mot · GD02Fi66 · 1990-05-10 00:00:00 — Trots den längsta internationella högkonjunkturen och ett i gott arbetsmarknadsläge uppgår regeringens budget för arbetsmarknadspolitik till ca . Detta innefattar då kostnaderna för arbetslöshetsförsäkringen men ej för regionalpolitiken. Dessa senare är svåröverskådliga. Expertgruppen för Forskning om Regional Utveckling (ERU) har presenterat siffror som tyder på att de sammanlagda samhällsekonomiska kostnaderna för regionalpolitiska åtaganden är mycket stora. I realiteten ligger därför insatser på arbetsmarknadsområdet på väl så hög nivå som i jämförbara länder med en betydligt högre öppen arbetslöshet. Sysselsättnings- och arbetslöshetsnivåer måste ses i relation till utvecklingen inom socialförsäkringssektorn. I finns nu ca 350 000 förtidspensionärer. Sjukfrånvaron och annan frånvaro från arbetet är mer omfattande än i andra länder. En betydande utslagning från arbetsmarknaden döljs av socialförsäkringarnas ersättningsregler. som AMS-chef uppskattade den nuvarande finansministern kostnaderna för att via socialförsäkringssystemet hålla folk borta från arbete till . Den höga sysselsättningsnivå som regeringen håller fram som ett föredöme för resten av världen beror således i hög grad dels på att många individer slås ut från arbetsmarknaden, dels på nödvändigheten av att på arbetsplatserna ersätta frånvarande personal. Den är därför inte nödvändigtvis ett tecken på en sund ekonomi med hela folket i arbete utan kan också ses som ett utslag av vissa underliggande problem i den svenska ekonomin. Den officiella, ljusa bilden av svensk arbetsmarknad döljer att arbets- Mot. 1989/90 marknaden i verkligheten lider av allvarliga obalanser. Det är inga konjunk- Fi66 turbetingade obalanser. Många av problemen finns oberoende av konjunkturerna. Även i lågkonjunktur finns en påtaglig brist på utbildad arbetskraft. Utslagningen är omfattande i såväl hög- som lågkonjunktur. Även i högkonjunktur har grupper som handikappade, invandrare och ungdomar ofta svårigheter att finna arbete. De regionala problemen är väl kända. 4.5.2 Lönebildningen och arbetsmarknadens spelregler En viktig orsak till dessa problem är lönebildningen. Flera decennier av solidarisk lönepolitik har lett till en nivellering av lönerna. Dessa återspeglar inte i tillräcklig utsträckning efterfrågan på arbetskraft och arbetskraftens produktivitet. har den solidariska lönepolitikens misslyckande manifesterats. Efterfrågade grupper av arbetstagare har såväl enskilt som kollektivt försökt kompensera sig för vad de uppfattar som eftersläpning. har arbetsgivare, främst inom den offentliga sektorn, tvingats till kraftiga lönehöjningar för att kunna hålla kvar personal. är inflationsförväntningarna hos såväl arbetsmarknadens parter som enskilda arbetstagare stora. Lönekraven är följaktligen mycket höga. Sådana lönekrav kan inte tillfredsställas utan att svensk konkurrenskraft undergrävs. kan ett gott arbetsmarknadsläge vändas till en situation där viktiga industribranscher får avsättningsproblem och antalet sysselsatta kommer att minska med stigande arbetslöshet som följd. Regeringen verkar stå handfallen inför problemen. Den sätter sitt hopp till en särskild utredningsman, som skall se över spelreglerna på arbetsmarknaden. Strävan är uppenbarligen att söka sig tillbaka till den svenska modellen med centraliserade avtalsförhandlingar enligt principerna för den solidariska lönepolitiken. Men en sådan lönepolitik förutsätter att arbetstagarna är utbytbara mot varandra. Så var det kanske ännu vid mitten av detta sekel. är situationen en helt annan. Arbetsmarknaden är starkt differentierad. Kunnande betyder allt mer. En sådan arbetsmarknad kräver en mer differentierad och marknadsanpassad lönepolitik - en lönesättning som utgår från individerna och arbetsuppgifterna. En sådan lönestruktur håller på att växa fram inom stora delar av arbetsmarknaden. Anställda får lön i förhållande till sina kunskaper och prestationer. Denna individualisering undergräver förvisso de centrala fackliga organisationernas traditionella förhandlarroll, men det är en oundviklig process. Resultatet av den pågående, i och för sig nödvändiga frigörelsen från den starkt centraliserade