mot · GD02Fi211 · 1990-01-25 00:00:00 — Svårigheterna att centralt styra lönebildningen illustreras väl av avtalen på den statliga sidan. De avtal som i första hand lärare och poliser fått kommer att bli normbildande för resten av arbetsmarknaden. Betydande smittoeffekter har redan visat sig på t.ex. det kommunala området. Även om det statliga avtalet delvis drivits fram av marknadssituationen finns det anledning att rikta stark kritik mot det sätt på vilket staten skött dessa förhandlingar. Det är självklart att lönerelationer måste kunna förändras. Om det är svårt att rekrytera t.ex. poliser måste deras relativa löner kunna höjas. Men det är inte acceptabelt att i stora språng söka rätta till de snedvridningar som kan ha uppkommit . Det måste, som har påpekats av författarna till den s.k. (, Odhner, Spånt), ske långsiktigt, systematiskt och i små steg för att undvika kaos på arbetsmarknaden. Till det kommer att löneökningen för lärarna delvis är en betalning för den onödiga kommunalisering av lärartjänsterna och arbetstidsreglering som regeringen tillsammans med vpk har drivit igenom mot lärarnas vilja. Statsmakterna har som arbetsgivare alltså inte bara misslyckats att agera i enlighet med samma statsmakters intentioner när det gäller den ekonomiska politiken, utan har också accepterat löneökningar som sannolikt går utöver vad marknadssituationen kräver och som i nästa fas skapar stora problem för den ekonomiska utvecklingen. Omfattande forskningsresultat har övertygande visat att den s.k. löneglidningen, dvs löneökningar utöver avtal, i svensk industri styrs av arbetskraftsbristen. Löneglidningen har i sin tur stor betydelse för löneavtalen under nästa period. Liknande mekanismer kan förutsättas verka i den skyddade sektorn. De överläggningar mellan regeringen och arbetsmarknadens parter som äger rum har enligt vår mening inga förutsättningar att leda till de mål som regeringen hoppas. Avgörande för att nå målen är i stället den ekonomiska politiken. För undvikande av missförstånd vill vi gärna understryka att vi självfallet inte har några invändningar mot att regeringen träffar arbetsmarknadens parter för ömsesidig information om hur man bedömer den ekonomiska utvecklingen. Det ser vi tvärt om som mycket naturligt. Vid sådana överlägg- 9 ningar kan det också vara lämpligt att ta upp frågor som är i verklig mening en gemensam angelägenhet för statsmakterna och arbetsmarknadens parter, t.ex. medlingsinstitutets ställning, bötesbelopp för vilda strejker och uppläggningen av lönestatistiken. Regeringen redovisar i finansplanen ett annat uppslag som gäller lönebildningen. I syfte att dämpa lönekostnadsutvecklingen kan den tänka sig att besluta om åtgärder riktade mot både arbetsgivare och löntagare som träder i kraft därest löneutvecklingen inte håller sig inom givna ramar. I debatten har det talats om t.ex. någon form av löneglidningsskatt. Idén är sannolikt delvis inspirerad av SAF som hotade sina medlemsföretag med böter när de i de lokala avtalen accepterade för stora löneökningar. Vi tror inte på denna idé. Delvis följer det av vad vi bedömer vara orsaken till lönekostnadsutvecklingen. Men vi tror inte heller att det i praktiken är möjligt att utforma en skatt med den precision som regeringens idé förutsätter. En tillfällig skatt har ringa effekter; en permanent skatt är ingenting annat än en höjd inkomstskatt vilket går på tvärs mot strävan i skattereformen. Enligt vår mening kan en framgångsrik ekonomisk politik inte bygga på överenskommelser med arbetsmarknadens parter utan den måste bygga på en kombination av utbudsstimulanser och en stram finanspolitik. Behovet av utbudsstimulanser har vi diskuterat utförligt i avsnittet om ekonomisk tillväxt ovan. Därutöver vill vi i detta sammanhang framhålla betydelsen av en väl fungerande arbetsmarknadspolitik. Såväl arbetsmarknadsutbildning som arbetsförmedling kan bidra till att minska arbetskraftsbristen både