mot · GD02Fi211 · 1990-01-25 00:00:00 — Motion till 1989/90:Fi211 av m.fl. (fp) M Den ekonomiska politiken 1989/90 Regeringen beskriver den ekonomiska utvecklingen i vår omvärld i relativt optimistiska ordalag. Den ekonomiska tillväxten i OECD-området antas ligga stabilt på med en inflation på . I industriländerna har den potentiella tillväxten ökat , till stor del på grund av genomförda reformer inom skattepolitiken och konkurrenspolitiken. Ett särskilt positivt inslag i de västeuropeiska länderna är den pågående kraftsamlingen . Den utveckling mot politisk och ekonomisk frigörelse som inletts i de östeuropeiska länderna är hoppingivande men skapar ökad osäkerhet. Stora svårigheter i samband med övergång till en mera marknadsbetonad ekonomi kan väntas . kan självklart en fri handel och utökning av de ekonomiska relationerna i andra avseenden väntas främja tillväxten både i öst och i väst. För svensk del är den kanske viktigaste iakttagelsen att våra största exportmarknader utvecklas något sämre än OECD-genomsnittet. Det gäller framför allt de nordiska länderna. De uppvisar visserligen sinsemellan mycket skiftande ekonomiska problem, men alla har det gemensamt att BNP-tillväxten väntas bli lägre än i övriga industriländer. Den ekonomiska utvecklingen vid en kritisk punkt Regeringen tecknar i finansplanen en bild av svensk ekonomi med både positiva och negativa inslag. Till de förra hänförs det faktum att sysselsättningsnivån är mycket hög och att arbetslösheten har pressats ned till liksom att den statliga budgeten efter att ha visat underskott nu är i balans. Men det är de negativa inslagen, eller problemen, som dominerar finansplanen. Regeringen pekar ut tre betydande problem: - Pris- och lönekostnadsökningarna som är väsentligt högre än i våra konkurrentländer. - Den låga ekonomiska tillväxten som sammanhänger med en svag produktivitetsutveckling . - Det otillräckliga sparandet som tar sig uttryck i ett stigande underskott i bytesbalansen. 1 1989/90. Problemen är så betydande att den ekonomiska utvecklingen, enligt rege- Mot. ringen, nu har nått en kritisk punkt. , heter det i Fi211 finansplanen, kommer att bli avgörande för möjligheterna att få ned inflationen utan att gå den i andra länder vanliga vägen över hög arbetslöshet. De problem regeringen pekar ut är dock ingalunda nya, inte ens i regeringens egna bedömningar av det ekonomiska läget. De har tvärt om spelat en framträdande roll i finansplaner och andra ekonomisk-politiska dokument under större delen av . Vi delar regeringens uppfattning om vilka huvudproblemen i svensk ekonomi är. Till de nämnda tre problemen vill vi dock lägga ett fjärde, nämligen utvecklingen i den offentliga sektorn. Regeringens oförmåga att se till att människor får valuta för skattepengarna skapar hos många misstro mot hela välfärdspolitiken och är ett allvarligt hot mot välfärdsstaten. Innan vi diskuterar de nämnda problemen vill vi göra ett allmänt påpekande om våra möjligheter att som oppositionsparti redovisa en alternativ ekonomisk politik. Regeringen lämnar 2 å till redovisningar av hur den bedömer den ekonomiska utvecklingen, ofta åtföljda av förslag till ekonomisk-politiska åtgärder. gör vi som oppositionsparti en egen bedömning och lämnar egna förslag till åtgärder. Emellertid är det i regel regeringens förslag som går igenom. Vi förväntas alltså ge synpunkter på hur en utveckling skall korrigeras som vi inte har kunnat påverka. Med den politik vi har rekommenderat skulle utvecklingen ha blivit en annan. Det är rimligt att ett oppositionsparti har en uppfattning om uppläggningen i stort av den ekonomiska politiken, men det är inte rimligt att begära att vi för varje av den nuvarande regeringen skapad situation skall ha ett detaljerat alternativ. Låt oss exemplifiera med situationen och den utveckling som följde därefter. Vår bedömning var då att ekonomin var så överhettad att det krävdes både kraftiga utbudsstimulanser och en stramare finanspolitik. Vi föreslog också en sådan - trots att kvar till valet. Även i själva valrörelsen vidhöll vi att det vore motiverat med en en stramare finanspolitik och att alla reformer som utlovades i valrörelsen måste finansieras. Regeringen avvisade både och i valrörelsen tankarna på en stramare finanspolitik och i själva valrörelsen övergav man dessutom av rent valtaktiska skäl kravet på att föreslagna reformer behövde finansieras. Dessa vallöften har varit en barlast för den socialdemokratiska regeringen. Man har helt enkelt bäddat dåligt för den nödvändiga ekonomiska politiken. Med facit i hand tror vi att de flesta är beredda att ge oss rätt, dvs. att den ekonomiska politiken hade bort läggas om i den riktning vi föreslog (senast) . Om det hade gjorts hade den ekonomiska utvecklingen tett sig annorlunda. Vi avstår i fortsättningen från att närmare kommentera den av regeringen i finansplanen beskrivna ekonomiska utvecklingen i eftersom denna så uppenbart och enligt regeringens egna bedömningar bygger på ett ofull ständigt underlag vad beträffar den ekonomiska politiken. Regeringen har Mot. 1989/90 sagt sig vilja återkomma senare med kompletterande förslag. Även vi får Fi211 anledning att återkomma i anslutning till dessa. Principiell uppläggning av den ekonomiska politiken Mot bakgrund av ovanstående resonemang tar våra förslag till uppläggning av den ekonomiska politiken i första hand sikte på de långsiktiga strukturella problemen. Den grundläggande svagheten i svensk ekonomi är den dåliga utvecklingskraften. Den resulterar i alla de synliga problem som regeringen beskriver. Den låga tillväxten innebär att ekonomin snabbt slår i kapacitetstaket, även vid en måttlig ökning av den inhemska efterfrågan. Eftersom det är önskvärt med en långsiktigt stigande efterfrågan - detta är ett av måtten på standardförbättringar för medborgarna - skapar ett lågt kapacitetstak snabbt balansproblem. Balansproblemen leder till hög inflation och underskott i de utrikes betalningarna. Problemen förvärras av att stora lönekostnadsökningar i kombination med låg produktivitetsökning försämrar konkurrenskraften. Även detta riskerar att späda på underskottet i bytesbalansen. De återkommande balansproblemen tvingar regeringen till ständiga panikpaket för tillfällig åtstramning. Vid en sådan kortsiktig uppläggning av den ekonomiska politiken är det främst skattehöjningar som står till buds. Dessa är i sig skadliga genom att de medverkar till att dämpa den långsiktiga produktivitetsutvecklingen. Det blir till en ond cirkel. Det räcker dock inte att avstå från panikpaket för att komma ur denna onda cirkel. Då blir det penningpolitiken som tvingas ta stötarna. Detta leder till en högre ränta som är både inflationsdrivande och tillväxthämmande. Det enda sättet att bryta cirkeln är att lägga fast en långsiktig strategi för en tillväxtskapande politik. Regeringen tycks, åtminstone på ett principiellt plan, ha kommit till denna insikt, men omläggningen av politiken är tafatt och kantad av återfall. förslag till strategi framgår av de följande avsnitten. Vi vill betona att våra förslag måste ses tillsammans. De skall samverka för att ge den önskade totala effekten. Även om vi vill betona nödvändigheten av en långsiktig strategi finns det givetvis skäl att även kortsiktigt påverka den inhemska efterfrågenivån. Det är dock angeläget att de åtgärder som vidtas i stabiliseringspolitiken är i samklang med den långsiktiga strategin. Det begränsar handlingsfriheten i det korta perspektivet. De praktiska möjligheterna att kortsiktigt dämpa efterfrågan med åtgärder som är i linje med de långsiktiga målen är mindre än möjligheterna att med kort varsel späda på den. Teoretiskt kan efterfrågan dämpas genom antingen minskade offentliga utgifter eller höjda skatter. Höjda skatter slår snabbt igenom, men fungerar i praktiken dåligt, i varje fall med dagens höga svenska skattetryck. De är dessutom långsiktigt skadliga och strider mot vår långsiktiga strategi. 