mot · GD02Fi66 · 1990-05-10 00:00:00 — De ekonomiska konsekvenserna framgår av följande översiktliga sammanställning: Sänkta skatter, netto + 55,4 Dynamiska effekter i form av ökade Minskade statsutgifter - 14,9 Ökade skatteinbetalningar till följd av Till följd av de moderata förslagen sänks skattetrycket 1991 med mellan . Kravet på budgetbalans gör det angeläget att sänka inte bara statsinkomsternas utan också statsutgifternas andel av BNP. Detta ger den åtstramningseffekt som erfordras, som resurser frigörs för enskild verksamhet. De offentliga utgifternas möjliga ökningstakt i nominella termer bestäms därmed av den reala tillväxten i ekonomin, den inflationstakt som råder i de länder mot vilka har en fast växelkurs samt det krav på minskning av skattetrycket som ställs upp. Vårt uppsatta mål är att skattetrycket skall dras ned med i genomsnitt i ett fortvarighetstillstånd. Det innebär Mot. att de offentliga utgifternas reala ökning måste begränsas till 0,5-1,per Fi66 år, om man utgår från en genomsnittlig tillväxt i totalproduktionen (BNP) på 2,0 , vilken blir möjlig med moderat ekonomisk politik. Enligt vår mening är den angivna inriktningen av budgetpolitiken fullt realistisk. De avregleringar och avmonopoliseringar som vi förordar skapar tillsammans med nödvändiga besparingar ett tillräckligt utrymme för att klara också de nytillkommande offentliga utgiftsbehov som är ofrånkomliga eller enligt vår mening angelägna att tillgodose. Våra förslag till ändrad inriktning av utgiftspolitiken är så utformade att de främst begränsar tillväxten i transfereringsutgifterna samt håller tillbaka kommunernas expansion. Effekterna motverkas för hushållen genom att skattesänkningarna är större än besparingarna och för kommunerna genom att minskningen av statsbidrag kopplas samman med ett slopande av till dessa knutna villkor och föreskrifter. Med tanke på lönekostnadernas stora betydelse för kommunernas ekonomi innebär våra förslag därutöver väsentligt minskade kostnader för kommunerna, eftersom de av oss förordade skattesänkningarna gör det möjligt att hålla löneökningarna på en låg nominell nivå. Mot bakgrund av behovet att anpassa den svenska inflationstakten till den som råder i omvärlden måste utgiftsökningarna i nominella termer successivt begränsas till för hela den offentliga sektorn. För innevarande budgetår (1989/90) föreslog vi besparingar på och skattesänkningar på nära 9 miljarder jämfört med regeringens förslag. Vårt kassamässiga saldo blev därmed 5,4 miljarder bättre än det regeringen då föreslog. Om vår politik hade genomförts, skulle dels finanspolitiken ha fått en stramare inriktning, dels problemen på ekonomins utbudssida ha lindrats. Därmed skulle också de obalanser som förekommer i landets ekonomi ha varit betydligt mindre. I vår januarimotion angående den ekonomiska politiken (1989/90:Fi204) föreslog vi en utgiftsnivå som låg lägre än vad regeringen då förordade för /91. Av dessa utgiftsminskningar var i princip av engångskaraktär, även om samma slags intäkter av denna storlek torde kunna beräknas under överskådlig framtid. Skattesänkningar föreslogs med netto . Med hänsyn till framför allt vårt redan då planerade skattesänkningsförslag förordade vi ett med 5 miljarder förhöjt belopp för budgetposten Beräknat tillkommande utgiftsbehov, netto. Hade våra förslag genomförts, skulle vårt kassamässiga saldo för /91 ha blivit drygt 3 miljarder mera positivt än vad regeringen då förordade. Bortses från de icke-permanenta effekterna, som är ett resultat av föreslagen försäljning av statliga företag m.m., skulle det av oss föreslagna budgetsaldot ha motsvarat regeringens. I debatten har det ibland hävdats från regeringsföreträdare att våra förslag i verkligheten skulle leda till gigantiska budgetunderskott. För /91 har angivits i budgetförsvagning i förhållande till regeringens förslag och hela . Dessa uppgifter saknar grund, vilket vi enkelt kan konstatera efter