generellt och där det finns speciella flaskhalsar. Vi övergår nu till att behandla den andra delen av den ekonomiska politik som är nödvändig för att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen, nämligen en stram finanspolitik. Det främsta instrumentet för att föra en restriktiv ekonomisk politik är statens budget. Det - ofullständiga - budgetförslag som presenterats är enligt vår uppfattning alltför svagt. Detta är också regeringens egen bedömning. Regeringen framhåller i finansplanen att en ytterligare åtstramning av ekonomin vore motiverad, men föreslår, i avvaktan på överläggningarna med arbetsmarknadens parter, ingen sådan. Möjligheterna att nu påverka utvecklingen under innevarande år är små. Budgeten kommer framförallt att få effekter på 1991. Regeringens bedömning är att den offentliga sektorns finansiella sparande kommer att minska med . Det är dock väsentligt, framhåller man, att någon sådan försvagning inte kommer till stånd. Hur en sådan utveckling skall värderas måste givetvis ses i relation till utvecklingen av det totala sparandet i samhället. Vi återkommer strax till den frågan. Det måste naturligtvis understrykas att bedömningen av den ekonomiska utvecklingen är mycket osäker. Det innebär dock inga problem att, om utvecklingen skulle motivera det, snabbt lägga om den ekonomiska politiken i mer expansiv riktning. Det är betydligt svårare att, om politiken nu ges en alltför expansiv inriktning, senare strama åt. Enligt vår uppfattning borde regeringen alltså ha lagt fram en stramare budget. Detta borde ha åstadkommits genom omprövningar av olika utgiftsprogram. En stramare budget genom skattehöjningar skulle däremot vara direkt skadlig. Det mest naturliga, mot bakgrund av att den ekonomiska utvecklingen enligt regeringen har nått en kritisk punkt, hade varit att skjuta upp vissa reformer. Vad vi tänker på är andra etappen i den utbyggda föräldraförsäkringen och förlängningen av semestern. Det är i första hand föräldraförsäkringen som påverkar budgeten. Men det är uppenbart att ett besked om att reformerna måste skjutas upp hade ökat trovärdigheten i regeringens ekonomiska budskap. Vem skall tro på talet om att vi har nått en kritisk punkt om reformverksamheten trots detta fortsätter som om ingenting hade hänt? Därutöver är det motiverat med åtgärder för att dämpa utgiftsökningen i socialförsäkringssystemet. Statsbidragen till finansieringen av arbetslöshetsförsäkringen bör minska och ersättas av ökade egenavgifter. Sjukförsäkringen och arbetsskadeförsäkringen måste ses över i enlighet med vad vi tidigare redovisat. Dessa förslag skulle redan kortsiktigt leda till betydande utgiftsminskningar. skulle de växa till betydande storlek. Som illustration av vilka belopp det handlar om kan nämnas att en minskning av det s.k. sjuktalet till den nivå som rådde vid regeringsskiftet skulle reducera utgifterna i sjukförsäkringen med ca . Vi har redan tidigare föreslagit att nu bör undersöka möjligheterna till anknytning till det europeiska monetära samarbetet, EMS. Vi vidhåller denna uppfattning. Valutaregleringens slopande gör det naturligt att överväga frågan om valutapolitiska regim. Målet är och förblir en fast växelkurs. Vi vill med skärpa understryka att en devalvering är en oacceptabel metod för att försöka lösa ekonomiska problem. I praktiken har valutakorgens konstruktion medfört en successiv depreciering av den svenska kronan. EMS erbjuder en fastare punkt att anknyta kronan till. Kursrelationerna i detta system har varit oförändrade . Genom en EMS-anknytning skulle ytterligare markera att inflationsmål och valutakursnorm måste tas på allvar. Vi skulle också få del av det stöd som centralbankerna i EMS-länderna ger varandras valutor om behov uppkommer. EMS-samarbetet är inte en del av EG-systemet utan vilar på ett avtal mellan deltagarländernas centralbanker. Ingen centralbank i en icke-EG-stat har emellertid ännu framställt någon önskan om en