mot · GD02Ub807 · 1990-01-22 00:00:00 — Motion till 1989/90: Ub807 av m.fl. (fp) Skolan I denna motion presenteras ett liberalt reformprogram för skolan efter kommunaliseringen. Huvudinriktningen är att de nationella målen för skolan måste preciseras och förutsättningarna för skolorna att nå dessa mål måste förbättras. att nå målen går över att ge de lokala skolorna såväl en stor pedagogisk frihet som huvuddelen av det skolministern kallar driftansvaret. Programmet innehåller följande krav: Precisera skolans mål och sluta nedvärdera kunskapsmålet Minska byråkratin - prioritera undervisningen Inför ett nytt betygssystem Inför rätt att välja skola. Individualisering, bl a genom mindre klasser Skolstart för de flesta barn Rättvis behandling av friskolor 10. Prioritering av baskunskaperna Efter det dramatiska med strejker, demonstrationer, ministerskifte och det beramade kommunaliseringsbeslutet, måste det skolpolitiska arbetet nu i viktiga avseenden starta på nytt. Men för många i skolans värld känns ansträngningar att förbättra skolan som ett sisyfosarbete. Det var kung som i den grekiska mytologin var dömd att rulla ett klippblock uppför ett berg, endast för att ständigt se det rulla ner igen. Det gångna året har inneburit allvarliga bakslag. bland lärare är djupare och de obesvarade frågorna om framtiden är fler än . Det är svårt att fylla platserna på lärarhögskolorna. Men likt kung måste vi än en gång börja rulla klippblocket uppför berget, även om det sker från ett sämre utgångsläge. Ett centralt inslag i föreliggande motion är att nu behöver en debatt om skolans mål. Vi anser att socialdemokraterna nedvärderar kunskapsmålet. vill betona det ytterligare i förhållande till den aktuella skolpolitiken. Det gäller inte minst på högstadiet och gymnasiet. Där skall vi ta till vara det bästa i det som brukar kallas läroverkstraditionen. Den skall inte förtalas utan förstärkas. fäster också stor vikt vid skolans sociala mål. Skolan ska stödja hemmen i deras fostraruppgift, ge trygghet och kontakter över klassgränser. Varför har skolan i så stor utsträckning misslyckats med att nå jämlikhetsmålet? Och vilken jämlikhet kan skolan uppnå? Det är inte en svartmålning utan ett faktum att bitterheten och misstron mot politiker har fördjupats hos många lärare. Det är nödvändigt att påbörja det mödosamma arbetet med att överbrygga den förtroendeklyftan. Vi har tagit upp problemet - även i skolmotion . Utgångspunkten var besvärlig redan då, men är ännu svårare . När skall socialdemokraterna börja utveckla skolan med lärarna istället för mot lärarna? Beslutet om kommunalisering har ändrat förutsättningarna för diskussionen om var och hur beslut skall fattas i skolsystemet. Beslutet har givit upphov till fler frågor än det besvarat. Arbetet med ett nytt statsbidragssystem kompliceras av att , tvärtemot den inriktning som det tidigare rått enighet om, beställde ännu ett specialbidrag, nämligen ett till skollokaler. anser att beslutet att kommunalisera lärartjänsterna var olyckligt, både i sak och form. Om det - mot förmodan - skulle visa sig att det politiska läget förändrats så, att beslutet kan rivas upp under vårriksdagen, kommer vi att medverka till det. Om beslutet står fast kommer på alla sätt att verka för att dess skadeverkningar minimeras. Till det arbetet hör att söka skapa garantier för att det lokala politikerinflytandet inte blir större än att de verksamma i den lokala skolan - lärarna och den övriga personalen, föräldrarna och eleverna - har en stor sfär som de kan påverka. Det är nästan patetiskt att regeringen i budgetpropositionen, efter riksdagsbeslutet, yrvaket börjar tala om riskerna för att kommunalpolitiker kommer att lägga sig i skolfrågor som de inte har med att göra, t ex frågor av pedagogisk karaktär. För att undvika onödiga kompetenstvister bör skiljelinjen mellan de pedagogiska och politiska besluten göras tydligare skriver utbildningsministern efter samråd med skolministern. Hur ska det gå till? Det