mot · GD02K215 · 1990-01-15 00:00:00 — Motion till 1989/90:K215 av m.fl. (fp) Folkstyret I har det folkliga deltagandet i politiken som det mäts i valresultat, varit mycket högt. val sjönk dock valdeltagandet till den lägsta nivån och fortsatte antalet blankröstare att öka. Även om valdeltagandet i fortfarande, vid en internationell jämförelse, är högt så finns det skäl för politiker att uppfatta val som en signal om bristande tilltro till vårt nuvarande parlamentariska system. val har olika väljarundersökningar redovisat en ovanligt stor osäkerhet i väljarkåren. Det kan vara ett tecken på att tilltron minskat ytterligare. Vi tror att det finns två huvudsakliga orsaker till att en sådan bristande tilltro har uppstått. Ett antal affärer där skilda makthavare har varit inblandade har undergrävt förtroendet för politiker. Många väljare upplever att de har mycket liten möjlighet att påverka politikens innehåll. Det sistnämnda är bl.a. en effekt av att de politiska partierna har haft svårt att finna former för att tillvarata människors engagemang. Det är ett förhållandevis litet skikt aktiva i partierna som utgör politikernas bas. En annan orsak kan vara att politikerna själva upplever att de har svårt att styra utvecklingen. Det politiska systemet har blivit överbelastat. Därmed har det också blivit allt svårare att rekrytera och behålla goda krafter på de politiska förtroendeposterna. Att makthavare granskas och bemöts med en kritisk attityd är ett naturligt och positivt inslag i demokratin. Men om denna kritiska granskning upplevs som resultatlös finns det risk för att människors intresse vänds från politiken. I stället för att delta, ha åsikter och påverka står man utanför. uppstår nya opinioner och nya frågedimensioner som engagerar medborgarna utanför de etablerade partierna och folkrörelserna. Det vore överord att hävda att vårt politiska system står inför ett allvarligt legitimitetsproblem. Men de uppenbara tecknen på en ökad distans mellan väljare och valda motiverar att kraftfulla åtgärder vidtas för att öka medborgarnas möjligheter till politiskt deltagande och deras möjligheter till kontroll av de politiska beslutsorganen. Det politiska arbetet i de politiska församlingarna måste reformeras och rekryteringen till de politiska förtroendeposterna måste breddas. Vi föreslår i denna motion skilda åtgärder i detta syfte. Förtroende för politiker och det demokratiska systemet handlar också om ordhållighet. Att medvetet i bl.a. valrörelser dölja sina avsikter och ställa ut för stora löften bidrar effektivt till att minska förtroendet för vårt politiska Mot. Att åstadkomma en förändring i detta avseende är en uppgift för K215 politikerna och de politiska partierna själva. Till detta väcker också en motion som behandlar frågor om demokrati. I den motionen utvecklar vi bl.a. krav på direktvalda kommundelsfullmäktige och ökade möjligheter till rådgivande kommunala folkomröstningar. För att säkerställa att partierna skall ha ekonomiska möjligheter att verka som väljarnas företrädare och för att underlätta ett fritt meningsutbyte utgår offentliga bidrag till partier och press. Principen för partistöden är att störst får mest. Det omvända gäller för presstödet. Det innebär att socialdemokraterna på alla nivåer får mest. Vid sidan av partistöden utgår också en strid ström av statliga och kommunala medel främst till socialdemokratin i form av bidrag till folkrörelser och vissa intresseorganisationer. LO och dess fackförbund ägnar sig också åt politisk verksamhet dels genom direkt stöd till socialdemokraterna och dels genom eget politiskt arbete. Det ekonomiska beroendet är dock ömsesidigt. Socialdemokraterna har inte dragit sig för att använda regeringsmakten för stöd åt facket. infördes avdragsrätt för fackföreningsavgifter och överfördes miljardbelopp från arbetslöshetskassorna till LO. Pengar som sedan kunde användas till stöd åt den socialdemokratiska valrörelsen. Ingen politisk rörelse har tillnärmelsevis