sådan medverkan. De närmare formerna torde därför få fastställas i förhandlingar. Som isolerad åtgärd löser naturligtvis inte en EMS-anknytning problemen i svensk ekonomi. Men om det ekonomiska politiken i övrigt ges rätt inriktning kan ett sådant steg vara ett värdefullt bidrag i kampen mot inflationen. Det ökande bytesbalansunderskottet är ett uttryck för att sparandet i ekonomin är för lågt. Till viss del hänger underskottet dock samman med att de svenska företagen genomför stora lånefinansierade investeringar i utlandet. Det leder till räntebetalningar som registreras i bytesbalansen, där dock avkastningen på investeringarna endast till en del framkommer. Storleken på återinvesterade vinstmedel, som inte registreras i bytesbalansen, är mycket osäker. Regeringen har tillkallat en utredningsman med uppgift att belysa hur återinvesterade vinstmedel bör beaktas i ett ekonomisk-politiskt perspektiv och föreslå eventuella förändringar i den statistiska redovisningen. Nivån på bytesbalansunderskottet kan av nämnda skäl inte ensam motivera någon krisstämning. Tillsammans med den ökning av underskottet som skett och väntas fortsätta blir bilden emellertid oroande. Underskottet förutses nu öka till , motsvarande av BNP. Regeringen konstaterar att en viktig orsak till det negativa sparandet är det låga hushållssparande. Det är angeläget att öka det, men så länge det är lågt måste sparandet i den offentliga sektorn, enligt regeringen, förstärkas om bytesbalansen skall kunna förbättras. Regeringens bedömning är emellertid att den offentliga sektorns sparande skall minska med 1991. Vi vill understryka att vi på ideologiska grunder anser det angeläget att det just är hushållssparande som ökar. Den topphuggande politik som länge dominerat i måste ersättas av en förmögenhetsuppbyggande politik. Det är t.ex. beklagligt att inte fler hushåll kunnat tillgodogöra sig de kapitalvinster på i första hand aktiemarknaden som har gjorts . Det har till stor del sin grund i socialdemokraternas ovilja mot enskilt aktieägande och förord för kollektivt. De har aktivt motarbetat ägarspridning, individuella vinstdelningssystem och liknande och i stället satsat på t.ex. löntagarfonder. I den s.k. 90-talsgruppens rapport förordas en fortsatt satsning på kollektivt sparande. När sparandet måste öka är det från våra liberala utgångspunkter alltså angeläget att det i första hand är hushållssparande! Den förbättring som sker, sker från en bottennotering på -5,, och sparandet är alltjämt negativt (även om det enligt prognosen närmar sig Skattereformen bör medverka till att öka hushållssparande. Särskilt det finansiella sparandet blir med reformen gynnsammare behandlat än . begränsas avdragsrätten vilket bör ha en tillbakahållande effekt på lånebenägenheten och leda till ökad räntekänslighet hos hushållen. Det långsiktigt bundna pensionssparandet kommer även att vara gynnat. Medan skatten på kapitalavkastning i normala fall blir kommer avkastningen på pensionssparande att endast beskattas med 10 (avtalspensioner) eller (individuella pensionsförsäkringar). För att väsentligt öka hushållssparande är det angeläget att stimulera just långsiktigt målsparande. Den största potentialen för ett ökat sparande med denna inriktning torde vid sidan om pensionssparandet vara bostadsspa En omfattande övergång från hyresrätt till bostadsrätt, t.ex. i allmännyttans fastigheter, skulle vara ett sätt att stimulera detta. En annan form av målsparande gäller föräldrars sparande för sin barns räkning, t.ex. genom att barnbidraget eller en del därav sparas till dess barnet fyller . Det är också angeläget att uppmuntra vinstdelningssystem i företagen. Andel-i-vinst-system där man premierar kvarhållande av vinstmedel bör kunna ha en sparstimulerande effekt. Vinstandelar som står inne under bör därför enligt vår mening undantas från sociala avgifter. I en särskild motion har vi redovisat våra förslag om hur hushållssparande! Vi