attpromemorians lagförslag bör jämkas nägot på denna punkt och att den nuifrågavarande preskriptionsregeln i produktskadelagen bör utformas iöverensstämmelse med EG-direktivets regel. Jag förordar därför attpreskriptionstiden anges till efter det atl den skadelidande fick ellerborde ha fått kännedom om att fordringen kunde göras gällande. Det innebär attpreskriptionstiden börjar löpa när han fick eller hade bort få kännedom om delsskadan, dels säkerhetsbristen i produkten, dels den mot vilken anspråket skallriktas. I kravet på att den skadelidande skall ha fått eller bort få kännedomom säkerhetsbristen ligger ocksä att han skall ha förstått eller bort förståatt skadan har orsakats av säkerhetsbristen. Utgångspunkten för den yttersta preskriptionstiden Närman skall bedöma hur lång en yttersta preskriptionstid bör vara har det en viss betydelse vilken utgångspunkt som skall användas för preskriptionstidens beräkning. För att en preskriptionsregel skall ha något värde måste den ge ett någorlunda klart besked till den som kan komma all krävas på betalning om när han inle längre behöver förvänta sig ett _. krav.Regeln bör vara utformad sä att han utan svårighet kan fastställa Prop.1990/91:197 utgångspunkten för beräkningen av tiden. Även den som anser sig haen fordran har givetvis ett berättigat intresse av att kunna veta hur lång tidhan har pä sig innan han mäste framställa sitt krav. I fråga om produktansvaret,där den ansvarige och den skadelidande inte alls behöver komma i kontakt medvarandra för att en skada skall uppstå, möter det särskilda svårigheter attfinna en för dem båda gemensam utgångspunkt för preskriptionstidens beräkning. Preskriptionsfristenställs upp i första hand för att tillgodose den ansvariges behov av att fåslutlig visshet om huruvida ett krav kvarstår. Som utgångspunkt för beräkningenav tiden mäste därför väljas ett förhållande som är möjligt för den ansvarigeatt fastställa, även om det leder till osäkerhet för den skadelidande. Settfrån denna synpunkt torde den regel som fär anses vara gällande rätt ge tillfredsställanderesultat. En tillverkare bör i allmänhet ha lätt att fastställa vid vilkettillfälle han har satt en produkt i omlopp. Denna utgångspunkt har valts ocksåi EG-direktivet (artikel 11). Den norska och den finska lagen innehållerliknande regler. Även intresset av internationell rättslikhet talar alltså föratt den svenska regeln utformas pä samma sätt. Ipromemorian föreslås att preskriptionsfristen skall börja löpa när produktenupphör att vara i den ersättningsskyldiges besittning. Jag håller med dekritiska remissinstanserna som anser att det är olämpligt att införaenytterligare tidsangivelse vid sidan av tidpunkten då produkten satts i omlopp.Även om promemorieförslaget skulle vara mer fördelaktigt för denskadelidande, förordar jag därför EG-direktivets utformning av regeln. Enpreskriptionsregel har inte den innebörden att tillverkaren garanterar att hansprodukt skall vara funktionsduglig fram till dess attskadeståndsansvaret preskriberas. Åtskilliga - förmodligen de flesta -produkterhar en tämligen kort livslid. I fråga om dem har i allmänhetpreskriptionstidens yttersta gräns ingen betydelse. Eftersom användningen harupphört , har risken för att de skall orsaka skada också upphörtför länge sedan när den lagenliga preskriptionstiden upphör. Om skada uppstårdärför att en sådan produkt används efter det att den normala användningstidenhar gått ut, kan skadeståndsansvar vara uteslutet på den grunden att produkteninte kan anses brista i fräga om säkerhet. Användaren har inte skäligen kunnatförvänta sig att produkten alltjämt skulle vara så säker att skada inte skullekunna uppstå. Vidarebör framhållas att det stora flertalet situationer där preskrip tionsfrågan kan aktualiseras torde komma att