mot · GE02So9 · 1990-10-26 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:14 Ansvaret för service och vård till äldre och handikappade m.m. Moderata utgångspunkterModerata samlingspartiet vill fördjupavälfärden. Den enskildes ställning skall stärkasinom ramen för det gemensamma socialpolitiskaansvaret. Vi föreslår därför bl.a. att valfrihetenstarkare markeras i lagstiftningen och attsocialförsäkringssystemet förbättras. En allmänobligatorisk sjukvårdsförsäkring ger alla rätt tillvalfri sjukvård utan att det kostar den enskilde ellerdet allmänna något extra. Människor skall kunnapåverka hela sin livsmiljö och vårdinriktningen ibetydligt större utsträckning än vad som sker i dag.Alternativ äldreomsorg och äldrevård somuppfyller tydliga kvalitetskrav skall ges rätt tillsamma stöd från det allmänna som motsvarandeoffentligt bedriven verksamhet. Det betyder attalternativ kommer alla äldre till del, oavsett derasekonomiska förhållanden.Hittills har kommunerna nästan uteslutandebyggt upp som ett kommunaltmonopol, där valfriheten inskränker sig till att desom önskar tjänsten kan tacka ja eller nej till denservice som erbjuds. Alternativ ger möjlighet attbredda verksamheten och därmed öka valfriheten.Hemtjänsten utför ett arbete som de flesta äldrevärdesätter. Det blir emellertid allt flerpersonbyten. Hemvårdspersonalen tillhör också enyrkeskår som är utsatt för stor personalomsättningoch hög sjukfrånvaro. Även av det skälet är detviktigt att kunna erbjuda alternativa former förhemtjänst.Ålderdomshemmen är den vård- ochboendeform som passar bäst för många äldre medbehov av en betydande tillsyn utan att för den skullbehöva sjukvårdens resurser. Den debatt som varitom ålderdomshemmen har illustrerat hur viktigtdet är att låta människors önskemål och behov, intemyndigheters direktiv, styra vården och omsorgen.Hinder för äldres förvärvsarbete måsteundanröjas. Många äldre kan enskilt eller isamverkan med andra åtaga sig uppdrag inomäldreomsorgen. Det är därför angeläget att göra enöversyn av avtalsregler, skattelagstiftning m.m. föratt göra detta möjligt. skall kunna organiserasutan hinder av ett arbetsförmedlingsmonopol.Äldreomsorgen är inne i en krissituation, därföratt många patienter bor fel, vårdas fel och far illa.Patienter som borde skrivas ut från akutsjukhuseller sjukhem blir liggande kvar därför att de intekan beredas den vård och omsorg de behöver ihemmet eller i serviceboendet. Å andra sidan finnsdet pensionärer som inte klarar eget boende, inteens i . För t.ex. många åldersdementakan dagvård eller gruppboende vara den idealiskalösningen. Det är sålunda angeläget att alternativenblir fler och att möjligheterna till dagvård ochgruppboende ökar.Den självklara målsättningen är att våra gamlaskall få ett eget hem i äldrevården. Detbehövs därför fler alternativ för att den enskilde skakunna välja den omvårdnad och boendeform sompassar just henne. med inbyggdamöjligheter till kontakt med sjukvårdspersonal kanbli ett sådant alternativ. Den som flyttar sitt ''hem''till servicehuset kan då bo kvar där också när honeller han blir sjuk. Genom att servicehusen t.ex.rymmer såväl gruppboende som dagvård undersamma tak ökar förutsättningarna för en gammalmänniska att få stanna i sitt ''hem'' livet ut.Genom att det i stort sett föreligger ettvårdmonopol saknar vårdpersonalen möjligheteratt påverka vårdens utformning eller att gå tillalternativa arbetsgivare. Därför är det också frånpersonalens synpunkt viktigt med flera alternativ.Flera arbetsgivare gör det möjligt att byta arbeteutan att lämna vårdområdet. För den som så önskarges möjlighet att starta en egen verksamhet. Förden som vill vara kvar inom den offentliga vårdenär det bättre med en mer decentraliseradorganisation, som fungerar i konkurrens med andraalternativ. Förutsättningen för att vården skallfungera väl är också att dess lönestrukturöverensstämmer med marknadens. Det gör denknappast i dag.Utgångspunkten för vår politik är att ansvaretskall läggas så nära den enskilda människan sommöjligt.Riktlinjer för den framtida äldrevården ochomsorgen presenteras mera i detalj i den moderatakommittémotion, 1989/90:So201, som väcktes avSten m.fl. (m) och som ännu intebehandlats av riksdagen.I motionen framförs en lång rad krav, vars syfteär att individanpassa vården och omsorgen för deäldre.Som ett portalkrav återfinns en begäran tillregeringen att presentera förslag syftande till attalternativ äldreomsorg som uppfyller tydligakvalitetskrav skall ges rätt till samma stöd från