samma ekonomiska resurser som socialdemokratin. Det kunde bevittnas inte minst års valrörelse. Ett annat drag hos socialdemokratin är dess roll som paraplyorganisation för en mängd intresseorganisationer och stora delar av den offentliga sektorn. Det finns ett kretslopp av materiella resurser mellan fackföreningsrörelsen, socialdemokratiska partiet och de offentliga kassorna, vilket har en stor men svårpenetrerad betydelse för den svenska maktstrukturen. Partiet har en enastånde materiell och organisatorisk bas, men det är kedjat vid intressekollektiv, som tenderar att ständigt reproducera samma opinioner och idéer, nästan oavsett vad som rör sig bland dess medlemmar. Denna bundenhet har också konkretiserats i ett antal beslut av regering och riksdag som direkt ensidigt har gynnat vissa organisationer under paraplyet. Detta förhållande är inte en intern socialdemokratisk fråga. Den politiska suveräniteten och integriteten är hotad. Därför behövs en ordentlig genomlysning av det svåröverskådliga nätet av makt och materiella resurser mellan de offentliga organen och socialdemokratin och fackföreningsrörelsen m fl. Denna struktur som har betydelse för hur riket styrs bör bli föremål för en ordentlig offentlig debatt. 1989/90 K215 Frågorna om valsystemets utformning handlar alla på olika sätt om spänningen mellan det lokala intresset och riksintresset, konflikten mellan effektivitet i statsstyret och önskan att olika opinioner skall bli företrädda. Proportionalitet, personval, gemensam valdag, andrahandsröstning och småpartispärr är på olika sätt uttryck för ställningstaganden i dessa frågor. I det svenska systemet förekommer inte personval. Det torde inte ha hänt att någon inte har kommit in i p.g.a. strykningar. Det är partimedlemmarna som bestämmer vilka personer som skall företräda väljarna. Genom interna provval och representativa interna församlingar komponerar medlemmarna listor som underställs väljarna i val. blir den andel av befolkningen som är partimedlemmar - eller aktiva sådana - mindre och mindre. Det positiva med frånvaron av personval har ansetts vara att vi röstar på åsiktspaket och uttrycker vår åsikt i valet. Vilka individer som representerar åsiktspaketet blir av underordnad betydelse. innebär det en underskattning av individernas betydelse för partiernas ställningstaganden. De valda ombudens kunskaper, åsikter och engagemang påverkar självfallet beslutens inriktning. De senaste årens kritik mot bristande representativitet i politiska församlingar för t.ex. den privata sektorn grundar sig på ett synsätt där individen inte betraktas som representant för just sina väljare, utan som helhet ses som en församling som skall vara "representativ i samma betydelse som ett statistiskt urval. Denna sociala representativitet kan ställas mot den åsiktsrepresentativitet som det nuvarande valsystemet syftar till att främja. och tidigare författningsutredningar har resonerat om och lagt fram förslag till system för ökat personval. De har inneburit att väljarna skall rösta på parti, men kunna prioritera mellan olika kandidater i partiet. I praktiken är det sannolikt att förslagen skulle ha lett till att partiernas egna prioriteringar slår igenom och att valen även i fortsättningen blir partival och inte personval. Mot personval kan anföras dels det angelägna i att väljarna får tillfälle att mer rösta på åsikt än person, dels risken för att urvalet av politiker blir kändisbetonat. ifrågasätts också om personval verkligen skulle öka personinslaget i politiken. Bl.a. skulle etermedias dominerande roll i valkampanjerna medföra att partiernas centralgestalter blir dominerande oavsett vilket valsystem man har. Risker för att ekonomiska resurser kan styra valet finns också. För personval anförs främst att kontakterna mellan väljare och valda skulle bli fastare. Medborgarna skulle i högre grad få en egen riksdagsledamot att vända sig till. Det svenska valsystemet ger väljarna små möjligheter att välja kandidat inom