mot · GD02Fi204 · 1990-01-25 00:00:00 — Den viktigaste åtgärden för att öka drivkraften att arbeta, spara och starta företag samt för att underlätta lönebildningen är att sänka det totala skattetrycket med särskild inriktning på lägre marginalskatter. Om marginalskatterna sänks inom ramen för ett oförändrat skattetryck medför erforderliga kompenserande skattehöjningar störningseffekter i olika avseenden. Särskilt angeläget är att beskattningen av företagande och sparande inte markant avviker från förhållandena i omvärlden. Förmögenhets- och arvsskatterna bör också sänkas, eftersom de träffar den kapitalbildning som främjar ekonomisk tillväxt. Den svenska ekonomin behöver dessutom avregleras. Det gäller både den Mot. offentliga sektorn och det privata näringslivet. som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning av låg effektivitet, bl.a. till följd av övertung byråkrati och långa köer. Det är egendomligt att inte regeringen av planhushållningens sammanbrott i drar slutsatsen att de offentliga tjänstemonopolen måste brytas och konkurrensen stärkas genom att enskilda alternativ tillåts arbeta på likvärdiga villkor. En grundläggande princip bör enligt vår mening vara att finansieringen i högre grad skall följa medborgaren, och ge denne möjlighet att välja mellan olika alternativ, och inte den offentliga producenten. Att skapa alternativ till den offentliga verksamheten i form av privata marknadslösningar innebär inte bara möjligheter till en effektivare och därmed billigare produktion utan även större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket skulle befrämja valfriheten för både konsumenter och berörda yrkesutövare. Det skulle också innebära en större frihet för dem som arbetar i offentlig sektor att välja arbetsgivare eller starta eget. Våra förslag i dessa avseenden utvecklas utförligt i andra moderata motioner. En privatisering av statliga företag och andra tillgångar befrämjar effektiviteten, sprider ägandet, stimulerar hushållssparande och innebär dessutom en välbehövlig sanering av statens skuldbörda. Förbud och föreskrifter som hämmar näringslivet bör så långt som möjligt tas bort. En avreglerad kapital- och valutamarknad fördelar de finansiella resurserna smidigare, snabbare och säkrare till de områden där de gör mest nytta. Lagstiftningen på arbetsmarknaden bör moderniseras så att den underlättar och inte försvårar strukturomvandlingen. Bostadsmarknaden måste fås att fungera bättre genom att subventioner successivt tas bort, fastighetsskatten stegvis avskaffas samt centralstyrning och byråkrati ersätts med rörlighet och anpassning. En effektiv och säker energiförsörjning är av stor betydelse för ekonomiska utveckling och konkurrensförmåga. Den planerade förtida avvecklingen av kärnkraften skulle slå hårt mot särskilt de elintensiva delarna av basindustrin, som dessutom i stor utsträckning är lokaliserade till redan utsatta regioner. I en specialstudie till långtidsutredning dräs slutsatsen att den förda energi- och miljöpolitiken inte är förenlig med en årlig tillväxttakt på . Enligt vår mening måste tillväxtmålet sättas än högre, vilket således förutsätter en mer produktions- och välfärdsfrämjande energipolitik. Ett grundläggande krav är att gjorda investeringar i kärnkraft - i enlighet med resultatet av folkomröstningen - skall utnyttjas så länge det är motiverat utifrån samhällsekonomiska och säkerhetsmässiga aspekter. Moderata samlingspartiets synpunkter och förslag beträffande energipolitiken framgår i övrigt av motion 1989/90:N404 energipolitik av m.fl. (m). Ett viktigt inslag i en politik för högre tillväxt är att ekonomins spelregler är någorlunda stabila över tiden. Den kortsiktighet och ryckighet som kännetecknat den socialdemokratiska politiken har förstärkt osäkerheten för företagare och anställda. Ständiga ändringar av spelreglerna genom skattehöjningar, nya ingrepp och regleringar skapar ett klimat där långsiktiga satsningar och investeringar överhuvud taget inte kommer