att ha fått ta del av underlagsmaterial. Förutom några uppenbara felräkningar och dubbelräkningar från rege- pj66 ringskansliets sida beror de uppgivna skillnaderna på dels överdrivet uppskattade skattekonsekvenser av våra förslag till sparstimulanser, dels kostnadsberäkningar av sådana förslag som inskuggats under utgiftsposten Beräknat tillkommande utgiftsbehov, netto (dvs. i praktiken dubbelräkning). Det kan för övrigt noteras att om våra förslag till sparstimulanser skulle få de av beskrivna effekterna, skulle detta vara av utomordentligt stor och positiv betydelse för samhällsekonomin. Vi har emellertid inte vågat vara fullt så optimistiska. Vad beträffar 1991 vill vi endast påpeka att vi i likhet med regeringen endast lagt förslag rörande . Vårt budgetalternativ /92 kommer att i laga ordning presenteras . Sammanfattningsvis får ändå beträffande analysen av det moderata budgetalternativet konstateras att med bortseende från vad som ovan anförts gjort ett gott arbete. Resultaten överensstämmer i stora delar med dem vi själva redovisat. Med tanke på de haft till sitt förfogande för att granska och analysera oppositionens alternativ, bl.a. i form av nästan 100 moderata parti- och kommittémotioner, är detta en aktningsvärd prestation. Statens sedan någon tid sjunkande upplåningsbehov medför paradoxalt nog vissa problem för statsskuldspolitiken. Det är svårt för att förse penning- och obligationsmarknaderna med erforderlig mängd statsskuldsväxlar och riksobligationer. En annan konsekvens är att statskuldens räntebindningstid förkortas. Uppbörden av arbetsmiljöavgift och tvångssparande utgör en särskild komplikation, eftersom de ger ett slags extra upplåning av temporär natur. Därtill kommer kravet på att via bl.a. allemanssparande! suga upp likviditet från hushållen. Under innevarande år förutses inte något större behov av nettoupplåning. Därmed kan förskjutningen bort från statsskuldsväxlar och riksobligationer förutses fortsätta. Detta är olyckligt, eftersom dessa upplåningsformer fungerar smidigt och är kostnadseffektiva. Mot denna bakgrund är det angeläget att stor återhållsamhet iakttas med utgivande av nya spar- och premieobligationslån. bör också avvecklas som statlig upplåningsform. I samband med att omvandlades från ett verk till en myndighet under infördes den ordningen att ger regeringen ett uttryckligt bemyndigande att svara för erforderlig upplåning, vilket uppdrag sedan vidarebefordras till . Därmed har det skett ett närmande till förhållandena i jämförbara länder. Men i t.ex. , , , , och beslutar parlamenten också hur mycket staten får låna upp eller hur stor statsskulden högst får vara. Om dessa gränser behöver överskridas, måste berörd regering återkomma till parlamentet med begäran om nytt bemyndigande, vilket 30 föranleder offentlig debatt och naturligtvis ökar de folkvaldas kontrollmöj- Mot. 1989/90 ligheter. Enligt vår mening bör på motsvarande sätt den svenska Fi66 årliga bemyndigande enligt lagen (1988:1387) om statens upplåning vara försett med en beloppsgräns, som inte får överskridas utan nytt riksdagsbeslut. Enligt kompletteringspropositionen förutses statens behov av nettoupplåning /91 bli . Som framgått av det föregående anser vi att statsinkomsterna är alltför lågt beräknade, varför det slutliga lånebehovet sannolikt blir mindre. Den gräns vid vilken regeringen bör återkomma till för att få ett nytt bemyndigande bör emellertid vara försedd med viss marginal för att undvika att ett mindre överskridande behöver föranleda ny behandling. Vi föreslår därför att regeringen för /91 bemyndigas ta upp lån intill ett belopp av netto . Med den långsiktiga, icke-interventionistiska uppläggning som vill ge finanspolitiken kommer uppgiften att genomföra kortsiktiga justeringar av stabiliseringspolitiken att främst åvila penningpolitiken. Inom de ramar som sätts av målet om en fast växelkurs gäller det då att påverka likviditet och räntenivå så att