problemet är ett av de många som regeringen borde ha haft en lösning på innan förslaget lades fram. Det finns säkert anledning för alla partier att i en situation där kommunernas inflytande över skolan kraftigt ökar, stimulera den interna skoldebatten. Utbildning av partiernas kommunala skolpolitiker blir viktigare än någon kommer på skilda sätt att ta nya initiativ i vårt interna arbete för att en liberal skolpolitik ska bli tydligare i såväl kommunala skolstyrelser som riksdagsarbetet. Den liberala skolpolitiken har på ett djupgående sätt påverkat vårt land . har svensk skolpolitik i huvudsak formats i brytningspunkten mellan liberal och socialdemokratisk utbildningssyn. En period då det liberala inflytandet var svagt i skolpolitiken var den s.k. flumperioden och . Den gav upphov till betydande problem i skolan. Det är ett oroande perspektiv om socialdemokraterna efter av tvekan nu bestämt sig för att forma den svenska skolan tillsammans med kommunisterna. Det är definitivt inte den skolpolitiken behöver. Det är inte säkert att det alltid är de viktigaste händelserna som får de största rubrikerna. Vi vill peka på ett par händelser som inte har uppmärksammats särskilt mycket, men som kan komma att få stor skolpolitisk betydelse. De berör det vi tror är en viktig förändringar i den svenska skolan, nämligen införandet av det vi kallar självstyrande skolor i kombination med en vidgad rätt att välja skola. har förändringar i den riktningen stoppats av en riksdagsmajoritet bestående av socialdemokraterna, och kommunisterna, men kom tecken som tyder på att motståndet sviktar. Det kan visa sig vara det på lång sikt viktigaste som hände i skolpolitiken : - I förslaget till nytt partiprogram för , Grön framtid, ansluter sig programkommissionens majoritet till den syn som hävdats av , och . Endast en ledamot i kommissionen vidhåller den linje som företrädare i utbildningsutskottet hävdat. Kanske är på väg att svänga i dessa viktiga frågor. -1 har socialdemokrater och kommunister lagt fram förslag om att föräldrakooperativa skolor ska få samma stöd som kommunala skolor. Förslaget stöds självfallet av de andra partierna, som redan tidigare agerat i samma riktning. Den tidigare vpk-politikern, numera socialdemokraten, har framfört liknande tankegångar. Kanske är också de två återstående partierna i på väg att svänga i frågan om rätt att välja skola! Det finns också några få andra ljuspunkter att peka på ur skolpolitisk synvinkel. - Lärarlönerna höjdes mer än de flesta andra gruppers löner. I ett samhällsekonomiskt perspektiv kan miljardrullningen i avtalsrörelsen, för att få igenom kommunaliseringen, visa sig ödesdiger, men i ett renodlat skolperspektiv är det positivt att en kraftig uppvärdering av lärarna kommer till stånd. - Socialdemokratins motstånd mot en betygsutredning bröts. Äntligen öppnas möjligheten att bli av med det relativa betygssystemet. - sa nej till det förslag om betygssättning i allmän och särskild kurs som i praktiken skulle ha avskaffat den valmöjligheten i högstadiet. Mot kraftiga varningar drev regeringen alltså igenom beslutet om en kommunalisering av lärartjänsterna. Både till form och innehåll var beslutet mycket olyckligt. Förändringen är den största i skolväsendet . Den var mycket slarvigt förberedd. Den statliga utredning som arbetade med frågan kom fram till att inte lägga ett förslag om kommunalisering. Regeringens sammanblandning av en politisk fråga med avtalsrörelsen skapade en allvarlig arbetsmarknadskonflikt som drabbade tredje man hårt. Det är uppenbart att hela uppläggningen av avtalsrörelsen på lärarområdet dirigerades från . Det är bra att granskar om något i skolministerns agerande i lönerörelsen varit okonstitutionellt. På punkt efter punkt har regeringens argumentation varit oklar. Det gäller också beskeden kring de punkter som socialdemokraterna måste acceptera i förhandlingar med vpk för att få igenom förslaget. Exempelvis har det varit omöjligt att få någon auktoriserad tolkning