mot · GD02Ju609 · 1990-01-17 00:00:00 — Motion till 1989/90:Ju609 av och (båda s) gällande skattebrottslag trädde i kraft och byggde på skattestrafflagutredningens betänkande SOU 1969:42, prop. 1971:10 samt skatteutskottets betänkande 1971:16. Tanken bakom den nya skattebrottslagen var att endast de svårare fallen skulle lagforas. hade även tämligen bagatellartade fall behandlats av domstolarna. Syftet var vidare att de mindre svåra fallen skulle korrigeras genom administrativa påföljder, i huvudsak skattetillägg. Den ena påföljden utesluter emellertid inte den andra. En skattskyldig kan dömas till påföljd enligt skattebrottslagen som han/hon får betala skattetillägg. Straffen i skattebrottslagen har jämställts med straffen för allmänna förmögenhetsbrott enligt , såsom stöld och förskingring. Maximistraffet är fängelse. Vidare kan dagsböter utdömas. Grovt skattebedrägeri medför alltid fängelse och straffskalan är fängelse i lägst och högst . Grovt skattebedrägeri kan sägas föreligga när den skattskyldige har undandragit mera betydande belopp, eller när gärningen är av särskilt allvarlig art. Detta är fallet när någon t.ex. har använt sig av förfalskade handlingar eller oriktig bokföring. Med stöd av ett antal rättsfall i HD kan man dra slutsatsen att ett skattebedrägeri borde föranleda frihetsstraff, om det undandragna beskattningsbara beloppet uppgår till . Om man emellertid ser till praxis i de större tingsrätterna tillämpas en betydligt mjukare syn på skattebrott. Man skulle t.o.m. kunna säga att en hemlig" straffskala för skattefusk utvecklats hos domstolarna. Straffen blir klart lägre än för några är sedan utan att några uttalanden i denna riktning gjorts av några demokratiskt valda samhällsorgan. Denna mera generösa syn på skattebrottslighet innebär att . i undanhållen skatt ger en månads fängelse. två månaders fängelse, medan 2 milj. kronor renderar fängelse. Som jämförelse kan nämnas att . i undanhållen skatt gav fängelse. Förutom att straffskalorna blivit allt mildare visar statistik från att allt färre döms till fängelse överhuvudtaget. Sålunda dömdes 329 personer till fängelse för skattebrott, medan antalet fängelsedomar 1987 hade sjunkit till 203. Av justitieutskottets betänkande 1989/90:JuU16 framgår att denna siffra hade sjunkit ytterligare då antalet dömda till fängelse för skattebrott uppgick till endast 119 personer, eller enbart av det totala antalet skattebrottsdomar. Lika många fick villkorlig dom och för blev straffet enbart böter. Denna mjukare, icke-sanktionerade inställning till skattebrott från domstolarnas sida är djupt beklaglig. Den anknyter till det konservativa synsättet att brott mot staten skall bedömas mildare än brott mot individen. I själva verket är ett sådant betraktelsesätt grovt förledande och självbedrägligt. Ytterst är det nämligen de många individerna, d.v.s. den stora massan hederliga skattebetalare som är de stora förlorarna på skattebrottsligheten. Denna missriktade tolerans mot skattebrott från domstolarnas sida leder sannolikt också till en uppluckring av skattemoral och samhällssolidaritet. hänvisar vid behandling av motion 1988/89:Ju616 i ovannämnda betänkande bl.a. till fängelsestraffkommitténs arbete liksom till ett forsknings- och utvärderingsprojekt i BRÅ:s regi. Några sakliga invändningar mot motionens slutsatser förekommer emellertid inte. Mot bakgrund av den urholkning av straffen för skattebrott som de facto skett , en urholkning som inte sanktionerats av , finns det nu välgrundad anledning för regering och riksdag att kraftfullt markera att brott mot gemensamma samhällsintressen skall leda till kännbara straffrättsliga påföljder. Det lämpligaste sättet att göra en sådan markering är att skärpa gällande skattebrottslag. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skärpning av gällande skattebrottslag. () () 1989/90 Ju609