inflation och arbetslöshet hålls nere. Eftersom ränteutvecklingen i hög grad styrs av marknadskrafter, blir förändringar av penningmängden genom marknadsoperationer det viktigaste instrumentet. Penningpolitiska åtgärder får effekt betydligt snabbare än finanspolitiska ingrepp, vilket minskar risken för felaktig tidsanpassning. Men fördelen med att i stabiliseringspolitiken lägga tyngdpunkten på penningpolitiken är inte bara det snabbare genomslaget. Grundläggande är att inflation är ett monetärt fenomen, medan finanspolitiken främst rör sådana strukturella frågor som fördelningen mellan enskild och kollektiv konsumtion och mellan privat och offentligt sparande. De dominerande problemen i svensk ekonomi är den alltför snabba löne- och prisstegringen samt det växande underskottet i bytesbalansen. Penningpolitiken måste därför inriktas på att både bekämpa inflationen och trygga kronans yttre värde. Det brukar visserligen sägas att man med en viss typ av ekonomisk-politiska instrument bara kan arbeta för att realisera ett mål åt gången, men i detta fall går de båda uppgifterna hand i hand. Den mest dramatiska förändringen av situation kan hänföras till det tidigare berörda kapitalutflöde som sammanhänger med de senaste årens stora utlandsinvesteringar i företag, fastigheter och aktier. Räntebetalningarna till utlandet växer i takt med de stigande omvärldsräntorna och ökningen av den skuldstock som utlandsinvesteringarna för med sig. Tillväxten i detta långsiktiga kapitalutflöde i förening med det växande underskottet i bytesbalansen - något som internationellt brukar kallas basic balance - är alldeles uppenbart på väg att framkalla allvarliga finansiella störningar för del. Summeras de långfristiga utgående nettoflödena, framkommer nämligen att finansieringsbehovet, som måste bli av kortfristig natur, är mycket stort. Med ett bytesbalansunderskott på , direktinve- Mot. steringar finansierade i på och nettoköp av ut- Fi66 ländska aktier och obligationer på lågt räknat krävs ett kortfristigt valutainflöde på i storleksordningen . Tillsammans med redan tidigare upptagna kortfristiga s.k. valutakorglån ställs då krav på en ordentlig räntemarginal gentemot utlandet. Främst är det de större svenska industriföretagen som svarar för finansieringen av de utgående flödena genom kortfristig upplåning utomlands. Drivfjädern är att utlandslånen kan tas upp till låg ränta och sedan placeras med högre avkastning här hemma i olika statspapper. Det finns uppenbara begränsningar för detta förfarande. Företagen kan inte expandera sina balansräkningar hur mycket som helst, eftersom soliditeten sjunker, vilket sätter en bortre gräns för hur långt utvecklingen kan drivas. Det hör till svenska finanschefers uppgift att fortlöpande se över sina företags positioner. Det gäller inte minst de upptagna utlandslånen. Uppkommer farhågor för en svensk devalvering, avtar deras benägenhet att fortsätta att finansiera det långsiktiga valutautflödet. tycks inte oron hos de svenska finanscheferna vara alltför överhängande. Men , när nästa val ryckt närmare, kommer de inte att nöja sig med en räntemarginal på för att låna i utländsk valuta och placera i . För att de i denna situation skall vilja förlänga sina korglån - och dessutom öka lånen med mer än - kommer företagen sannolikt att kräva en räntemarginal som är minst den dubbla. Osäkerheten om den framtida valutapolitiken ökar, ju större det långsiktiga valutautflödet blir, ju snabbare kapacitetsutnyttjandet faller i den svenska ekonomin och ju närmare nästa riksdagsval ligger i tiden. Dessutom går vi av allt att döma mot en ny kollision mellan de två politiska målen full sysselsättning och fast valutakurs. har detta val alltid inneburit att man ruckat på växelkursmålet. Vägen mot sanningens minut i målkonflikten mellan valutapolitiken och den fulla sysselsättningen kan därför väntas bli kantad med återkommande test från marknadens sida på beslutsamheten att