lönebildningsmodellen har under 1980talets andra hälft blivit en kraftigt ökad lönenivå. har det skett en uppgång i antalet konflikter på arbetsmarknaden. gick över förlorade på konflikter. Det aktuella läget med högt uppdrivna löneförväntningar och ännu så länge hög sysselsättning har lett till närmast kaotiska förhandlingsförhållanden inom olika avtalsområden. Även utanför de normala löneförhandlingarna reses krav på lönehöjningar. I en del fall respekteras inte fredsplikten i de existerande avtalen av de anställda. Arbetstagare går ut i olovliga löne En del sådana konflikter tillkommer t.o.m. med de fackliga orga- Mot. 1989/90 nisationernas goda minne, vilket ytterligare undergräver respekten för freds- Fi66 plikten. Det är viktigt att arbetstagare respekterar ingångna avtal. Detta kräver ordentliga sanktioner. Nuvarande böter för olovliga strejker är klart otillräckliga. I motion 1989/90:A760 har vi krävt att skadestånden vid olovliga konflikter bör relateras till den skada konflikten vållar för arbetstagaren. Regeringen föreslog i proposition 1989/90:114, som innehöll förslaget om ett lönestopp, en tillfällig förändring av skadestånden vid olovliga stridsåtgärder. Regeringen ansåg då att var ett lämpligt belopp. Enligt vår mening bör dock höjningen av skadestånden gälla utan någon tidsbegränsning och omfatta samtliga olovliga konflikter. Skadeståndstaket bör till att börja med höjas till den nivå regeringen då föreslog - . En sådan lagändring bör genomföras. Regeringens nyvunna utbudsekonomiska intresse tar sig till stor del uttryck i en ambition att med olika interventionistiska grepp detaljstyra utvecklingen i arbetslivet. Men det är allmänna ekonomisk-politiska åtgärder som krävs för att skapa balans på arbetsmarknaden. De grundläggande problemen kan aldrig lösas med arbetsmarknadspolitik eller regionalpolitik. Arbetsmarknadspolitiken skall vara ett slags smörjmedel. Den skall medverka till att arbetslösa får nya arbeten och till att lediga arbeten besätts. Den skall hjälpa dem som har svårt att få fotfäste på arbetsmarknaden till den utbildning och de förutsättningar som krävs i övrigt. Däremot är det inte en uppgift för statsmakterna och arbetsmarknadsbyråkratin att kontrollera och styra allt som händer på arbetsmarknaden och i arbetslivet. Det normala skall vara att arbetsgivare och arbetstagare finner varandra utan särskilda hjälpinsatser. Byte av yrke och arbetsplats skall ses som en inspirerande utmaning och ett naturligt inslag i individens utveckling. När arbetstagare befinner sig mellan två anställningar, kan de i teknisk mening vara arbetslösa . Denna form av friktionsarbetslöshet är naturlig, och normalt kan individen själv finna vägen till en ny anställning. Att tillåta fristående arbetsförmedlingar skulle underlätta sökprocessen. Det finns naturligtvis också arbetslösa som behöver stöd och hjälp. Det gäller s.k. strukturarbetslösa, d.v.s. personer som på grund av bosättningsort, ålder eller yrke har svårt att på egen hand finna ett nytt arbete sedan de förlorat sitt gamla. Stödarsenalen skall ge hjälp till självhjälp och undvika att det hos arbetsgivare och arbetstagare uppstår en tillvänjning till statliga bidrag eller ett beroende av statlig byråkrati - en inlärd hjälplöshet. Trots en kraftigt överhettad arbetsmarknad med en besvärande brist på arbetskraft beslöt regeringen föreslå en förlängning av den lagstadgade semestern med en sjätte vecka. Detta ansågs nödvändigt för att skapa rättvisa mellan olika löntagargrupper. Vi framhöll de negativa samhällsekonomiska konsekvenserna av att förlänga semestern. Att utöka den lagstadgade semestern 22 med motsvarar ett produktionsbortfall på totalt sett. Inom industrisektorn kan bortfallet beräknas till . Det är således ett inte Fi66 obetydligt ekonomiskt utrymme som intecknas av en generell semesterförlängning. Det innebär att arbetstagare som skulle ha föredragit andra former av arbetstidsförkortningar alternativt högre lön berövas denna valmöjlighet. Regeringens uppgörelse med innebär att det redan fattade beslutet om en semesterförlängning kvarstår. När regeringen lade förslag om att utöka den obligatoriska semestern , underströk vi att denna fråga inte