partierna. Särskilt i stora valkretsar och inom de stora partierna är detta påtagligt. Väljarna får lätt en känsla att valet av personer är avgjort på förhand och att partiapparaten sitter inne med den verkliga makten. leder också till att riksdagsledamöterna uppfattar sina partimedlemmar och Mot. inte sina väljare som uppdragsgivare. Avståndet mellan väljare och valda K215 förslag som framfördes var ett steg framåt men innebar inte i något väsentligt avseende någon förändring. Det är därför angeläget att så fort som möjligt bereds tillfälle att ta ställning till ett nytt förslag som innebär att den enskilde väljaren inom ramen för partivalen får ökade möjligheter till personval. Mandatperioder och skilda valdagar Alltsedan den senaste grundlagsändringen har frågan om mandatperiodens längd diskuterats. har därvid yrkat att mandatperioderna skall förlängas från nuvarande till fyra. Detta skulle på ett annat sätt än skapa förutsättningar för och motverka den ryckighet som nuvarande korta mandatperioder skapar. Knuten till frågan om mandatperiodernas längd är frågan om valdagarna för riksdags- och kommunalval skall vara samma som eller åtskilda. Enligt vår uppfattning är skilda valdagar en förutsättning för de fyraåriga mandatperioderna. Härigenom får väljarna tillfälle att göra sin stämma hörd vad gäller sina politiska preferenser. Därtill kommer att skilda valdagar skulle öka intresset för de kommunala frågorna och medverka till att vitalisera den kommunalpolitiska debatten. Den svenska författningen har - jämfört med många andra länders - ett begränsat minoritetsskydd. Det finns enligt vår uppfattning anledning att i olika sammanhang stärka minoriteternas rätt. Det ter sig naturligt att en minoritet i i vissa lägen skall ha rätt att föra en fråga direkt till rådgivande folkomröstning. Skälen för att utöka möjligheterna till folkomröstning är flera. Nya frågor kan bli aktuella där de politiska partierna inte kan göra anspråk på att tala för en samlad folkopinion. Vissa frågor skär genom partilinjerna eller följer inte traditionella skiljelinjer i politiken. Mot denna bakgrund framstår det som viktigt att en minoritet inom ges möjlighet att få till stånd folkomröstning. Enligt vår mening bör frågan bli föremål för ny behandling i syfte att mer fullständigt och inträngande bereda frågan. Inriktningen bör vara att låta en minoritet på förslagsvis en tredjedel av ledamöter få till stånd folkomröstning. Även andra former för att utlösa en sådan omröstning, t.ex. folkinitiativ, bör utredas. När det gäller möjligheten till kommunala folkomröstningar finns det emellertid några ställningstaganden som bör göras . har drivit kravet att särskilda förfaranderegler skall införas för kommunala folkomröstningar i syfte att göra det enklare att ordna sådana omröstningar. I det fall att en kommun beslutar att hålla en lokal folkomröstning bör det åligga kommunen att informera kommuninvånarna om de olika alternativ som är föremål för omröstning. Denna informationsskyldighet bör Mot. kommunen ha enligt lag. Detta utvecklas vidare i motionen angående kom- K215 Grundlagsreglering av utlandssvenskarnas rösträtt. Enligt gällande lag har så gott som alla utlandssvenskar rösträtt. Enda inskränkningen är att utlandssvensken måste ha varit bosatt i . Rösträtten är emellertid inte grundlagsreglerad. De senaste årens debatt och utveckling har enligt vår uppfattning visat att detta är otillfredsställande. Genom ett enda riksdagsbeslut med enkel majoritet kan svenska medborgare som vistas utomlands berövas möjligheten att utöva sin rösträtt. Det är därför av stor betydelse att skyddet för rösträtten förstärks. Detta bör enligt vår mening ske genom att nuvarande bestämmelser om utlandssvenskarnas rösträtt skrivs in i 3 kap. 2 § regeringsformen. Stadgandet bör därmed få följande lydelse: Rösträtt vid val till tillkommer svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket. Den som icke har uppnått ålder senast valdagen har ej rösträtt. Fråga huruvida rösträtt enligt första stycket föreligger avgöres på grund av en före valet upprättad röstlängd. Den enskilde och staten Regeringsformen med dess allmänna målbestämmelser, målsättningsstadganden och dess rättighetskapitel om normgivningsregler ger uttryck för den rättssäkerhetsnivå som konstitutionellt har garanterats dem som lever i . Således gäller enligt 1 kap. 2 § att den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Likaså skall det allmänna tillförsäkra män och kvinnor lika rättigheter samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. 