till Den ekonomiska politikens inriktning bör därför ligga fast över tiden. Stabiliseringspolitiken måste baseras på det förhållandet att kapacitetsut- Fi204 nyttjandet är högt. Det råder nästan överallt brist på arbetskraft. Inflationstakten tilltar och lönebildningen fungerar så dåligt att kostnadsläget försämras i snabb takt. Bakom dagens överhettningsproblem ligger som nämnts inte en för stor konsumtionsökning utan en för liten produktionstillväxt, vilket i sin tur sammanhänger med restriktioner på ekonomins utbudssida, framför allt det hårda skattetrycket. En åtstramningspolitik genom nya skattehöjningar skulle minska kapacitetsutnyttjandet och driva upp arbetslösheten. Efter hand kan detta visserligen ge vissa återverkningar i form av lägre pris- och löneökningar. Men i avsaknad av åtgärder som angriper de grundläggande problemen i ekonomin skulle därefter ett ökat kapacitetsutnyttjande stöta på samma utbudshinder, vilket varit det vanliga mönstret vid konjunkturtopparna . Dessutom är de återkommande kraven på snabbt insatta åtstramningsåtgärder ett uttryck för den förlegade uppfattningen att staten skall ägna sig åt att finstyra den totala efterfrågan i ekonomin. regelbundna konjunkturförlopp tedde det sig mer naturligt att försöka stimulera ekonomin i tider av lågkonjunktur för att sedan strama åt vid konjunkturtopparna. Denna keynesianskt inspirerade ekonomiska politik fungerar emellertid inte längre. Såväl svensk som internationell erfarenhet visar att osäkerheten om den ekonomiska utvecklingen samt om hushållens och företagens beteende innebär att den aktiva konjunkturpolitiken tenderar att snarare förstärka än motverka ekonomins svängningar. Mot denna bakgrund har moderata samlingspartiet länge avvisat finanspolitiska åtstramningsåtgärder i form av skattehöjningar. Eftersom överhettningen beror på förekomsten av flaskhalsproblem i produktionen, skall den mötas främst genom stimulans av arbetsutbudet och produktivitetshöjande åtgärder. Stabiliseringspolitiskt motiverade insatser bör i första hand åvila penningpolitiken, varvid målet att bevara den fasta valutakursen skall vara vägledande. Det moderata alternativet till regeringens ekonomiska politik innefattar således en strukturpolitisk omvandling genom skattelättnader och avreglering samt en icke-interventionistisk, normbaserad uppläggning av stabiliseringspolitiken. Detta program har större möjligheter än en interventionistisk politik att varaktigt och trovärdigt värna den fulla sysselsättningen. 4.2 Stimulans för enskilt sparande Uppgiften för finanspolitiken är inte längre att minska det statliga budgetunderskottet. Som framgått av det föregående uppvisar tvärtom den samlade offentliga sektorn numera ett stort finansiellt sparandeöverskott, som gör det angeläget att överväga var i ekonomin sparandet skall ske. Den av socialdemokraterna förespråkade inriktningen mot bestående överskottssparande i den offentliga sektorn innebär en successiv överföring av ägande från enskilda händer till det allmänna. Införandet av löntagarfonder, uttaget av pensionsskatt, utvidgningen av AP-fondens placeringsmöjlig- 28 heter och tillkomsten av är konkreta exempel på utveck- Mot. 1989/90 lingen mot ett alltmer omfattande kollektivt sparande. Dessutom innebär de Fi204 nya idéer som framförts från LO att socialdemokraterna överväger ytterligare steg mot en socialisering av ägandet. Moderata samlingspartiet förespråkar en annan väg. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för näringslivets utbyggnad skall ske i den enskilda sektorn. Efter hand som de åtgärder vi föreslår leder till ett ökat hushållssparande bör den offentliga sektorns finansiella sparande kunna reduceras. Målet bör sedan vara att det hålls i balans sett över en konjunkturcykel. I linje med denna politik ligger de borgerliga förslagen att avveckla löntagarfonderna och att privatisera statliga företag. En förbättring av det dåliga hushållssparande förutsätter en generell politik. Det går inte att nämnvärt öka sparandet med hjälp av skattemässiga styråtgärder som t.ex. nu sker i allemanssparande. Inte heller påverkas hushållens sparvilja av påkostade annonskampanjer av den typ som spardelegationen genomfört. Att med tvångsmedel försöka höja sparandet är direkt olämpligt. Det motverkar sparviljan, och det leder endast till omfördelning av sparande eller till upplåning. Det s.k. tvångssparande som socialdemokraterna och genomdrev bör därför skyndsamt avskaffas. För att öka hushållens sparande krävs i första hand stabila spelregler. Dessutom krävs en minskning av skattetrycket, som förutom att dämpa inflationen höjer avkastningen efter skatt på sparandet. Våra förslag om reformerad kapitalbeskattning gör det mer lönsamt att spara och mindre lönsamt att låna. Därutöver är det viktigt att särskilt stimulera långsiktigt bundet sparande samt att sprida ägandet av bostäder och aktier till enskilda hushåll. I bank bör ett startsparande införas där bl.a. föräldrar kan bygga upp ett startkapital för barn och ungdomar. Vidare bör pensionssparande breddas så att det också kan ske i bank med liknande skattefördelar som gäller - och även fortsättningsvis skall gälla - för försäkringssparande. Sparande till och i egen bostad bör främjas bl.a. genom att någon skärpning av bostadsbeskattningen inte genomförs, omvandling av hyreslägenheter till bostadsrätts- och även ägarlägenheter underlättas och bosparande i bank stöds med statliga . Diskrimineringen av privatpersoners aktiesparande bör vändas till sin motsats bl.a. genom att dubbelbeskattningen av aktieutdelningar avvecklas samt reavinstbeskattningen förenklas och lindras. Dessa förslag för att öka hushållssparande! presenteras i motion 1989/90:Fi603 Sparande och ägandespridning av m.fl. (m). 4.3 Principer för lönebildningen Det förhållandet att regeringen som egentligen enda åtgärd mot en snabbt annalkande ekonomisk kris föreslår överläggningar med arbetsmarknadens parter angående lönebildningen gör det angeläget att ta ställning till vilka principer som bör gälla i detta avseende. Medan löneutvecklingen liksom de flesta andra samhällsfrågor kontrol- 29 4 1989/90. leras av totalitära regimer, ligger lönebildningen i demokratiska stater tradi- Mot. 1989/90 tionellt utanför det område där statsmakterna ingriper. I de senare har emel- Fi204 lertid , i takt med att lönefrågorna fått ökad betydelse, politiska organ i ökad utsträckning börjat blanda sig i avtalsrörelserna. Sådan statlig inkomstpolitik har till formen kunnat variera alltifrån vaga uttalanden om vikten av återhållsamhet till rena löne- och prisstopp. Särskilt har det förekommit bytesaffärer, där statsmakterna köpt utfästelser om lägre löneökningar mot eftergifter i form av skattelättnader eller andra förmåner. Genomgående har det dock visat sig att även om inkomstpolitiska ingripanden möjligen till kan dämma upp lönestegringen, så bryter den alltid igenom och då ofta som en löneexplosion. Försök med s.k. förhandlad inkomstpolitik har i allmänhet slutat med att löntagarna fått både stora lönehöjningar och de av statsmakterna utlovade förmånerna. Mot denna bakgrund är det inte underligt att man börjat tala nostalgiskt om "den svenska modellen. I förhandlingssammanhang avses med detta begrepp ett system, där man direkt mellan parterna når fram till måttfulla löneuppgörelser utan konflikter. Denna modell kännetecknas av att den nätt och jämnt hade upptäckts, innan den försvann. Den symboliserades av att LO:s och SAF:s ledare och for på gemensam föredragsturné till , och den fick sitt teoretiska uttryck i EFO-kalkylen. Men så snart den senare lades till grund för förhandlingarna ändrades förutsättningarna, så att problem uppträdde i form av arbetskonflikter och för konkurrenskraften förödande stora lönepåslag. Den främsta orsaken härtill var att inledde den snabba skärpning av skattetrycket som fört oss upp i en obestridd tätposition i den internationella skatteligan. Dels försämrade detta rent allmänt våra