fängas upp av den tidigare föreslagna treårsfristen. Emellertid finns det ett mindre antal fall av stor betydelse som treårsregeln inte kan tillämpas på. Det är de tidigare nämnda fallen där skadan blir märkbar först efter den skadegö rande handlingen. Hit hör bl.a. allvarliga personskador, t.ex. cancersjuk domar, som utvecklas och förvärras efter del att den skadelidande utsattes för inverkan av produkten i fråga. är angeläget att den somdrabbas av en sädan skada får ersättning, även Prop. 1990/91:197 om det hargått frän skadetillfället. IEG-direktivet har man valt att begränsa tiden för det strikta produktansvarettill tio är. Det betyder dock inte att det råder en gemensam tioårigpreskriptionsfrist i . Av artikel 13 i EG-direktivet framgärnämligen att direktivet inte inverkar på sådana rättigheter som en skadelidandehade enligt de allmänna skadeståndsregler som gällde när direktivet meddelades.Det innebär bl.a. att medlemsländernas regler om culpaansvar skall fortsättaatt gälla vid sidan av det strikta produktansvaret. I flera länder, bl.a.Belgien, , och , gäller en allmänpreskriptionsfrist för culpaansvaret. Denfinska produktansvarslagen föreskriver liksom EG-direktivet tio årspreskriptionstid. I den norska lagen finns däremot regler som innebär attpreskriptionstiden för produktskador - liksom för fordringar i allmänhet iNorge - är . För utvecklingsskadorna finns dock ett undantag, som innebäratt preskriptionstiden är . Försvenskt vidkommande torde valet stå mellan att följa den internationellatendensen, som innebär preskriptionsfrist för det striktaproduktansvaret, och att ta större hänsyn till de skadelidandes intressen såsom föreslås i promemorian. Frånnäringslivshåll har gjorts gällande att en lång yttersta preskriptionstid iden svenska produktskadelagen kommer att medföra problem för det svenskanäringslivet i internationella förhållanden. Om får en avsevärt längrepreskriptionstid, befarar man att den svenska tillverkningsindustrin kommer attdrabbas av större kostnader än sina utländska konkurrenter, särskilt om densvenska industrin dessutom skall bära ansvar för utvecklingsskador. Enligtföreträdare för näringslivet kommer därför den svenska exportindustrin att fåsvårt att hävda sig i den internationella konkurrensen. Vidarehar det påpekats att en svensk importör, som skall ansvara för sin produktenligt de svenska reglerna, inte kommer att kunna föra ansvaret bakåt till sinutländska leverantör, om en kortare preskriptionstid enligt den utländskalagen har löpt ut. Antagligen kommer den svenska importören i denna situationinte ens att kunna få hjälp från utlandet med uppgifter och dokumentation omprodukten som han behöver för att bemöta kraven. Omvänt har befarats atl enutländsk skadelidande, som på grund av preskription inte kan vända sig motnågon i sitt hemland, kommer att vända sig direkt mot en tillverkare i ,om de svenska preskriptionsreglerna blir mer generösa mot de skadelidande. Förfrågan huruvida preskriptionstiden bör förlängas har del stor betydelse om ettpå så sätt utvidgat skadeståndsansvar kan försäkras på rimliga villkor. Om interätten till ersättning kan garanteras genom försäkring, får en förlängdpreskriptionslid endast ett begränsat intresse för de skadelidande. Det kan dåmed skäl ifrågasättas om värdet av den utvidgade ersättnjngsrätfen uppväger denbelastning på näringslivet som är andra sidan av en förlängd preskriptionstid. Företrädareför försäkringsbranschen har hävdat att del kommer att vara förenat med avsevärdasvårigheter att fä till stånd en ansvarsför- Prop. 1990/91:197 säkring somtäcker produktansvaret under en preskriptionstid av . Det bedöms varanästan omöjligt att ordna en reservavsättning för så ; man skulle blihänvisad till rena gissningar. Försäkringsbolagen skulle ocksä fä en