har i andra sammanhang förordat en omfattande utförsäljning av statliga tillgångar, företag, delar av affärsverk och skog. Erfarenheten från andra länder är att sådana försäljningar till allmänheten leder till ett ökat hushållssparande. Det är ett av flera skäl till att utförsäljningen bör komma till stånd. Riktlinjer för hur en sådan utförsäljning bör gå till har vi redovisat i en med och gemensam motion. De offentliga utgifterna har minskat som andel av BNP från till drygt 60. Det är en förklaring till det minskade budgetunderskottet. Minskningen har emellertid skett genom främst engångsåtgärder. Så har t.ex. stora reduceringar skett av arbetsmarknads- och industripolitiska insatser vilket är naturligt när arbetsmarknadsläget förbättras. Därtill har utgiftsandelen minskat genom bokföringsmässiga transaktioner, t.ex. utflyttning av bostadslån, studielån och vissa affärsverks investeringar. Regeringen förutser nu ett tryck uppåt på utgifterna . Det beror i första hand på att kostnaderna i socialförsäkringssystemet antas öka snabbare än BNR Men även en ökad efterfrågan på barnomsorg, äldreomsorg och sjukvård tenderar att driva upp de offentliga utgifterna som andel av BNR Regeringens ambition tycks vara att genom förebyggande åtgärder, främst på arbetsmiljöområdet, söka dämpa kostnadsutvecklingen i socialförsäkringssystemet. Dessutom avser man att satsa mer på rehabilitering än för att undvika förtidspensionering. Som vi har redovisat tror vi att det därutöver behövs incitament för försäkringstagarna, t.ex. genom en hårdare prövning av förtidspensioneringar. har socialförsäkringsutgifterna ökat explosionsartat som ökningen för de offentliga verksamheterna och överföringarna till mindre grupper, t.ex. handikappade, varit mycket begränsad, i många fall realt sett minskande. I ett pressat samhällsekonomiskt och statsfinansiellt läge blir prioriteringar särskilt viktiga. Regeringen har medvetet valt att satsa på de stora breda grupperna. Det har lett till att andra mindre grupper, ofta i särskilt stort behov av stöd, har kommit på mellanhand. har år föreslagit omprioriteringar i syfte att få utrymme för ökade insatser för män niskor sorn lever i det glömda , t.ex. handikappade, gamla och sjuka och dementa. Även har sådana omprioriteringar föreslagits. Återhållsamheten med resurstillskott till de offentliga verksamheterna har i allt väsentligt varit nödvändig av statsfinansiellla skäl. Den har med största sannolikhet också lett till en bättre produktivitetsutveckling under detta årtionde än under de föregående. I en del fall har dock nedskärningarna nu gått så långt att de svårligen kan mötas med effektivisering utan leder till minskad verksamhet. Kommunsektorn utgör en god illustration till detta. Fram till omkring 1980 expanderade sektorn mycket snabbt. har statsmakterna stramat åt den kommunala sektorn. Det har framtvingat rationaliseringar och hårdare prioriteringar. Kommunerna är nu betydligt bättre trimmade än . Det finns med all säkerhet en potential för ytterligare effektiviseringar i kommunerna, men det är svårare nu än . har många kommuner tillgripit utförsäljning av tillgångar, fastigheter, mark och liknande, för att kunna betala ökade utgifter utan skattehöjningar. Som regeringen påpekar har för kommunerna förbrukats vid utgången av 1989.1 år beräknas kommunernas utgifter överstiga inkomsterna med ca motsvarande av utgifterna. Det är mot den bakgrunden motiverat att statsmakterna lägger sig vinn om att inte försämra kommunernas ekonomiska ställning ytterligare. Statens bidrag till kommuner och landsting bör t.ex. inte minskas ytterligare. Det gäller inte minst för storstadskommunerna som befinner sig i en besvärlig ekonomisk situation. Det bidrag som staten utbetalar till kommuner och landsting som kompensation för den borttagna beskattningsrätten beträffande juridiska personer är till stor del, , ett bidrag till storstadskommunerna. Vi har tidigare