detallmänna som motsvarande offentligt bedrivenverksamhet får.Vidare anförs vikten av införande av en allmänobligatorisk sjukvårdsförsäkring, möjligheten tillflexibel och individanpassad hemhjälp samt enskattefrihet för hemsjuk- och hemvårdsbidrag förpensionärer. En ökad satsning på forskning ochbehandlingsutveckling inom geriatriken och inomområdet demenssjukdomar föreslås också.Vi föreslår att dessa riktlinjer läggs till grund förriksdagens beslut beträffande inriktningen av vård-och omsorgspolitiken för de äldre.Propositionens förslagPropositionen innehåller endast förslag på vissaförändringar rörande ansvaret för delar aväldrevården. Enligt propositionen skallkommunerna från och med den 1 januari 1992överta de sjukhem och långvårdsinrättningar frånlandstinget som har ett lokalt upptagningsområde.Kommunerna får också, enligt förslaget, ansvar attinrätta särskilda boendeformer för service ochomsorg för äldre.Kommunerna ansvarar för behövlig hälso- ochsjukvård om denna inte omfattar läkarinsats. Dettagäller även sjukvård i hemsjukvården.Betalningsansvaret för somatisklångtidssjukvård övergår, enligt propositionen, tillkommunerna, även om verksamhetsansvaret ävenfortsättningsvis ligger kvar hos landstingen.Kommunerna och skall också kunnakomma överens om att föra överbetalningsansvaret även för den psykiatriskalångtidssjukvården, för färdigbehandlade patienterinom annan sjukvård och för den sjukhusanknutnahemsjukvården.Regeringen aviserar kommande förslag omextra insatser omfattande totalt 5,5 miljarderkronor för kommunernas personalutveckling, föratt underlätta omstruktureringen av service ochvård och till ett ökat antal gruppbostäder fördementa och psykiskt utvecklingsstörda. För detsistnämnda ändamålet beräknas 300 miljonerkronor från och med år 1992.Propositionens förslag löser inte de centralafrågorna, nämligen en god och värdig vård för deäldre. Det är allvarligt att regeringen hargett sken av att den tänkte komma med förslag somi grunden skulle förändra och förbättraäldreomsorgen för både de äldre och personalen.Förväntningarna har varit stora. Föreliggandeproposition innebär att i stort sett samtliga dessaförväntningar kommer på skam.Det är allvarligt också ur en annan aspekt.Under förespeglingen att den socialdemokratiskaregeringen skulle komma med ett genomgripandeförslag för äldrevården har under ett par års tidutvecklingen inom äldrevården och omsorgen gått istå. Landstingen har inte velat göra något ochkommunerna har inte vågat.Propositionen uppfyller inte alls deförväntningar som med all rätt har funnits.Förslagen innebär bland annat att det kommer attuppstå en ny gränsdragning mellan landstingensoch kommunernas ansvarsområden, som kandrabba svårt sjuka människor. Det blir svårt attutkräva ett medicinskt ansvar genom attsocialtjänsten i praktiken kan komma att tvingasgöra bedömningar med medicinska konsekvenser.De finansiella transaktionerna blir omfattande,byråkratiska och ineffektiva. I stället för att ha enlandsomfattande sjukvårdsförsäkring försfinansieringsansvaret i betydande utsträckning nedtill de enskilda kommunerna. Det kan medföra riskför försämrad kvalitet på vården inte minst i småkommuner med en stor andel äldre och med enansträngd ekonomi. Det är symptomatiskt förpropositionens förslag i dessa hänseenden att demåste kompletteras med miljardanslag tillutbildning och introduktion så att de grupper sompraktiskt skall arbeta med dessa frågor kan sätta sigin i dessa tekniskt komplicerade betalningssystem!Ansvaret för hemsjukvården blir kvar hoslandstingen enligt den socialdemokratiskapartistyrelsens kompromissförslag, som regeringenvidarebefordrat i propositionen. Kommunerna fårrätt att bedriva hemsjukvård, men de får inte detfulla ansvaret som äldredelegationen föreslog.Kommunerna får betalnings- men inteverksamhetsansvaret för långtidsvården.Det är med andra ord bäddat för fortsattakompetenstvister och ekonomiska gräl mellanlandstingen och kommunerna. Regeringensbeslutsångest utmynnar i förslag om förlängdförsöksverksamhet. De äldre och den berördapersonalen får finna sig i fortsatt ovisshet om hurde långsiktiga lösningarna kan se ut, när problemenmed kompetenstvisterna skjuts upp. Detta ärsjälvfallet oacceptabelt.StimulansbidragenVi har länge efterlyst stimulansbidrag förgruppboende bl.a. i motion 1988/89:So233. Nuefterkommer regeringen delvis detta förslag ienlighet med det uttalande gjorde, dåreservationen nr 6 i betänkandet 1989/90:SoU12vann bifall.Det är angeläget att kommuner och landsting fårmöjlighet