av hur löftet om högst ca 25 elever i varje klass ska tolkas. Skolministern har sagt att det inte alls är säkert att löftet leder till en minskning av klasserna medan vpk vidhåller att så kommer att bli fallet. Det är också oklart vad det kostar statskassan. Regeringen skriver i budgetpropositionen: Genom riksdagsbeslutet iklädde sig kommuner ett stort ansvar för skolan. Den egendomliga meningsbyggnaden är en spegling av hur oklar ansvarsfördelningen för framtidens skola är. Det är visserligen så att i uttalanden varit positiv till en kommunalisering. Men någon seriös analys av formerna och förutsättningarna för ett större kommunalt ansvar för skolan har inte skett. En korrektare formulering hade varit att genom riksdagsbeslutet ikläddes kommuner ett stort ansvar för skolan. Hur det ska gå till i praktiken återstår i stor utsträckning att lösa. 3.1 Precisera skolans mål och sluta nedvärdera kunskapsmålet! Det sägs nu allmänt att den svenska skolan ska förändras från regelstyrning till målstyrning. Mot den bakgrunden ter det sig paradoxalt att vi knappast haft någon debatt om skolans mål. Det ska säkert inte tolkas så att det råder klarhet och enighet om skolans mål. Tvärtom talar mycket för att oklarhet och oenighet om målen är ett av skolans största problem. Förra årets djupgående skolpolitiska konflikt torde ha bottnat i olika syn på skolans mål. Professor konstaterade i ett anförande att skolkommission diskuterade målfrågorna i sitt huvudbetänkande. Husén fortsatte: Men under de som gått har vi fått fram nya läroplaner utan att man riktigt på allvar har diskuterat de viktiga målfrågorna. Efter kommunaliseringsbeslutet blir målfrågorna än viktigare. Precisa mål, uttryckta i t.ex. läroplaner, blir statsmakternas kanske viktigaste instrument att påverka skolutvecklingen i landet. Ofta sägs det att skolan har två mål: det ena är att ge kunskap, det andra är av mer social karaktär. Skolan ska vara fostrande och personlighetsdanande, utjämna klyftor och bidra till att barnen får en trygg uppväxt. De aktuella problemen på detta område förefaller vara två. Det ena är vilket inbördes förhållande de båda målen ska ha. tids socialdemokratiska skolpolitik ger intrycket att det sociala målet nu värderas högre än kunskapsmålet. Det andra problemet är att det sociala målet är så oprecist. Är skolans mål att avskaffa klassamhället? Ska skolan ha ett ansvar för barnen också på icke skoltid? Ska skolans värderingar prägla också skolbarnomsorgen? Är målet att alla svenska ungdomar av jämlikhetsskäl ska gå i skola? Är ett mål med den svenska skolan att barnens föräldrar ska kunna vara i arbetslivet så mycket och så ostörda som möjligt? Det är naturligtvis inte så att det råder en fullständig enighet om hur kunskapsmålet ska uttydas. Det finns i den pedagogiska världen en ständig debatt om kunskapsbegreppet, som ibland också når ut till en bredare krets. Men i jämförelse med den betydande osäkerhet bland skolfolk och skoldebattörer om innebörden i det sociala målet är tolkningen av kunskapsmålet tämligen okontroversiell. Däremot tycks det som sagt råda osäkerhet om vilken vikt kunskapsmålet ska tillmätas. Vi delar den uppfattning som många framfört , att aktuell socialdemokratisk skolpolitik på ett oroande sätt tonar ner kunskapsmålet. Författaren menar i en intervju i att skolan sviker de svagaste genom sin likgilighet för kunskaper. Hon fortsätter: Jag är medveten om de statistiska orättvisorna där barn från gynnade miljöer har en fördel. Men betyder det att kunskapsidealen i sig är dåliga? Man genomför inte jämlikhet genom att förakta kunskap. Regeringens agerande bildar ett mönster som är illavarslande. Uppläggningen av avtalsrörelsen var på flera sätt en tydlig signal. Längre utbildning och undervisning på en nivå med tyngre kunskapsstoff, där kunskaperna dessutom förändras och där elevernas prestationer ska betygssättas, premieras inte. Den kraftiga betoningen av närvaro i skollokalerna tolkas också av många lärare som om