mängdöppna ärenden med åtföljande hanteringskostnader. Vidare skulle det bli mycketsvårt att äterförsäkra ett sådant ansvar, i vart fall skulle det bli mycketdyrt. För den kemisk-tekniska industrins ansvar bedömer man det vara omöjligtatt ordna en aterförsäkring, om preskriptionstiden är 25 är. Återförsäkringsmarknadenssätt att fungera skulle i sig medföra problem. Till det faktum att en långpreskriptionstid skulle innebära en betydligt ökad risk skulle marknaden läggadet osäkerhetsmoment som låg i att det svenska produktansvaret i andraavseenden - främst i fråga om ansvaret för utvecklingskador - avvek fränproduktansvaret i en del andra länder. Dethar också sagts från försäkringsbranschens sida att en preskriptionstid på 25år skulle göra det nödvändigt att man gick över till "claimsmade"-principen. För att försäkringen dä skulle ersätta en skada skullekrävas att försäkringen gällde när skadan anmäldes. En försäkringslösningenligt denna modell ger således ett skydd endast sä länge som det ansvarigaföretaget består och betalar försäkringspremien. Försäkringsskyddet gäller dåinte anspråk som framställs först efter det att ett företags verksamhet ochpremiebelalning har upphört. Försäkringsbranschenhar under remissbehandlingen tillagt att kostnadseffekterna av en skärptlagstiftning bara kan uppskattas men att det utan tvivel är den föreslagnalånga preskriptionstiden som inger de största farhågorna. Ompreskriptionstiden för personskador förlängs jämfört med gällande rätt, kommerden förlängda preskriptionstiden att gälla bara ett mindre antal fall. I praktikentorde det bli vid gradvis uppstående skador som den yttersta preskriptionstidenkommer att få någon betydelse. Sådana skador är ofta allvarliga. Det är justvid sådana skador som det framstår som särskilt angeläget att den skadelidandekan få ersättning även senare än efter det att produkten sattes iomlopp. Uppenbarligenkommer det att bli svårt att fä till stånd en försäkringslösning som täckerproduktansvaret, om den yttersta preskriptionstiden för det striktaproduktansvaret blir avsevärt längre än . De försäkringsproblem ochandra olägenheter för näringslivet som är förenade med en svensk särlösning iform av en 25-ärig preskriptionstid kan totalt sett komma att förorsakakostnader som inte ger en rimlig utdelning i form av ersättningar till deskadelidande. Avgörandeför frägan om preskriptionstidens längd är emellertid kravet på enharmonisering med EG-direktivet. Det kan enligt min mening inte komma i frågaatt på denna centrala punkt skulle ha en lösning som inte är förenligmed de harmoniseringssträvanden inom EES-sfären som gör sig gällande. Jagförordar därför att den yttersta preskriptionstiden bestäms i enlighet medgällande svensk rätt lill . Denyss anförda skälen för att skadelidande skall få ersättning för även senaskador är emellertid starka. Som jag har nämnt finns det i vissa andra europeiskaländer en längre preskriptionstid för sådana Prop. 1990/91:197 produktskadorsom orsakats genom vårdslöshet. En motsvarande förlängning av preskriptionstidenför culpaansvaret för svensk del rimmar dock inte särskilt väl med den syn påutvecklingsskadorna som jag gett uttryck för i det föregående. I fråga ommiljöskador har det i visat sig möjligt att utforma en kollektivförsäkringsanordning som täcker även sena skador. När det däremot gällerproduktskador har från näringslivshäll hävdats att det inte finns vare sigsakliga skäl eller praktiska möjligheter att för någon viss bransch eller vissabranscher arrangera en speciell försäkringslösning som avviker från dem somallmänt står till buds inom näringslivet. För produktansvarets del är detdärför -åtminstone - inte möjligt att lösa problemet med de senaskadorna genom en frivillig kollektiv försäkring. Problemet kvarstår alltsåolöst och