borde lagregleras utan att de anställda själva skulle få avgöra om de ville avstå löneutrymme för en ytterligare förlängd semester. beslut om en lagfäst sjätte semestervecka var beklagligt. Regeringen föreslår dock nu i kompletteringspropositionen att den fortsatta förlängningen skall skjutas . Regeringen lägger vidare i kompletteringspropositionen förslag om en särskild lag, som ger arbetstagaren rätt att avstå från semester som överskrider . Det är uppenbart att regeringen, åtminstone i ett kort perspektiv, anser att semester utöver en månads tid inte är nödvändig vare sig ur arbetsmiljösynvinkel eller utifrån rättviseskäl. Det framgår av det föregående att semestervillkoren enligt vår mening i hög grad bör vara en fråga som bestäms av den enskilda arbetstagaren och arbetsgivaren. Liksom arbetstidsfrågor i övrigt bör semestervillkor kunna bli föremål för individuella avtal. Regeringens förslag om att man skall kunna avstå från semester och i stället få mera lön är därför ett steg i rätt riktning. Vi delar dock inte uppfattningen att den föreslagna lagen till avvikelse från vissa bestämmelser i semesterlagen skall vara giltig endast t.o.m. . Ändringarna bör inarbetas i semesterlagen. Även i andra avseenden bör semesterlagen ändras så att enskilda individer och arbetsmarknadsparter i större utsträckning skall kunna avtala om semestervillkoren. Ett av inslagen i uppgörelsen mellan regeringen och var att de s.k. egenavgifterna i arbetslöshetsförsäkringen skulle höjas. För de flesta försäkrade skulle detta innebära högre fackföreningsavgifter. Från fackligt håll har försök gjorts att få regeringen att avstå från förändringen. I kompletteringspropositionen återfinns inget förslag. Det meddelas endast att regeringen avser att senare återkomma med förslag om en höjning av egenavgifterna från . Av allt att döma beror fördröjningen på att arbetslöshetskassorna inte utan stämmobeslut kan besluta om sådana höjningar. Regeringens agerande är anmärkningsvärt mot bakgrund av att de fackliga organisationerna erhöll inte i samband med att a-kassornas fonder upplöstes. Detta var medel som i allt väsentligt förmedlats över statsbudgeten. Medlen torde med god marginal ha räckt för att finansiera höjda egenavgifter fram till nästa ordinarie stämma. Den föreslagna höjningen av egenavgifterna skulle innebära ökade utgif ter för hushållen utan någon väsentlig förändring av arbetslöshetsförsäk- Mot. 1989/90 ringen. Det svenska systemet för arbetslöshetsförsäkring skiljer sig från vad som gäller i de flesta andra på två viktiga punkter. Försäkringen är inte obligatorisk och omfattar således bara en del av de aktiva på arbetsmarknaden. Försäkringen är dessutom direkt kopplad till det fackliga organisationsväsendet. De som står utanför arbetslöshetsföräkringen får visserligen kontant arbetsmarknadsstöd (KAS), men som skydd är det mycket dåligt. I realiteten blir det därför en uppgift för att ge ekonomiskt understöd till oförsäkrade arbetslösa. Kopplingen till de fackliga organisationerna medför att det är svårt för en arbetstagare att vara försäkrad och stå utanför den fackliga organisationen. Enligt vår mening måste medlemskap i en facklig organisation vara frivilligt, baserat på den enskilde individens önskan att stödja och deltaga i den fackliga verksamheten. Det är inte rimligt att fackliga organisationer kan utnyttja en försäkringsmodell som är helt statsfinansierad för att rekrytera och hålla kvar medlemmar. En modern arbetslöshetsförsäkring bör erbjuda en grundtrygghet till alla förvärvsarbetande oavsett facklig tillhörighet. En sådan allmän försäkring bör vara helt frikopplad från de fackliga organisationernas administration. En stor del av det för arbetslöshetsförsäkringen dyrbara administrationsarbetet utförs för övrigt av arbetsförmedlingarna. Regeringen bör skyndsamt låta utreda och framlägga förslag om en allmän arbetslöshetsförsäkring som omfattar alla förvärvsarbetande - såväl löntagare som företagare. Försäkringen skall ge grundtrygghet vid arbetslöshet. Möjligheterna till frivilliga tilläggsförsäkringar bör prövas. har i tidigare motioner föreslagit att ersättningsnivån i sjukförsäkringen skall sänkas till av lönen av en sjukdomsperiod. Därför