1* 1989190. Då återstår minskade utgifter. Dessa tar emellertid att effektuera. Utgiftspolitiken måste därför i praktiken ha en betydande framförhållning. Om beslutade utgiftsnedskärningar i något läge skulle visa sig leda till en alltför restriktiv finanspolitik är ingenting lättare än att lägga om politiken så att den inhemska efterfrågan stimuleras. Detta kan ske med kort varsel, t.ex. genom att skatten sänks. Det står också i överensstämmelse med vad som är långsiktigt önskvärt. Regeringen konstaterar att den ekonomiska tillväxten i har varit sämre än inom . Skillnaden beror främst på vår svaga produktivitetstillväxt. Medan tillväxten i beräknas till både och under 1990-1991 beräknas den i till . Långsiktigt bedömer regeringen tillväxtpotentialen i svensk ekonomi till , av vilket skulle härröra från ökad produktivitet (dvs ökad produktion ) och från ökad sysselsättning. Regeringen aviserar i finansplanen att man avser tillsätta en utredning om hur miljöaspekterna bättre skall kunna komma till uttryck i nationalräkenskaperna. Vi har självfallet inga invändningar mot att denna utredning kommer till stånd, men vill varna för att ha alltför stora förväntningar på vad en sådan utredning skall kunna åstadkomma. Miljövärden är ofta svåra att kvantifiera och värdera i ekonomiska termer. Restriktioner med hänsyn till miljön måste i regel anges på andra grunder än genom en ekonomisk värdering av de miljövärden som står på spel. Vi anser det viktigt att skärpa miljöpolitiken. I en lång rad motioner har vi redovisat våra förslag. handlar det om att sätta upp absoluta gränser, som att säga nej till ytterligare älvutbyggnad eller att med utgångspunkt från vad naturen tål sätta tak för de totala utsläppen från en viss anläggning eller inom ett visst geografiskt område. I andra fall handlar det om att försäkra sig om att miljökonsekvenserna vägs in i producenternas och konsumenternas beslut. Det kan uppnås med hjälp av miljöavgifter. Den ekonomiska tillväxt som är önskvärd är med andra ord den tillväxt som kan uppnås förutsatt att miljörestriktionerna är uppfyllda. Givet detta är det emellertid också från miljöpolitisk synpunkt angeläget med en så hög tillväxt som möjligt eftersom det ökar våra möjligheter att bedriva miljöpolitik. Många av de miljöpolitiska satsningar som är angelägna att göra är mycket kostsamma. Enligt regeringens bedömning är det främst utbudsstimulerande åtgärder och avregleringar som behövs för att öka den ekonomiska tillväxten. Vi delar den bedömningen. Mot de åtgärder som regeringen i detta syfte har vidtagit eller aviserar har vi i princip inga invändningar. Vi vill i sammanhanget framhålla att de utbudsstimulerande åtgärderna är viktiga också i ett stabiliseringspolitiskt perspektiv. Ett huvudproblem är bristen på arbetskraft. Överhettningen på arbetsmarknaden kan motverkas och kostnadsutvecklingen hållas tillbaka genom att arbetsutbudet och sparandet ökar. Den viktigaste åtgärden för att stimulera den ekonomiska tillväxten är den Mot. 1989/90 skattereform som håller på att ta form. Den innebär en stor framgång för Fi211 principer som länge har arbetat för, främst att det skall löna sig bättre att arbeta, spara, studera och ta risker. Skattesystemets utformning är en viktig orsak till de ekonomiska problem som har. En skattereform är därför ett nödvändigt inslag i en politik som skall kunna utnyttja den tillväxtpotential som finns . Syftet med skattereformen är att bredda skattebaserna och sänka skattesatserna. Genom att eliminera avdrag och avsättningsmöjligheter, beskatta tidigare lågt eller inte alls beskattade inkomster och införa en mer neutral konsumtionsbeskattning blir det möjligt att sänka såväl marginalskatten för flertalet inkomsttagare som bolagsskatten till . För fysiska personer blir marginalskattetaket , dvs. principen hälften kvar slås fast. Ett automatiskt skydd införs för att förhindra att pris- och lönehöjningar smyghöjer skatten. Skattereformen kommer att öka arbetsutbudet, stimulera sparande och investeringar och leda till en effektivare