det fär nu undersökas om dessa skador kan ersättas genom något annatansvarssystem. En möjlighet som också bör prövas är att försöka få till stånden förlängd preskriptionstid för det strikta produktansvaret i ettinternationellt sammanhang. Närdet gäller frågan vilken åtgärd som skall krävas för att preskriptionen skallavbrytas kan man tänka sig olika lösningar. Enligt 5 § preskriptionslagenräcker det med atl gäldenären t.ex. erkänner fordringen gentemot borgenäreneller får ett skriftligt krav från borgenären. I 29 § försäkringsavtalslagen,28 § trafikskadelagen och 39 § konsumentförsäkringslagen krävs däremot atttalan väcks. EG-direktivet har en regel av det sistnämnda slaget när det gällertioårspreskriptionen. Beträffande treårsregeln hänvisas i EG-direktivet tillnationell lag. Ifråga om produktansvar har en regel om att preskriptionen avbryts först omtalan väcks den fördelen för den produktansvarige att den skadelidande tvingasatt vidta en aktiv ägärd för att avveckla fordrings-förhällandet. Denskadelidande skulle annars kunna dröja med att kräva ut sin fordran under långtid, om han bara bröt preskriptionen genom att skriftligen erinragäldenären om fordringen. Denna synpunkt har giltighet särskilt vid långapreskriptionstider. Liksom i EG-direktivet bör därför i den svenska lagenföreskrivas att den tioåriga preskriptionen bryts genom att talan väcks. Förlikformighetens skull bör samma regel gälla i fråga om treårsregeln. Eftersomutgångspunkten här är tiden då den skadelidande fick eller borde ha fåttkännedom om skadan, om säkerhetsbristen i produkten och om vem som ärersättningsskyldig, bör tre är räcka för de åtgärder som måste vidtas innantalan kan väckas. Syftetmed att talan skall väckas är framför allt att gäldenärens betalningsskyldighet skall bli klarlagd och fordringsförhål landet avvecklas. Detta syfte kan uppnås utan rättsligt förfarande, om gäldenären erkänner skulden. Går gäldenären med på all betala, är det i princip onödigt att kräva någon rättslig åtgärd från borgenärens sida. Att gäldenären erkänner skulden bör därför ha samma preskriptions avbrytande verkan som att borgenären väcker talan. Någon uttrycklig lagregel om det är inte erforderlig (jfr prop. 1976/77:5 s. 187). 1 6 och 7 §§preskriptionslagen finns regler om verkan av preskriptionsavbrott. Om inteannat föreskrivs i produktskadelagen, kommer enhgt 1 § preskriptionslagenbestämmelserna i 6 och 7 §§ preskriptionslagen att gälla även för fordringar somgrundas pä produktskadelagen. Preskriptionslagens regler innebär bl.a.följande. Om preskription har avbrutits genom erkännande, löper nypreskriptionstid enligt 2 § preskriplionslagen frän dagen för avbrottet. Harpreskription avbrutits genom att talan har väckts, löper en ny preskriptionstidenligt 2 § från den dag dom eller slutligt beslut meddelas eller det rättsligaförfarandet avslutas på annat sätt. Till komplettering av dessa huvudreglerfinns ytterligare bestämmelser. Tillämpade på produktskadelagenskulle dessa regler innebära att efter preskriptionsavbrott en nypreskriptionstid skulle löpa men att denna nya tidsfrist skulle vara tio årenligt vad som föreskrivs i 2 § preskriptionslagen. Någon särskild olägenhetkan inte förutses av detta. Jag anser därför att det saknas anledning attinföra någon regel med annan innebörd i produktskadelagen. Härefter återstår att taställning till vilken verkan det skall ha alt ett skadeståndskrav harpreskriberats. Närmare bestämt gäller frågan huruvida en preskriberad fordranskall få användas till kvittning enligt vad som föreskrivs i 10 §preskriptionslagen eller rätten skall vara helt förlorad sä som gäller enligtt.ex. 29 § försäkringsavtalslagen (jfr prop. 1979/80:9 s. 203 f). När detgäller skadeståndskrav av det slag det här är fråga om torde det i allmänhetsakna betydelse om de kan användas för kvittning efter preskriptionstidensutgång. I promemorian föreslås därför att regeln utformas i överensstämmelsemed motsvarande bestämmelser i försäkringsavtalslagen och vissa andraersättningsrättsliga lagar. Förslaget har inte ifrågasatts underremissbehandlingen. Även EG-direktivets artikel 11 har denna utformning. Pägrund av det anförda förordar jag att det i produktskadelagen införs en regelav innebörd att den som inte väcker talan inte har rätt till ersättning. 