konkurrensförutsättningar, dels reducerades löntagarnas utrymme för köpkraftsförbättringar. Det är sannolikt i en känsla av detta samband som statsmakterna alltsedan Haga-uppgörelserna ofta sökt växla skattelättnader mot löneåterhållsamhet. Men resultatet har inte blivit det eftersträvade, bl.a. därför att medborgarna redan i samband med skattereform lärde sig att omläggningar som påstås medföra förbättringar för de flesta snart leder till försämringar för alla. Dessutom går det inte att komma ifrån att lönebildningen är ett specialfall av den allmänna prisbildningen i en marknadsekonomi. Löntagarorganisationernas roll blir då att pressa upp arbetskraftens ersättning mot den nivå som svarar mot marginalproduktiviteten. Gårde längre, uppstår störningar som tar sig uttryck i antingen inflation eller arbetslöshet beroende på den ekonomiska politikens inriktning. Utifrån såväl principiella skäl som praktiska erfarenheter avvisar moderata samlingspartiet tanken på statlig inkomstpolitik. Lösningen på det ovan skisserade dilemmat får i stället sökas i en klar arbetsfördelning mellan den politiska makten och arbetsmarknadens parter. Uppgiften för regering och riksdag blir då att redovisa sin uppfattning om det samhällsekonomiska läget och klargöra vilka ekonomisk-politiska förutsättningar som kommer att gälla. Därvid är det viktigt att ange konsekvenserna vid överskridande av ramen och att sedan hålla fast vid vad som sagts. bildningen är en uppgift för parterna, som dock har att utgå ifrån att de själva måste bära ansvaret för konsekvenserna av alltför stora lönehöjningar i form av arbetslöshet samt konkurser och företagsnedläggelser, eftersom statsmakterna inte är beredda att föra en ackommoderande politik, I ett avseende bör dock staten spela en aktiv roll i lönerörelserna, nämligen i egenskap av arbetsgivare. har fastställt mål för personalpolitiken, som riktar in på uppgiften att tillgodose rekryteringsbehovet utifrån marknadens krav. Ändå vittnar misslyckandet med den statliga avtalsrörelsen så sent som om att det är svårt - i synnerhet för en socialdemokratisk regering - att undvika inblandning av politiska hänsynstaganden. Detta kan ses som ytterligare ett argument för att begränsa och decentralisera den statliga verksamheten. 4.4 En verklig skattereform Moderat skattepolitik syftar till att ge enskilda människor möjlighet att själva disponera över en större del av sina inkomster. Därigenom minskas deras beroende av den offentliga sektorn. Familjer och enskilda skall normalt kunna leva på sina arbetsinkomster och ha möjlighet att förbättra sin situation genom egna insatser. Den moderata skattepolitiken är också ett viktigt medel för att uppnå de ekonomisk-politiska målen god tillväxt, låg inflationstakt och arbete åt alla som vill arbeta. Alla tjänar på att dessa mål uppnås, inte minst de med låga inkomster och i små ekonomiska omständigheter. Det främsta hindret mot en balanserad tillväxt är det hårda skattetrycket. Det är endast om det sänks som en skattereform kan ge tillräcklig dynamik i ekonomin. Det är endast om skattebördan minskas som man kan undvika att stora medborgargrupper genom högre skatt får betala andras skattesänkningar. Den uppgörelse som träffades mellan socialdemokraterna och avsåg bl.a. skatter. En utgångspunkt var att skattetrycket skulle vara oförändrat. Av finansplanen framgår nu att skattetrycket i stället bedöms öka med en halv procentenhet mellan de båda åren. Moderata samlingspartiet står för en alternativ skattepolitik, som skulle ha inneburit sänkt skattetryck genom hänsynstagande till dynamiska effekter och ökat hushållssparande samt besparingar i offentlig sektor. Därigenom hade de principiellt felaktiga och samhällsekonomiskt skadliga skattehöjningar som uppgörelsen inrymmer kunnat undvikas. Vissa av de förslag som vi lade kan inte upprepas . Det är ändå angeläget att ändra vissa av skattebesluten . - som i detta avseende accepterades av alla partier utom moderata samlingspartiet - innebar