resursanvändning. Det skapar utrymme både för att undanröja brister i den offentliga sektorn och för att sänka skattetrycket. bör det med en högre tillväxt vara möjligt att sänka skatteuttaget så att det motsvarar ungefär hälften av bruttonationalprodukten. har länge krävt avreglering på en rad områden, t.ex. kreditoch valutamarknaden. Det är bra att så skett. Regeringen har tidigare meddelat sin avsikt att från avreglera teko-området och till i vår aviseras ett förslag om avreglering av jordbruket. Enligt vår bedömning borde avregleringen av teko-området ske tidigare. Förslaget att avreglera jordbruksområdet innebär att regeringen äntligen i princip tillmötesgår ett förslag som vi från sida länge har varit ensamma om att framföra i . Även på den internationella jordbruksmarknaden tycks det , efter de överenskommelser som träffats inom ramen för , bli möjligt att ta avgörande steg mot minskade regleringar. har all anledning att understödja denna process. När det gäller utbudsstimulerande åtgärder är skattereformen, som nämnts, viktigast. Därtill pekar regeringen på bl a ökad satsning på rehabilitering av sjuka och arbetsskadade, aktiv regionalpolitik, arbetsmarknadsutbildning, åtgärder för att öka arbetsutbudet hos pensionärer och för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden för flyktingar och invandrare. De konkreta förslagen är emellertid få och de motverkas dessutom av förslagen om förlängning av föräldraförsäkringen och semestern. anser att den föreslagna politiken måste kompletteras på flera olika sätt. Vi har i en särskild motion avvisat förslaget om förlängd semester. Därtill vill vi framföra följande synpunkter. - Barnomsorgen måste byggas ut mer kraftfullt än vad som sker. har fastslagit att målet är att alla som så önskar skall få plats i barnomsorgen. Ursprungligen var målet att det skulle kunna erbjudas fr.o.m. Regeringen har flyttat fram tidpunkten till utgången av 1991. Allt tyder på att inte heller det målet kommer att nås. Ett sätt att stimu lera utbyggnaden skulle vara att ändra statsbidragsreglerna (lex Pyss- Mot. 1989/90 lingen) så att det blev fritt fram för enskilda som vill driva daghem. - Åtgärder krävs för att underlätta för invandrare att få arbete. Regeringen har aviserat ytterligare förslag härom. Vi får anledning återkomma till detta när förslagen presenteras för . En åtgärd som bör genomföras är att ge asylsökande möjligheter att arbeta under beredskapsliknande former under själva väntetiden. - För studenter som uppbär arbetsinkomster över en viss nivå reduceras studiebidragen. Det innebär att marginaleffekterna blir mycket höga och med största sannolikhet avhåller från ytterligare arbetsinsatser. Vi föreslår att studiemedlen görs mindre beroende av eventuella arbetsinkomster. En parallell kan här dras till pensionärerna för vilka regeringen nu föreslår att det s k extra avdraget inte skall räknas av mot arbetsinkomster. - Det är positivt att pensionärernas extra avdrag inte längre skall trappas av mot löneinkomster. Detsamma bör dock gälla rörelseinkomster. Regeringens förslag tar bara sikte på löneinkomster. Vi anser emellertid att förutsättningarna för extra arbetsinsatser efter uppnådd pensionsålder är särskilt goda för pensionerade hantverkare och egenföretagare. Även dessa bör alltså uppmuntras genom att det extra avdraget inte reduceras mot rörelseinkomster. - Arbetet att reformera sjukförsäkringen måste sättas i gång . Regeringen aviserar att den senare skall återkomma med förslag i syfte att minska frånvaron och stävja missbruk. Vi har av just dessa skäl föreslagit att en arbetsgivarperiod skall införas, dvs ett system där arbetsgivarna under t.ex. en fjortondagarsperiod helt tar över ansvaret för sjukförsäkringen. Detta innebär att vissa orimliga effekter av den sjukpenningreform som genomfördes elimineras, främst att man i vissa fall kan få högre sjukpenning än vad som motsvarar den förlorade arbetsinkomsten. - Även arbetsskadeförsäkringen måste reformeras. Vid sidan av