2.10 Förhållandet till andra skadeståndsrättsliga regler Mitt förslag: Denskadelidande skall ha rätt att åberopa skadeståndslagen som grund för sintalan även i fråga om skador som faller inom produktskadelagenstillämpningsområde. Någon uttrycklig bestämmelse härom behövs inte. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag (se promemorian Remissinstanserna:Ingen remissinstans ifrågasätter förslaget att den skadelidande skall ha rättatt åberopa skadeståndslagen som grund för sin talan även i fråga omskador som faller inom produktskadelagens Prop. Enremissinstans anser dock att lagtexten bör i klarhetens intressekompletteras med en bestämmelse om delta. Skälen för mitt förslag:För produktansvarets vidkommande har i olika länder valts skildalösningar pä frågan huruvida speciallagstiftningen om produktansvar skall varaexklusivt tillämplig eller andra skadeståndsregler Sålundastadgas i artikel 13 i EG-direktivet att direktivet inte inverkar pä derättigheter som en skadelidande kan ha enligt rättsreglerna om ansvar i ochutanför avtalsförhållanden eller enligt särskilda ansvarsregler som gäller närdirektivet meddelas. Denfinska lagen innehåller en bestämmelse enligt vilken produktansvarslagen inteinskränker den skadelidandes rätt till ersättning pä grund av avtal eller medstöd av skadeståndslagen. Dennorska lagen bygger på det motsatta synsättet. I § 1-1 sägs all lagen gällerdet skadeståndsansvar en producent har för skada som vållas av en produktvilken är framställd eller satt i omlopp som led i hans yrke,förvärvsverksamhet eller därmed likställd verksamhet. I motiven (se Ot prp nr48, 1987-88, s 121) förklaras att produktansvarslagen inom sitt sakligatillämpningsomräde uttömmande reglerar det skadeståndsansvar en producent - iden mening detta begrepp har enligt lagen - har för skador som hans produktvållar. Försvensk del anges i 1 kap. 1 § skadeståndslagen att bestämmelserna i den lagenom skadestånd tillämpas, om ej annat är särskilt föreskrivet eller föranleds avavtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. För produktansvaretsvidkommande betyder detta till en början att skadeståndslagens allmännabestämmelser blir tillämpliga i fräga om sädant som inte regleras särskilt iproduktskadelagen. Exempelvis kommerjämkningsreglerna i 6 kap. 1 och 2 §§skadeståndslagen att gälla för sädana produktskador som regleras iproduktskadelagen. Vidareföljer av 1 kap. 1 § skadeståndslagen att, i de fall dä rätten till ersättningför en produktskada inte alls regleras i produktskadelagen, den skadelidandekan kräva skadestånd med stöd av skadeståndslagen. Så blir fallet dä en produkthar orsakat sakskada pä annat än konsumentegendom (jfr avsnitt 2.4.2). Emellertidförekommer också fall där produktskadelagen i och för sig är tillämplig men därockså skadeståndslagens culparegel skulle kunna åberopas som grund för ettskadeståndsanspråk. Exempelvis kan en tillverkare av vårdslöshet sätta i omloppen produkt som är behäftad med en säkerhetsbrist. Den nämnda regeln i 1 kap. 1§ skadeståndslagen är inte avsedd att hindra att skadeståndslagen tillämpas iett sådant fall i stället för en skadeständsrättslig speciallag. Avgörande förom det skall vara tillätet är emellertid vad speciallagen föreskriver därom(jfr m.fl.. Skadestånd, tredje uppl., s. 85).