föreslagit att det skall avvecklas, men i rådande läge anser vi inte att det är lämpligt att aktualisera detta förslag. Bidragen får ses över i den aviserade utredningen om statens bidrag till kommunerna. Kommunerna har själva beräknat att den ökade efterfrågan på sociala tjänster skulle kräva en tillväxttakt på . Regeringen anser att det samhällsekonomiska utrymmet endast är hälften så stort och dessutom att det är angeläget att kommunerna inte ökar sitt skatteuttag. Vi delar regeringens bedömning att det är angeläget att kommunalskatten inte höjs. Regeringen har aviserat att en parlamentarisk utredning skall tillkallas för att se över statens bidrag till kommunerna. Medan arbetet i denna utredning pågår vill vi förorda ett temporärt kommunalt skattestopp. Om ett sådant införs bör dock regeringen i undantagsfall kunna medge dispens från förbudet att höja skatten. I sammanhanget vill vi också framhålla att det är angeläget att kommunalskatten långsiktigt begränsas till högst . Det är angeläget inte minst för att skattereformen skall ge vad den lovar, bl.a. att alla skall få behålla minst hälften av en inkomstökning. Kommunerna är ytterst ansvariga för en stor del av välfärdsinstitutionerna. Om den ökade efterfrågan skall kunna tillgodoses som den totala volymtillväxten, såsom regeringen föreslår, begränsas till krävs en Det är viktigt att kommunerna får stor frihet att pröva de lösningar de själva finner bäst. Den politiskt mest kontroversiella frågan gäller synen på enskilda alternativ inom den sociala tjänstesektorn. Socialdemokraterna reser här ett ideologiskt betingat motstånd. Vi anser att det av flera skäl är angeläget att ge större utrymme för enskilda initiativ och alternativ inom denna sektor. Det ökar mångfalden och därmed konsumenternas valfrihet. Det skärper konkurrensen och kan därigenom medverka till bättre resursanvändning. Det skapar utrymme för dem som får bäst utlopp för sitt engagemang och sin fantasi i ett eget företag. Det ger dem som arbetar inom dessa områden fler arbetsgivare att välja mellan. Vi har i en särskild motion, Valuta för skattepengarna, mer utförligt utvecklat vår syn på dessa frågor. Regeringen framhåller med rätta den fulla sysselsättningens stora betydelse för fördelningspolitiken. I det kan vi instämma. Vi har tidigare påpekat att den höga inflationstakten i - särskilt i kombination med höga marginalskatter - långsiktigt kan utgöra ett hot mot sysselsättningen men också att den omfördelar mycket stora belopp mellan höginkomsttagare och låginkomsttagare, mellan lånare och sparare. Från fördelningspolitisk synpunkt är det alltså av största vikt att pressa ned inflationstakten till åtminstone nivån i . Även den ekonomiska tillväxten är viktig för fördelningspolitiken. Många av de fördelningsproblem som uppmärksammats hänger samman med den svaga tillväxten. Det har helt enkelt inte funnits något att fördela. Ekonomisk tillväxt leder inte automatiskt till rättvis fördelning, men tillväxten ger de resurser som behövs för att ta itu med viktiga fördelningsproblem. Med högre tillväxt blir det t ex lättare att undanröja de brister som finns inom stora delar av den offentliga sektorn. i ett historiskt perspektiv är det uppenbart att den ekonomiska tillväxten har varit helt avgörande för att höja standarden för de många människorna. I länder som har haft en svag ekonomisk tillväxt är också fattigdomen utbredd. Den skattereform som är på väg att genomföras är av stor betydelse för att uppnå en rättvis fördelning. Reformen syftar inte bara till att stimulera den ekonomiska tillväxten och dämpa inflationstakten utan innebär också i sig att vi får en ökad rättvisa. Beskattningen av arbetsinkomster minskas som en rad tidigare skattefria eller lågt beskattade inkomster, t.ex. kapitalinkomster, kommer att beskattas hårdare. Sedan skattereformen beslutades har en del protester hörts mot de fördelningspolitiska effekterna. Många av dessa protester