sjukförsäkringen är det framförallt utgifterna för denna som har ökat . Det sammanhänger främst med en ändrad praxis i bedömningen av arbetsskadefallen. Medan ännu endast hälften eller färre av ansökningarna om sjukpension bifölls gäller det numera i stort sett alla (). Regeringen avser att möta den utvecklingen främst med förebyggande åtgärder (bättre arbetsmiljö) och rehabilitering. Det är i och för sig lovvärt, men enligt vår bedömning otillräckligt. Incitamenten måste dessutom förändras. Praxisen vid bedömningen av arbetsskadeansökningarna måste bli mer restriktiv. Först då kan rehabiliteringsinsatser ge önskvärda resultat. - Skattereformen innebär att marginalskatterna och därmed också de s k skattekilarna, dvs. de totala skatterna som andel av bruttoinkomsten, minskar. Alltjämt är emellertid skattekilarna höga, särskilt för personer med högre inkomster. För inkomster upp till 7,5 basbelopp ökar förmånerna i sjukförsäkringen och ATP med stigande inkomst. Ovanför den inkomstnivån är avgifterna till dessa försäkringssystem en ren skatt. finns starka skäl att hårdare koppla avgifter och förmåner i sjukförsäk- 6 ringen och ATP-systemet, t.ex. genom att slopa avgifterna på inkomstdelar över 7,5 basbelopp. Det skulle bidra till att reducera skattekilen ovanför denna inkomstnivå från dagens till . - Vi vill också poängtera att den överhettning på arbetsmarknaden som råder i sig är tillväxthämmande. En av effekterna är en överrörlighet hos arbetskraften. Rörlighet är i sig önskvärd men när en tredjedel eller mer av personalen på en arbetsplats slutar är det uppenbart att stora störningar inträffar. Det tar tid att rekrytera ny personal och att lära ut arbetsuppgifterna. blir produktionen lidande trots många utförda arbetstimmar. Sannolikt är en sådan överrörlighet en bidragande orsak till den extremt svaga produktivitetsutvecklingen. Denna beräknas faktiskt ha varit negativ och mycket svagt positiv. - Ekonomisk tillväxt är ett resultat av såväl teknisk utveckling som förbättrad organisation. I bägge fallen handlar det om att utnyttja befintliga resurser på ett mer effektivt sätt. Såväl forskning som företagsamhet är viktiga för denna utveckling. Det är alltså angeläget att ligger långt fram i forskningsfronten på ett antal områden. Vi får anledning återkomma till denna fråga när regeringen har framlagt sin forskningspolitiska proposition. Här vill vi endast erinra om den betydelse för svensk forskning det skulle få om en del av löntagarfondsmedlen kunde anslås till forskning vid våra universitet och högskolor. Företagsamheten måste ges goda villkor. Det gäller inte minst nyföretagandet. Skattereformen kommer att stimulera rörligheten hos det riskvilliga kapitalet. - Även pris- och kostnadsutvecklingen påverkar tillväxttakten. Om löner och priser stiger snabbare i än i våra konkurrentländer innebär det att svenska företag förlorar i konkurrenskraft. Det verkar hämmande på tillväxttakten. I det följande diskuterar vi pris- och kostnadsutvecklingen främst från ett stabiliseringspolitiskt perspektiv. Det finns skäl understryka att frågan är av största vikt också för tillväxttakten i ekonomin. Inflationen i har under större delen av varit klart högre än i våra konkurrentländer. Det finns en klar koppling mellan prisökningarna och lönekostnadsökningarna. Lönekostnaderna (inkl. sociala utgifter m.m.) utgör ca två tredjedelar av alla inkomster i ekonomin. Det innebär att löneutvecklingen självklart har stor betydelse för den totala kostnadsutvecklingen och därmed också för inflationen. Regeringen påpekar att medan löneökningarna i industriländerna i har halverats så är de i i stort sett oförändrade. Den höga inflationstakten får en rad negativa effekter. Att inflationen är högre i än i våra konkurrentländer leder till att industrins konkurrenskraft försämras och till att den tappar marknadsandelar. Den goda internationella konjunkturen har gjort att industrin, trots för lorade marknadsandelar, ännu inte drabbats så hårt, men kostnadsläget