9 § skall domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen, i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iakttaga saklighet och opartiskhet. Andra kapitlet i regeringsformen innehåller regler om de grundläggande fri- och rättigheterna. Här stadgas skydd för yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet etc. Något enhetligt skydd för äganderätten finns inte inskrivet i grundlagen. I RF 2 kap. 18 § finns föreskrivet att medborgare vilkens egendom tas i anspråk genom expropriation skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten och i 19 § uttalas att författare, konstnärer och fotografer äger rätt till sina verk. Vi anser det angeläget att skyddet av äganderätten stärks. Vi behandlar detta i en annan motion som vi väcker till detta . en motion yrkar vi att också näringsfriheten skall grundlagskyddas. motiveras med att eftersom fri etablering är en förutsättning för marknads- K.215 ekonomin så bör den fria etableringsrätten omgärdas av det extra skydd som ett grundlagsskydd innebär. Rätten att fritt få ansluta sig till en förening är en grundbult i en demokrati. Därför är den positiva föreningsrätten grundlagsskyddad. Vi menar dock att det är viktigt att också garantera rätten att slippa tillhöra en förening. Så har också föreningsrätten tolkats av för mänskliga rättigheter. I är dock inte rätten att få stå utanför en förening en självklarhet. Tvärtom förekommer det att fackföreningar på olika sätt försöker tvinga in arbetstagare i föreningen. Det existerar också fackföreningar som menar att föreningsrätten ger dem en stor rätt att bestämma över sina medlemmar. En sådan tolkning av föreningsrätten kan vi inte acceptera, det är ovärdigt i en demokrati. Med rätten att ansluta sig till en förening måste också följa rätten att utan sanktion få utträda ur en förening. Men denna rätt existerar inte i . Det förekommer att fackliga organisationer nekar eller ställer upp svårigheter om en medlem önskar utträda. Vi menar att rätten att utträda ur en förening är av sådan grundläggande karaktär att den rätten inte kan delegeras till enskilda organisationers avgörande. För att garantera den enskildes frihet att själv välja eller avstå från medlemskap i en förening bör den negativa föreningsrätten grundlagfästas. Regeringen bör låta utreda frågan med sikte på en grundlagsändring. Lagars förenlighet med grundlagen Den svenska lagprövningsrätten är mycket begränsad. saknar författningsdomstol och den existerande lagprövningsrätten enligt RF 11 kap. 14 § förutsätter att ett uppenbart brott mot grundlagen har begåtts av riksdag eller regering för att en domstol skall bortse från en lagregel. Lagrådet är istället det organ som i den svenska konstitutionen givits uppdrag att före ett riksdagsbeslut granska lagförslag och bl.a. undersöka om dessa är grundlagsenliga. har socialdemokraterna både i regering och riksdag i kontroversiella och viktiga frågor visat att de inte bryr sig om lagrådets synpunkter. Detta menar vi är djupt otillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Enligt är en förstärkning av lagprövningsrätten därför nödvändig. Hur lagprövningsrätten skall konstrueras bör emellertid bli föremål för ytterligare överväganden. En tänkbar lösning är att införa en författningsdomstol, en annan är att lagprövningsrätten för de allmänna domstolarna blir mer generell genom att uppenbarhetsrekvisitet