har sin grund i en önskan att få behålla tidigare förmåner. Man intecknar de sänkta marginalskatterna - och hoppas dessutom få behålla gamla privilegier. När de nya reglerna har slagit igenom kommer de flesta att upptäcka att vi har fått ett skattesystem som är betydligt rättvisare än det gamla. Det säger sig självt att en så omfattande omläggning av skattesystemet Mot. som den nu aktuella skapar osäkerhet om de exakta effekterna. Det skall i Fi211 ärlighetens namn medges att de är nästan omöjliga att beräkna i förväg. Det beror på att skattereformen i sig kommer att leda till att människor ändrar sitt beteende och sina dispositioner. De försök som har gjorts att bedöma fördelningseffekterna visar emellertid att olika inkomstgrupper i stort sett betalar sina egna skattelättnader. Det gäller också personer med högre inkomster. Däremot är det självklart att det inom respektive grupp kan bli vissa omfördelningar, t.ex. så att personer med stora lån förlorar och personer utan lån vinner. För att säkerställa att skattereformen även kortsiktigt ger rimliga fördelningseffekter görs en rad kompletterande åtgärder. Exempelvis höjs barnbidragen och bostadsbidragen för barnfamiljerna och pensionstillskottet och KBT höjs för pensionärer med låg pension. En särskild skatterabatt införs för personer med låga inkomster. Den är som störst för inkomster strax . Det är självklart att utvecklingen till följd av skattereformen måste följas noga. Om misstag begåtts under den pressade tid då reformen utarbetats måste de självfallet kunna rättas till. Det finns dock skäl att avvakta något för att närmare kunna bedöma vilka effekter som bara är påstådda och vilka som faktiskt uppkommer. Mycket av det elände som reformens kritiker varnar för kommer aldrig att inträffa. I debatten kring skattereformen handlar det ofta om huruvida den ene eller andre tjänar eller förlorar några hundralappar. Det kan för den enskilde i och för sig vara av betydande vikt. Likväl finns det långt viktigare fördelningsproblem även i . Det viktigaste är enligt vår mening situationen för de människor som lever i det glömda . Som vi tidigare berört har regeringen varit utomordentligt nonchalant när det gäller det glömda . I budget efter budget glöms det bort som stödet till stora och bättre organiserade grupper har ökat snabbt. Bara tidsjukpenningreformen som genomfördes slukar många i överkompensation till sjukskrivna, pengar som skulle betyda oerhört mycket om de i stället satsades på t.ex. handikappade, gamla och sjuka. Enligt vår uppfattning är det angeläget att bygga ut stödet till det glömda . I en särskild motion har vi utförligt redovisat våra skäl härför och inriktningen på de insatser vi förespråkar. Vi har ovan kritiserat budgeten både för att inte vara tillräckligt stram och för att i vissa avseenden innehålla enligt våra värderingar felaktiga prioriteringar. I särskilda motioner har vi redovisat våra förslag. Här ges en sammanfattning. budgetalternativ präglas av följande huvudlinjer: Först och främst föreslår vi med hänsyn till det ekonomiska läget en stramare budget än regeringen bl.a. genom åtgärder mot utgiftsökningarna i transfereringssystemet och mot byråkratin. Vidare föreslår vi en fördelningspolitiskt motiverad omprioritering av Mot. statsutgifterna till förmån för de utsatta grupper som kan kallas det glömda Fi211 och för fattiga människor i . Vi föreslår en väsentligt kraftigare satsning på miljövård än regeringen. Vi föreslår därtill en rad insatser för att förbättra förutsättningarna för kulturell och ideell verksamhet. Nedan redovisar vi kortfattat våra förslag till förändringar i statsutgifterna (helårseffekt): Ökade utgifter, milj. kr. Det glömda 1 000 Studenters möjligheter att arbeta 75 Summa: 1 745 Besparingar, milj. kr. Nej till 2:a steget i föräldraförsäkringen 2 000 Höjd egenavgift i arbetslöshetsförsäkringen 2 000 Ränteeffekt vid försäljning av statliga företag 500 Summa: 6 635