gör Mot. 1989/90 att dess sårbarhet är större . Om den internationella efterfrågan Fi211 viker är det risk att det slår hårt mot svensk industri. Inflationen är därför ett hot mot sysselsättningen. Den höga inflationstakten har emellertid också effekter i den nationella ekonomin, främst av fördelningspolitisk art. Inflationen leder till att mycket stora belopp omfördelas mellan sparare och låntagare, mellan höginkomsttagare och låginkomsttagare. Förlorare i denna omfördelning är spararna och låginkomsttagarna. En lägre inflationstakt är alltså också av fördelningspolitiska skäl myc':et angelägen. Regeringen anvisar i huvudsak tre medel för att motverka inflationen: - en restriktiv ekonomisk politik, dvs. stram finans- och penningpolitik, - en politik som stimulerar utbudet av produktiva resurser, samt - olika åtgärder för att påverka lönebildningen. Det råder knappast någon tvekan om att regeringen själv fäster störst förhoppningar till det sistnämnda. Regeringen säger sig vara beredd att tillsammans med arbetsmarknadens parter pröva om det finns någon väg att genom en kombination av stram ekonomisk politik samt samförstånd och ansvarstagande få ned inflationen utan hög arbetslöshet. De aviserade samtalen med arbetsmarknadens parter inleddes på . När de avslutats skall regeringen bedöma i vilken utsträckning en ytterligare åtstramning av ekonomin skall ske. Att dessa samtal pågår och att regeringen i avvaktan härpå inte har redovisat vilken ekonomisk politik den vill föra gör det naturligtvis särskilt svårt för oss att nu kommentera den ekonomiska politiken. Det är ännu oklart vad regeringen syftar till med överläggningarna. Att döma av den debatt som förts inom socialdemokratin om bl.a. förhandlad inkomstpolitik är det emellertid sannolikt att regeringen eftersträvar någon form av överenskommelse med arbetsmarknadens parter i syfte att hålla tillbaka löneökningarna. Vi hyser en mycket stark skepsis mot möjligheterna att komma fram på den vägen. Tanken på att genom överläggningar och överenskommelser med arbetsmarknadens parter försöka påverka löneutvecklingen är ingalunda ny. Den har prövats i många länder och också tidigare i . I själva verket har sådana försök gjorts gång på gång utan att leda till önskade resultat. Sålunda gav regeringen i exempelvis finansplan en liknande bild av pris- och löneutvecklingen som ges . Slutsatsen var även då att lönebildningen måste förändras. Och regeringen berättade hur det skulle gå till: Mot denna bakgrund avser regeringen att inbjuda till överläggningar med arbetsmarknadens parter. Regeringens förhoppning är att dessa skall kunna bidra till att få till stånd en bättre fungerande arbetsmarknad och en mindre konfliktfylld lönebildning. Faktum är att det knappast finns några erfarenheter, vare sig från eller andra länder, som pekar på att denna form av inkomstpolitik har varit framgångsrik. I den nu aktuella diskussionen har man från regeringshåll antytt att skulle vara något av en förebild. Men, som tidningen påpekar, är faktiskt det enda av de mer utvecklade industri- 8 länderna som haft, och väntas få (enligt Mot. 1989/90 ), större kostnadsökningar än . Föreställningen att det skulle vara möjligt att genom överenskommelser med de centrala arbetsmarknadsorganisationerna dämpa lönekostnadsutvecklingen bygger enligt vår mening på en felaktig verklighetsbild av vad som styr lönebildningen. Det är inte parterna i sig som driver upp lönekostnaderna, utan det allmänna läget i ekonomin och på arbetsmarknaden. Parterna har i praktiken inga möjligheter att förhindra stora löneökningar på en överhettad arbetsmarknad. Det hjälper inte om regeringen får företrädare för de centrala organisationerna att skriva under på att det vore önskvärt med lägre löneökningar. Dessa kan helt enkelt inte styra utvecklingen. Vår slutsats är alltså att den snart sagt enda åtgärd som regeringen föreslår bygger på en grundläggande missuppfattning. Därmed framstår också bristen på ekonomisk politik ännu tydligare.