avskaffas i RF 11 kap. 14 §. Grundlagsskyddet för svenska medborgares fri- och rättigheter kompletteras ^2 ^ ^ av de åtaganden har gjort genom att ingå skilda internationella konventioner. Av särskild betydelse är om de mänskliga fri- och rättigheterna. har engagerat sig för att enskilda skall få möjlighet att få rättsenligheten av förvaltningsbeslut domstolsprövad. En viss begränsad möjlighet till detta infördes också i och med att godkände regeringens förslag till Lag om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Historiskt var den svenska offentliga rätten så utformad att någon överprövning av förvaltningsbeslut domstolsvägen inte var möjlig. Enkelt uttryckt kunde Kungl Maj:t i inte ompröva vad Kungl Maj:t i statsrådet gjort. Detsamma kom att gälla när Kungl. Maj:t 1909 fick sin tredje skepnad Kungl Maj:t i regeringsrätten. Rättssystematiskt är den offentliga sidan av svensk statlig verksamhet byggd på en tudelning även efter ikraftträdandet av regeringsform. De allmänna domstolarna med tingsrätt i botten och som slutinstans - även sista instans för vissa specialdomstolar - har hand om brottmål och mål om civilrättsliga tvister av olika slag. Inom den offentligrättsliga sektorn gäller, att besluten inte kan dras inför de allmänna domstolarna för en rättslig överprövning såsom i allmänhet är fallet i världen i övrigt. På förvaltningssidan finns två huvudlinjer. Vanligen startar ett ärende i en lokal förvaltningsmyndighet - t.ex. en nämnd. I högre led är instansordningen antingen rent administrativ med ett centralt verk eller regeringen som slutinstans eller domstolsmässig i förvaltningsdomstolar såsom länsrätt eller kammarrätt med regeringsrätten som slutinstans. En mellangrupp finns, där som slutinstans insatts någon central nämnd med en ordinarie domare som ordförande. Successivt har under en följd av år en utveckling skett där förvaltningsärenden i ökad utsträckning har kommit under domstolarnas kompetens. Ett ytterligare steg i denna riktning togs genom den ovan nämnda propositionen. Men även med hänsyn tagen till denna utveckling är fortfarande stora grupper av avgöranden förbehållna en administrativ instansordning. Regeringens syfte med lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut var att öppna sådana möjligheter till omprövning av förvaltningsbeslut att i fortsättningen skulle undvika att komma i konflikt med kraven i art. 6 i om skydd för mänskliga rättigheter. Där anges, att man vid tvist om civila rättigheter skall ha möjlighet till opartisk och offentlig rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. Alltsedan frågan om rättslig förvaltningskontroll började diskuteras politiskt på allvar efter det slut har socialdemokraterna motsatt sig att medborgarna skulle få en generell rätt att få till stånd en domstolsprövning av förvaltningsavgöranden. Det gäller här den stora grupp av avgöranden på förvaltningssidan, där regeringen eller annat administrativt organ är slutinstans. Regeringen står alltjämt fast vid denna huvudlinje. Lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut tar bara sikte på vissa Mot. typer av förvaltningsavgöranden. Denna ganska snäva avgränsning utgör K215 bara en liten del av alla de ärenden som enligt gällande ordning är underkastade en rent administrativ behandling i det svenska förvaltningssystemet. När från folkpartihåll under tidigare decennier krav framförts på en möjlighet till domstolsprövning har det alltid gällt hela förvaltningssektorn. Detsamma gäller den konkretisering vi givit detta krav, när vi påyrkat införandet av rättsbesvär som ett rättsmedel för en generell kontroll av svenska förvaltningsbesluts rättsenlighet. Utgångspunkten för regeringen var uteslutande att försöka finna en ordning som innebär att skall klara sig undan de med all säkerhet fortsatta prickningar vi annars hade haft att vänta från Europarådsorganen. Strävan från regeringen överensstämmer därmed inte med , nämligen att det alldeles oberoende av vårt