faktiskt försvara växelkursen. Utöver en successivt stigande räntemarginal gentemot utlandet kommer vi förmodligen därför också att få se perioder av mycket höga räntor i . Trendmässigt stigande korta räntor kommer att vara nödvändiga för att skall kunna fortsätta att hålla snöbollen - i form av korglån - i rullning. Sannolikheten för fallande investeringar och en stagnerande industrisektor ökar vid ett allt högre ränteläge. På så sätt riskerar de finansiella obalanserna mot omvärlden att ytterligare försvaga bytesbalansen. I den reviderade finansplanen förbigår regeringen de finansiella obalanser som ligger inbyggda i den nuvarande utvecklingen. Det enda som sägs är att avsteg från valutakurspolitikens mål är uteslutet. Men ingen ekonomiskpolitisk strategi presenteras som trovärdigt kan visa hur den begynnande målkonflikten mellan fast valutakurs och full sysselsättning skall kunna lösas. Ännu mindre presenteras några konkreta åtgärder. De flesta ekonomer är överens om att bytesbalansunderskott i sig inte be- Mot. 1989/90 höver utgöra något problem. I fall är emellertid underskottet ett Fi66 symtom på andra allvarliga störningar i form av en övertung offentlig sektor, ett rekordhögt skattetryck med åtföljande stora skattekilar, alltför reglerade marknader och för stora pris- och lönekostnadsökningar. har hamnat i en tämligen unik internationell situation genom att valutautflödena kan hänföras både till underskottet i bytesbalansen och till kapitalbalansens långsiktiga del. I andra länder, som haft stort utflöde av valuta till följd av direktinvesteringar och köp av utländska aktier (t.ex. och ), har bytesbalansen givit ett överskott som finansierat utlandsinvesteringarna. Det svenska experimentet med snabbt växande långsiktigt valutautflöde finansierat med huvudsakligen korta korglån kan inte hålla i längden. I denna situation är det vid sidan av den i det föregående förordade omläggningen av den ekonomiska politiken angeläget att vidta vissa institutionella förändringar. Syftet är då primärt att öka effektiviteten i arbetet för att försvara kronans inre och yttre värde. Inte minst viktigt i detta sammanhang är dock att också påverka förväntningsbilden, där såväl arbetsgivare som löntagarorganisationer förefaller inställda på att går mot en devalvering. Den enskilda åtgärd som skulle betyda mest för framgång i kampen mot inflationen och för en fast valutakurs är att stärka oberoende. Internationella erfarenheter visar på ett starkt samband mellan goda resultat för stabiliseringspolitiken och oberoende för berört lands centralbank. Konkreta förslag som syftar till att ge riksbank en mer självständig ställning har lagts fram i motion 1989/90:Fi705 av m.fl. (m). Där förordas bl.a. att departementstjänstemän och riksdagsledamöter inte skall kunna bli fullmäktige i , att den nuvarande treåriga mandatperioden skall utökas till , varvid en plats förnyas , samt att beskrivningen av ändamål i lagstiftningen skall preciseras till att värna om kronans yttre och inre värde. Regeringen bör skyndsamt ta initiativet till ett reformarbete med denna inriktning, vilket dock bör utföras i samråd med , eftersom är ett verk. En annan betydelsefull institutionell förändring gäller frågan om valutapolitiska regim. Målet är och förblir en fast växelkurs. Sedan ett tiotal år tillbaka anges denna i förhållande till en korg av utländska valutor. I praktiken har emellertid den svenska kronans värde påverkats av de stora kurssvängningarna för dollarn, som dessutom har givits dubbel vikt i korgen. En fastare punkt att anknyta kronan till erbjuder sig i form av det europeiska monetära systemet (EMS), i vilket flertalet valutor ingår. har , och undersökt förutsättningarna för inträde i EMS. Sådant medlemskap är i princip möjligt även för länder som ej är medlemmar i , men situationen kompliceras av pågående överväganden kring skapandet av en europeisk monetär union (EMU). En ensidig förklaring om