att utveckla gruppboendeformeravpassade efter lokala behov och förhållanden. som bl.a. bostadslåneförordningenställer upp och som låser fast bostädernasutformning och gruppernas storlek återstår dock attavveckla. Propositionen innehåller inga förslag iden delen, vilket vi beklagar. Huvudmännen måstekunna finna adekvata lösningar avpassade till deäldres behov, utan hinder av statliga normer.Bidragen måste emellertid vara tillgängliga ävenför alternativt boende, d.v.s. sådant som ejorganiseras av kommunen.Ett samlat kommunalt ansvarHuvudmannaskapet för äldrevården ochäldreomsorgen är delat mellan landstingenoch kommunerna. Gränsdragningarna är svåra ifråga om vad som skall hänföras till sjukvård ellertill äldreomsorg. Många gamla har hamnat ''mellanstolarna'' i huvudmannaskapstvister. har ocksåpåtalat detta problem. Nuvarande uppdelningmellan kommuner och landsting försvårarutvecklingen. Ett exempel är trögheten att ordnamed ett angeläget gruppboende för deåldersdementa.Också för de psykiskt utvecklingsstörda innebärdet delade huvudmannaskapet nackdelar. Precissom för de äldre ger ett klarare ansvar bättremöjlighet till god service.Dagens gränsdragningar mellanprimärkommunernas och landstingens uppgifter iäldrevården skapar således onödiga problem.Många människor far illa medan kommun ochlandsting diskuterar vem som ansvarar för vad.Samtidigt med att problemen växer fortsätterskattetrycket att stiga. Det är en dubbel socialnedrustning när det offentliga inte klararproblemen, och hushållens ekonomi undergrävs såatt de saknar möjligheter att lösa problemen påannat sätt. Endast det fåtal som har mycket godekonomi har någon reell valfrihet.För att en förändring skall innebära en rejälförbättring för de enskilda måste flera viktiga kravuppfyllas. Det får inte bara bli så att verksamheterflyttas från en stor organisation till en annan.Det är de äldres och de sjukas villkor som skallforma vården och omsorgen. Det ligger en stortrygghet i att kunna utöva ett eget val och detkräver en ändrad syn på vad som ligger i begreppethuvudmannaskap. betyder det attlandstinget och kommunen finansierar och i egenregi producerar vård eller omsorg. Det borde istället ses som ett yttersta ansvar för att alla hartillgång till nödvändig vård eller omsorg, men attverksamheten skall kunna bedrivas av många olikavårdgivare på lika villkor. Ett huvudmannaskaputformat enligt dessa principer för äldrevården ochäldreomsorgen kan sammanföras och ligga hosprimärkommunerna. Då tas alla goda kraftertillvara genom att enskild och offentlig verksamhetverkar på samma villkor.Allmän sjukvårdsförsäkringMångfald ger kvalitet genom konkurrens ocheftersom det blir de enskildas önskemål som styr.För att mångfalden skall kunna utvecklas krävs attockså finansieringen ändras. En allmän ochobligatorisk sjukvårdsförsäkring ger en bättre vård,eftersom patienten kan välja vårdgivare ochresurserna följer patientens val.Sjukvårdsförsäkringen skall omfatta alla, ävenpensionärer, och innebära ett solidarisktbetalningsansvar. Också valfriheten i den socialaservicen kan garanteras med ett liknande system.Finansieringen förblir gemensam men valet denenskildes.För att den enskilde skall få ökad valfrihet, föratt kvaliteten skall vara så hög som möjligt och föratt ta tillvara resurser på bästa och mest effektivasätt måste monopolen brytas, inte enbartorganiseras om. Finansieringsansvaret måste blisammanhållet och skilt från verksamhetsansvaret.Huvudmannaskapet, d.v.s. ansvaret för atterforderliga resurser finns, skall varasammanhållet. Verksamheten, däremot, skallkunna bedrivas av många olika vårdgivare.Vi menar därför att måste avvisa deni många avseenden bristfälliga propositionen. Istället bör ett riksdagsbeslut baseras på detmoderata motionsförslaget om införandet av enallmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring.Det behövs ett nytänkande inom vård ochomsorg för att den enskildes vilja skall kunna sättasi centrum och för att garantera vård . Med hänvisning till det anförda hemställs1. att avslår proposition 1990/91:14,2. att hos regeringen begär förslag tillinförandet av en allmän obligatorisksjukvårdsförsäkring i enlighet med vad som anförtsi motionen,3. att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om enhetligthuvudmannaskap för äldrevård och äldreomsorg,4. att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om förändringar ibostadslåneförordningen,5. att godkänner de riktlinjer i övrigtför äldrevården och äldreomsorgen som angivits imotionen.