arbetsgivaren tillmäter fysisk närvaro större vikt än goda insatser på lektionerna. nedvärderas ämnena och ämneskunskaperna. Ämnesinstitutioner förfaller för att de gamla huvudlärar- och institutionsföreståndartjänsterna har avskaffats. har länge arbetat för ett återinförande. Den nya lärarutbildningen ger de blivande högstadielärarna betydligt mindre ämneskompetens i vissa ämnen än dagens högstadielärare. motsatte sig den s.k. lärarutbildningsreformen. Senfärdigheten när det gällt att åtgärda bristen på behöriga lärare, lärobokseländet och det orimliga betygssystemet hör också till bilden. Eftersom måldiskussionerna kommer att bli allt viktigare vill vi något redovisa syn på skolans mål. En utgångspunkt är att kunskap blir allt viktigare. Kunskap har alltid varit viktig - för individer och för samhällen. Men ser vi hur kunskap i ordets vidaste mening håller på att bli den helt avgörande produktions- och konkurrensfaktorn på bekostnad av råvaror och kapital. Allt tyder på att den utvecklingen kommer att fortsätta. I informationssamhället blir satsning på kunskap - alltifrån spaning efter ny kunskap i spjutspetsforskningen till spridning av viktig och etablerad kunskap till alla - en tvingande nödvändighet för varje nation som vill bevara och utveckla sin välfärd. För individerna blir kunskap ett allt viktigare medel att förverkliga sina drömmar och livsmål. Det är därför morgondagens svenska skola måste bli så mycket bättre än dagens. Man kan och bör diskutera hur bra dagens svenska skola är. Det som är uppenbart för oss är att den skola vi nu planerar för, säg sekelskiftets skola, måste vara avsevärt mycket bättre än vår nuvarande, helt enkelt därför att kraven på skolan kommer att vara så mycket större då. Då har vi definitivt inte råd med en skola som dödar nyfikenhet eller inte tar tillvara allas kreativitet. Då måste vi helt enkelt ha en skola som tar till vara och vidareutvecklar varje ung människas inneboende förmåga. Kunskap måste vara det mest centrala begreppet i skolan. Visserligen har skolan en uppgift som går utöver själva kunskapsförmedlingen, nämligen att stödja hemmen i deras fostrande och personlighetsdanande gärning, men också i den uppgiften används kunskapsförmedlingen som arbetsmetod. Genom att, till exempel, göra läxor vänjer sig eleven vid att planera sin tid och arbeta självständigt. Mänskliga egenskaper som tolerans och hänsyn tränas i det dagliga umgänget inom skolan, men byggs också under och motiveras med kunskaper. Att ha kunskaper - och i det ordet inbegriper vi även färdigheter - bidrar till att bygga upp självförtroendet, vilket är en viktig uppgift för skolan. Man kan alltså säga att kunskap är skolans mål och medel. En annan utgångspunkt för vår utbildningspolitik och därmed för vår syn på skolans mål är en liberal människosyn. Kärnan i den är att människor kan utvecklas, växa. Det är på enskilda människors förmåga att skapa, ta ansvar och finna lösningar som hela samhället vilar. Skolan ska vara ett uttryck för samhällsgemenskapens vilja att ge varje individ maximalt goda förutsättningar att utveckla sin inneboende förmåga - hela samhället har intresse av att så sker. Det skulle vara av värde om skoldebatten i högre grad handlade om skolans innehåll. En vitalare måldiskussion kan förhoppningsvis bidra till det. Till en sådan diskussion hör också de etik- och normfrågorna. Skolan är politiskt och livsåskådningsmässigt neutral men den är inte och kan aldrig vara värdemässigt neutral. Skolan hävdar etiska principer om allas lika värde, respekt för oliktänkande etc. Var går gränsen för det som inte kan tolereras? I ett mångkulturellt samhälle blir den frågan svårare men viktigare. har skakats av en svår skolstrid som rörde en fråga som snarare är av etnisk än etisk karaktär, nämligen muslimska flickors rätt att bära slöja på skoltid. Men det går att föreställa sig andra frågor där skilda synsätt på etik kan komma att bryta sig mot varandra och ge upphov till en lika inflammerad konflikt. Skolan