anknytning av valutakursen till EMS-systemet är dock fullt möjlig, även om man därvid inte får tillgång till de stödmöjligheter som förekommer. En vanlig invändning mot en svensk EMS-anknytning är att den svenska Mot. 1989/90 inflationen först måste nedbringas, innan vi kan ikläda oss ett sådant valuta- Fi66 politiskt åtagande. Men detta har sagts , och inflationsgapet mot våra viktiga konkurrentländer har bara vidgats. Man bör komma ihåg att EMS inrymmer f.d. höginflationsländer som t.ex. , där just deltagandet i valutasamarbetet framtvingat ett större engagemang i kampen mot inflationen. Skulle nu - trots vår snabba kostnadsutveckling - söka anknytning till EMS, vore det en tydlig signal om att att alla uttalanden som utesluter en devalvering verkligen är allvarligt menade. När under trycket av våra stora ekonomiska obalanser utträdde ur den dåvarande valutaormen, utlovades en förnyad anslutning till ett europeiskt valutasamarbete, så snart förutsättningar för detta åter förelåg. Enligt vår mening har detta nu varit fallet. Förutsättningarna blir under alla omständigheter inte bättre under överblickbar framtid, och det är angeläget att vårt land även på detta område deltar i det pågående integrationsarbetet i . Det finns i detta sammanhang skäl att erinra om att förre finansministern varnade för att valutor som representerar mindre europeiska nationer utanför valutasamarbetet ganska lätt kan definieras som svaga och av mer instabil natur. Ställer sig vid sidan av detta samarbete, sker det enligt hans mening till priset av högre räntor och långsammare ekonomisk tillväxt. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som föreslås i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som föreslås i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om beräkningen av statsbudgetens inkomster för /91, 4. att bemyndigar regeringen att för /91 ta upp lån enligt lagen (1988:1387) om statens upplåning intill ett belopp av netto , 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om uppläggningen av långtidsbudgeten, 6. att avslår regeringens förslag till lag om tillfällig höjning av mervärdeskatten, 7. att beslutar att avskaffa investeringsskatten på annat byggande än bostäder i Stockholms- och Göteborgsområdena, 8. att beslutar att uttaget av arbetsmiljöavgift skall upphöra fr.o.m. , 9. att hos regeringen begär förslag om startsparande för barn och ungdom i enlighet med vad som anförts i motionen, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om pensionssparande i t.ex. bank, 34 11. att beslutar att upphäva lagen om vinstdelningsskatt års taxering, 12. att beslutar att sänka tilläggspensionsavgiften fr.o.m. , 13. att hos regeringen begär förslag till avveckling av löntagarfonderna i enlighet med vad som anförts i motionen, 14. att beslutar att avskaffa tvångssparandet och att inbetalade medel skall återbetalas möjligt, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om den kommunala ekonomin, 16. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om arbetsmarknadsfrågor, 17. att beslutar att höja maximigränsen för skadestånd med anledning av olovliga stridsåtgärder till . i enlighet med vad som anförts i motionen, 18. att hos regeringen begär förslag till ändringar i semesterlagen (1977:480) i enlighet med vad som anförts i motionen, 19. att hos regeringen begär förslag om en allmän arbetslöshetsförsäkring i enlighet med vad som anförts i motionen, 20. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om statsskuldspolitiken, 21. att som sin mening ger regeringen och fullmäktige i till känna vad i motionen anförts om penningpolitiken, 22. att hos regeringen begär förslag till åtgärder i syfte att stärka oberoende i enlighet med vad som anförts i motionen, 23. att som sin mening ger regeringen och fullmäktige i till känna vad i motionen anförts om en anknytning av den svenska kronan till det europeiska monetära systemet (EMS). () () gotab 96677, 1990