att de kraftigt höjda och regionalt snedfördelade taxeringsvärden som följer av fastighetstaxeringen 1990 skall vara underlag för den löpande bostadsbeskattningen. Detta innebär skattehöjningar med . Enligt vår uppfattning bör inte bostadsbeskattningen skärpas. Ett väsentligt skäl för detta är att sparande till och i egen bostad är en värdefull del av det totala hushållssparande!. vika att bostadsbeskattningen ökas bör taxeringsvärden vara grund Mot. 1989/90 för den löpande bostadsbeskattningen också 1990. Den av riksdagsmajoriteten skärpta fastighetsskatten för flerfamiljshus 1990 bör då också återtas, eftersom denna höjning motiverades med att neutraliteten mellan olika upplåtelseformer skulle upprätthållas. innebar vidare att rätten till avdrag för resor med egen bil i tjänsten skulle begränsas kraftigt . Det schablonbelopp som gällt (för de första 700 milen) sänktes till . Detta förslag är principvidrigt. Den som använder egen bil i tjänsten bör självklart få dra av de faktiska kostnaderna. Riksdagsbeslutet medför kraftiga skatteskärpningar för många skattskyldiga. Dessutom kan arbetsgivarnas kostnader komma att öka genom att de tvingas betala en högre milersättning än den faktiska kostnaden eller till följd av att andra färdmedel eller av arbetsgivaren anskaffade fordon måste användas. Vi föreslår därför att tidigare gällande regler för avdrag för resor med egen bil i tjänsten återinförs. Uppgörelsen innebar också att avdrag för pensionsförsäkringspremie avseende 1990 endast medges för tre fjärdedelar av premien. Bortsett från det orimliga i att något som anses avdragsgillt inte skall få dras av till sitt fulla värde strider beslutet mot den överenskommelse som träffades mellan partier i samband med reformeringen av efterlevandepensioneringen. En förutsättning för denna uppgörelse var att avdragsrätten för pensionsförsäkringar inte skulle försämras. Den reducerade avdragsrätten kommer dessutom givetvis att påverka det totala sparandet negativt. Vi föreslår att pensionsförsäkringspremier skall vara avdragsgilla i sin helhet även 1990. Mervärdeskatten för hotell- och restaurangbranschen höjdes genom skatteuppgörelsen. Den kostnadsökning som uppkommit kan väntas ge en effekt rakt motsatt den avsedda. På grund av de prisökningar som följer kan nämligen bytesbalansen beräknas bli försämrad med minst lika stort belopp som de ökade skatteintäkterna. Sannolikt blir försämringen större. De reduceringsregler som gällt bör därför återinföras. Våra utgångspunkter för en genomgripande skattereform med beslut är följande: 1.Skattereformen skall utformas så att skattetrycket sänks. 2.Den statliga inkomstskatten skall slopas upp till en inkomst av . För inkomstdelar över denna gräns bör den statliga skattesatsen vara högst . Det innebär att den högsta marginalskatten - vid genomsnittlig kommunalskatt - blir . 3.Skatteskalan skall inflationsskyddas. Skiktgränsen i skatteskalan bör dessutom justeras upp i takt med reallöneutvecklingen, så att andelen inkomsttagare som betalar statlig inkomstskatt inte ökar genom ökade realinkomster. 4.För att skattereformen inte skall urholkas genom kommunala skattehöjningar måste den kombineras med ett kommunalt skattestopp i vart fall . 5.Kapitalinkomster skall beskattas med en enhetlig skattesats på högst . 6.Även kapitalvinster som uppkommer t.ex. vid försäljning av bostäder och Mot. 1989/90 aktier bör beskattas med en enhetlig skattesats på högst , men Fi204 först efter det att hänsyn tagits fullt ut till inflationen. Nuvarande uppskovsregler vid villaförsäljning bör även gälla för bostadsrätter. Skattefrihet vid omplaceringar inom en aktieportfölj och vid långa innehav bör övervägas. 7.Skatten på långsiktigt hushållssparande för pension eller till och i eget boende får inte skärpas. 8.Full avdragsrätt skall gälla för ränteutgifter som avser eget boende. 