måste ge utrymme för etisk diskussion och fostran. Religionskunskapslektionerna ger naturligen sådana möjligheter, men etikdiskussioner kan komma in i många sammanhang. Här är det också viktigt att vara observant på det som brukar kallas den dolda läroplanen. Det bör naturligtvis inte vara så att skolan undervisar i en etik men själv tillämpar en annan. Den rädsla för etik- och normfrågor som länge präglade skolan måste nu vara borta, för utan en etisk grund får vi aldrig en bra skola. Alla skall ha rätt till en grundutbildning av god kvalitet. Föräldrarnas rätt att bestämma över sina barns utbildning, som vi tillmäter stor betydelse, omfattar inte rätten att hindra barnen att få grundutbildning eller rätten att ge barnen en undervisning som strider mot de demokratiska och etiska värderingar som det svenska samhället vilar på. Den liberala människosynen betonar också det faktum att alla människor är olika. Varje individ är unik. Det måste få konsekvenser för skolsystemet. Undervisningen måste i högre grad individualiseras. Skolan ska bidra till att utjämna sociala skillnader, även om vi inte skall inbilla oss att skolan ensam kan uppnå ett avskaffande av klassamhället. Det är bra att barn ur olika sociala miljöer går i samma skola och i samma klass. Men ibland kommer den ambitionen i konflikt med andra mål. En intressant illustration till det är de tidigare nämnda planerna på kooperativa skolor i som bl.a. socialdemokraterna och kommunisterna arbetar med. Så här säger en av initiativtagarna, den socialdemokratiska skolpolitikern i : finns ju risken för ökad segregation eftersom varje skola kommer att få sin egen profil. väljer ju självt vilka områden av läroplanen som ska få störst betydelse i undervisningen. Men den risken är värd att ta för att engagera föräldrarna i skolarbetet. Vi anser att vi i vår skolpolitik gör en rimliga avvägningar mellan de mål vi angivit. Vi tror inte att den nödvändiga pedagogiska förnyelsen kan åstadkommas utan att frihetsgraden i systemet ökas radikalt. Vi är helt övertygade om att det kommer att innebära att skolan blir bättre för alla, även om skillnaderna, olikheterna i fråga om metoder, kommer att bli större. Den svenska skolan kommer med våra förslag att förbli en jämlik skola vi tror att den i vissa avseenden kommer att bli bättre för t ex elever från hem utan studietradition. Beslutet att kommunalisera lärarna har ställt frågan om ansvarsfördelningen mellan politikerna och de i skolan verksamma på sin spets. Det häftiga motståndet bland lärarna mot en kommunalisering bottnade till stor del i en fruktan för ett för stort inflytande i skolan från kommunalpolitikers sida. Det gäller t.ex. situationen där en lokal opinion kritiserar en lärares undervisning. Regeringen erkänner nu i budgetpropositionen: Decentraliseringsprocessen innebär i sådana situationer en risk för sammanblandning av det politiska och det professionella ansvaret. tror att det är viktigt att friheten för den lokala skolan och de som verkar där är mycket vidsträckt och betydligt större . 1** 1989190. 3 sami Nr Ub805-808 en utveckling i den riktningen i själva verket är nyckeln till lösningen på de flesta av skolans nuvarande problem. Vi vill något utveckla bakgrunden till vårt förslag om en långtgående decentralisering. Det existerar f.n. en djup klyfta i beskrivning av verkligheten mellan dem som är utanför och innanför skolsystemet. De utanför konstaterar att har världens dyraste skola, vars resurser per elev ökat avsevärt, som produktiviteten tillåtits sjunka. De innanför upplever att arbetsbördan ökar och resurserna minskar. De känner sig låsta och kan ofta inte föreslå någon annan lösning än ytterligare resurstillskott. Vi tror inte att några större resurstillskott till skolan är realistiska utöver dem som följer automatiskt av löneavtal. Vi tror dessutom inte att ytterligare resurser i sig själva skulle lösa särskilt många problem. Enda sättet att överbrygga den här klyftan är att göra systemet