förhållande till är av vikt att ständigt utveckla och förbättra rättssäkerheten för människor som lever i . Lagen om rättsprövning kan därför bara ses som ett steg på vägen. Målet för det fortsatta arbetet måste vara ett generellt system för att öppna möjligheterna till rättslig prövning av flertalet förvaltningsbeslut som på något sätt ingriper i den enskildes rätt. Enligt vår mening bör det fortsatta arbetet läggas upp efter tre huvudlinjer: - möjligheterna till rättsprövning skall utvidgas genom möjligheten att föra vad vi har kallat rättsbesvär, - avregleringen skall fortsätta. Genom att upphäva onödiga föreskrifter som reglerar förhållandet mellan enskilda och det allmänna minskar man konfliktanledningarna, - vissa avgöranden kan flyttas från myndigheterna till domstolarna. Med rättsbesvär menar vi ett rättsmedel som ger en möjlighet för den enskilde att få ett besluts laglighet prövad av domstol. Rättsbesvär skulle kunna vara en parallell på det statliga planet till kommunalbesvärsinstitutet. De statliga beslutens rättsenlighet skall kunna prövas av domstol. Kammarrätterna är de domstolar som sköter kontrollen av de kommunala besluten. Det synes naturligt att de också får ta på sig uppgiften att omhänderha motsvarande kontroll av de statliga förvaltningsbesluten. Regeringen bör pröva frågan om införande av rättsbesvär. förhållande till svensk rätt har det uppkommit osäkerhet huruvida utslag skall ha prejudicerande verkan för svenska förvaltningsmyndigheter. Regeringen har ansett att så inte skall vara fallet. Enligt vår uppfattning bör utgångspunkten vara att utslag i i mål som rör enskilda svenska klagande skall vara vägledande för förvaltningsmyndigheters och regeringens bedömning då dessa har att ta ställning till motsvarande ärenden i . Då klara regler härom saknas i intern svensk rätt bör genom lagstiftning klarläggas att utslag skall utgöra rättskälla för svenska myndigheter. bör hos regeringen begära förslag till sådan lagstiftning. För moralen i samhället är det viktigt att den enskilde individen upplever att också myndigheter kan kontrolleras och att enskilda tjänstemän kan ställas till svars, om de har begått fel. Det ankommer på justitieombudsmannen (JO) och justitiekanslern () att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. intar därmed en central roll för kontrollen av myndighetsutövningen. beslöt att anta en ny instruktion för . I huvudsak innebar denna att JO:s arbetsområde och befogenheter förblev oförändrade. Det som av många anses vara den största svagheten med är att det saknas ingripande sanktionsmöjligheter mot offentliga tjänstemän. Efter mångåriga krav från bl.a. har regeringen aviserat ett samlat förslag om det offentligas ansvar. Enligt vår uppfattning är det inte bara omfattningen av offentliga tjänstemäns straffansvar som är betydelsefull utan t.ex. också den enskilde medborgarens möjlighet att få skadestånd om någon offentlig tjänsteman orsakat skada. Vi har i olika sammanhang framhållit det angelägna i att utredningen om skadeståndsansvar skyndsamt utför sitt uppdrag och att regeringen därefter lägger fram ett samlat lagstiftningsförslag. En ytterligare brist i det allmännas ansvar, vilket vi påpekat , är att det saknas sanktionsmöjligheter mot politiska församlingar som bryter mot lag. har uppmärksammats ett antal fall där kommunala församlingar fattat beslut som efter senare prövning i domstol visat sig vara olagliga. Trots detta har kommunerna vidhållit sina beslut och därmed trotsat domstolen. Hur man bäst kommer tillrätta med tredskande förtroendemän har utretts. Vi anser till skillnad från utredningen att den effektivaste lösningen torde vara att tredskande förtroendemän bör åläggas ett personligt ansvar. Vi förutsätter att regeringen lägger fram förslag avseende kommunala förtroendemäns ansvar i enlighet med vår uppfattning. Detta bör ges regeringen tillkänna. Huvudparten av den offentliga verksamhet som allmänheten kotnmer i kontakt med sker numera i regi.