9.Företagsbeskattningen reformeras så att bolagsskattesatsen sänks till , investeringsfondssystemet slopas och lagerreserveringsmöjligheterna ersätts av en reserveringsmöjlighet med det utgående egna kapitalet som bas. De mindre bolagen måste få utvidgade reserveringsmöjligheter. Även egenföretagarnas reserveringsmöjligheter måste vara goda och inte kräva övergång till ny företagsform. Energibeskattningen reformeras inom ramen för ett oförändrat skatteuttag genom att punktskatterna så långt möjligt omvandlas till en koldioxidrelaterad skatt. Skattereformen finansieras genom dynamiska effekter, besparingar i offentliga utgifter samt strukturförändringar i skattesystemet. En sänkning av marginalskatterna och skattetrycket kan beräknas inverka positivt på utbudet av arbetskraft och därmed på den ekonomiska tillväxten. En bättre tillväxt leder till större statsinkomster. Därmed blir en marginalskattesänkning delvis självfinansierad. Ett ökat arbetsutbud skulle dessutom minska flaskhalsproblemen på arbetsmarknaden och därigenom även minska trycket uppåt på löner och priser. Ytterligare en fördel är att det enskilda sparandet skulle stimuleras. Frågan kan ställas varför de marginalskattelättnader som träder i kraft inte förmått hålla nere kostnadsutvecklingen. Svaret är dels att klarhet på denna punkt skapades så sent att avtalsrörelsen i stort sett var slutförd, dels att lättnaderna uppvägs av i princip lika stora höjningar av andra skatter. Moderata samlingspartiet föreslog samma marginalskattelättnader där heltidsarbetande befinner sig och dessutom en finansiering med besparingar på statsbudgetens utgiftssida. Ett beslut med denna uppläggning skulle ha fått en klart dämpande effekt på lönebildningen. Inte ens den verkliga skattereform som moderata samlingspartiet förespråkar kan emellertid ses som annat än ett första steg i en reformering av det svenska skattesystemet. Även efter den sänkning av skattetrycket som moderata samlingspartiet förordar ligger det klart över omvärldens. kommer i det närmaste två tredjedelar av de enskilda medborgarnas inkomster att gå till den offentliga sektorn. En målmedveten politik, som syftar till att harmonisera det svenska skattetrycket med vad som allmänt gäller i , måste därför bedrivas. Därmed kommer de enskilda medborgarnas rätt att disponera över sina inkomster att öka väsentligt. blir tillväxten större än vad den annars skulle vara. Moderata samlingspartiet redovisar i övrigt sina förslag på skatteområdet Mot. 1989/90 i ett antal separata motioner. Utformningen av finanspolitiken spelar en central roll för den ekonomiska tillväxt som ger ökad valfrihet och tryggare välfärd . Den långsiktiga tendensen till att inte bara statsbudgetens inkomstsida utan även dess utgiftssida ökar i förhållande till den samlade produktionen (BNP) måste brytas. Enligt vår mening är det nödvändigt att vid sidan av skattetrycket även den offentliga utgiftsandelen reduceras. Detta ger den åtstramningseffekt som erfordras, som resurser frigörs för enskild verksamhet. Den uppställda målsättningen innebär att de offentliga utgifternas möjliga ökningstakt i nominella termer bestäms av den reala tillväxten i ekonomin, den inflationstakt som råder i de länder mot vilka har en fast växelkurs samt det krav på minskning av skattetrycket som ställs upp. Vårt uppsatta mål är att skattetrycket skall dras ned med i genomsnitt cirka en procentenhet . Det innebär att de offentliga utgifternas reala ökning måste begränsas till 0,5-1,, om man utgår från en genomsnittlig tillväxt i totalproduktionen (BNP) på 2,02,, vilken blir möjlig med moderat ekonomisk politik. Enligt vår mening är den angivna inriktningen av budgetpolitiken fullt realistisk. De avregleringar och avmonopoliseringar som vi har föreslagit skapar tillsammans med nödvändiga besparingar ett tillräckligt utrymme för att klara också de nytillkommande offentliga utgiftsbehov som är ofrånkomliga eller enligt vår mening angelägna att tillgodose. Våra förslag till förändringar är så utformade att de främst begränsar tillväxten i transfereringsutgifterna samt håller tillbaka kommunernas expansion.