mera överblickbart för dem som ska verka i det. Man accepterar bristande resurser på ett område om man själv varit med och prioriterat ett annat. Det är lokalt man vet var besparingsmöjligheterna finns. Det är på den egna skolan man vet vilka problem som är de största och kan hitta de praktiska lösningar som fungerar. Det är lokalt man kan få fram ett verkligt engagemang från lärare, elever och föräldrar. Har man inte den här lokala friheten ? Även här skiljer sig verklighetsbilden. Den här gången går skiljelinjen mellan centrum och periferi. Centrala skolbyråkrater menar att årtiondens decentraliseringsbeslut lett till en situation där de lokala beslutsmöjligheterna är mycket vidsträckta. Ute på skolorna klagar man ständigt över att allt bestäms uppifrån och - än värre - att lokala initiativ stoppas. Själva klyftan i beskrivning illustrerar huvudproblemet. Båda sidor kan ha rätt. En del beslut har förvisso decentraliserats, men om decentraliseringen stannar på en länsskolnämnd eller på ett kommunalt skolkontor kan det i periferin likväl upplevas som om beslutsrätten ligger långt borta. Det tycks också finnas ett visst psykologiskt motstånd mot att fullt utnyttja de frihetsgrader som systemets centrum har beviljat. Men det är också lätt att hitta exempel på saker och ting som borde få avgöras lokalt som kräver beslut högre upp i systemet. Försök med självstyrande skolor pågår på flera håll i . I har man t ex prövat lokalt budgetansvar på varje skola , med enbart positiva erfarenheter. I talar man om självförvaltning och tanken är att varje skola ska ta ansvar för den egna ekonomin och verksamheten. Vi tror man kan gå ännu längre än man gjort i dessa båda kommuner. Skolorna med enskild huvudman, de s.k. friskolorna, kan tjäna som exempel. Den utvärdering som professor härom året gjorde på regeringens uppdrag visar att de positiva resultaten i friskolorna beror på att man kan skapa sammanhållning i skolan, bl.a. genom en vidsträckt egen beslutsrätt. Aktuella forskningsrön från visar också att skolor med långtgående beslutsbefogenheter når bättre resultat än skolor sorn är mycket beroende av anslagsbeviljande myndigheter högre upp i systemet. syn i dessa frågor delas av Hem och Skola-rörelsen. Också på fackligt håll har ett visst intresse kunnat skönjas. Tidningen , organ för , skrev i en ledare följande: (Det borde) nu vara dags att på allvar diskutera, inte kommunalisering av skolan, men väl frågan om en decentralisering av beslutanderätten över skolan direkt ut från statsmakten till den enskilda skolans personal, föräldrar och elever. Kanske är tiden mogen för lärarna och deras organisationer att byta tankar när det gäller den hittillsvarande inställningen till, inte så mycket en kommunaliserad skola, men väl en till de enskilda skolorna decentraliserad beslutanderätt över ekonomi, organisation, lokaler, läromedel, skolmat och skolskjutsar. Allt ska givetvis inte delegeras till varje skola att besluta om. ska fortfarande ha ett skolsystem som är likvärdigt över hela landet och där en kärna av kunskaper är gemensam. Det förutsätter att dels slår fast de grundläggande värderingar som ska prägla all undervisning i , dels en läroplan som bl a anger vilka ämnen som är obligatoriska och vilka huvudmoment alla måste undervisas i. Enligt vår mening förutsätter detta nationella skolprogram också att staten genom utjämningsbidrag ser till att skolor av god kvalitet kan finnas i alla kommuner. Också i behövs kommunala skolstyrelser, även om de självstyrande skolorna och elevpengen i kombination gör att deras uppgifter sannolikt blir färre . Kommunerna är ansvariga för att det finns skolor åt alla och fungerar som arbetsgivare åt personalen i de allmänna skolorna. Även i ett läge där skolpengsystemet utvecklats långt och i princip allt stats- och kommunstöd till skolsektorn kanaliseras via elevpengarna kommer det säkert att behövas kompletterande finansiering i vissa fall, t.ex. då skolan ska ta emot en gravt handikappad elev.