bör även ersättningsnivån i arbetslöshetsförsäkringen vara maximalt av tidigare lön av en arbetslöshetsperiod. Därefter bör ersättningen vara . En sådan förändring bör kunna genomföras redan från . Sedan regeringens krismedvetande skärptes , vilket kom till uttryck i den pessimistiska framtidsbedömningen i skrivelsen 1989/90:53 om utvecklingen , har- som denna genomgång av den förda ekonomiska politiken visat - inte mycket hänt som kan medverka till att hejda och vända den ekonomiska utförsåkningen. Haga-överläggningar har brutit samman, och riksmedlaren har kommit och gått. Pris- och hyresstopp har införts och försvunnit, medan löne-, strejk- och utdelningsstoppen försvann, innan de hann införas. Kvar av konkreta åtgärder från finansplanen och efterföljande krispaket med verkan 1990 finns egentligen bara den skärpta investeringsskatten och höjda dryckes- och tobaksskatter, och närmast förestår en höjning av momsen . Det har således i praktiken mest blivit åtstramning genom skattehöj- 24 Den skattereform som så stora förhoppningar knutits till innebär en- Mot. 1989/90 dast en omfördelning av rekordhårda skattetryck - med komplette- Fi66 ringspropositionens ord en skatteväxling. Den förebådade utbudsekonomiska nyorienteringen med avreglering och förnyelse av den offentliga sektorn har i stort sett stannat vid ord. Av allt att döma är det ideologiska motståndet inom regeringspartiet alltför starkt. Mot bakgrund av de krav på nytänkande och handlingskraft som det aktuella krisläget ställer kan slutsatsen bara bli: socialdemokraterna har gjort sitt. 5.1 Utbudspolitik och avreglering Riktlinjerna för Moderata Samlingspartiets ekonomiska politik behöver inte omformuleras i nya krispaket och handlingsprogram. har vi i partimotioner förespråkat en och samma kursomläggning, för vilken nyckelbegreppen är utbudspolitik och avreglering. Den erforderliga åtstramningen av finanspolitiken skall ske genom minskningar på statsbudgetens utgiftssida. Skattetrycket skall inte höjas utan sänkas. Olika marknader skall frigöras för att fungera bättre. Tillgångar och verksamheter som lika bra eller bättre kan skötas i enskild regi skall föras över till privata händer. Inte minst viktigt är det att ta konsekvenserna av misslyckandena med statlig företagsamhet och bryta upp de offentliga monopolen inom barnomsorg, utbildning och vård för att därmed öppna för konkurrens och frihet att välja mellan olika alternativ. Ansatsen är således strukturpolitisk till sin karaktär. När nu utvecklingen så tydligt är på fel väg och avmattningen sätter in, kan det kanske förefalla frestande att pröva några snabba ingrepp i ekonomin från statsmakternas sida i syfte att ställa allt till rätta. Men den bistra sanningen är att åtminstone 1990 och 1991 är stabiliseringspolitiskt förlorade år. Återfall i en aktiv konjunkturpolitik med försök att detaljstyra efterfrågan skulle bara göra ont värre. Krisbekämpningen måste därför ges en långsiktig inriktning. Avmattningen kan hjälpa oss att fokusera på den fråga som alltmer framstår som avgörande för framtid: hur skall det åter kunna bli intressant för såväl svenskar som utlänningar att investera och verka i vårt land? Ett uttömmande svar på den frågan måste inrymma ett stort antal åtgärder som har det gemensamma syftet att skapa ett gott näringsklimat. Grundläggande för dem alla skall vara insikten att den tid är förbi då kunde utmärka sig och skaffa sig fördelar genom att gå sin egen väg. Det snabbt växande internationella beroendet gör det nödvändigt att vi i stället närmar oss förhållandena i jämförbara och vad avser ekonomisk utveckling mer framgångsrika länder. De tre tidigare nämnda hörnstenarna i den moderata ekonomiska politiken - utgiftsminskningar, skattesänkning och avreglering - är av stor betydelse för att återge dynamik och livskraft. Men för att skapa goda investeringsförutsättningar måste fler krav tillgodoses. En fjärde hörnsten bör bli en förstärkning av infrastrukturen. , då kostnaderna 25 för transfereringssystem och andra välfärdsanordningar har stigit över alla Mot. 1989/90 bräddar, har sådana i ett avancerat samhälle nödvändiga inslag som bl.a. väl Fi66 fungerande kommunikationsnät kommit att bli allvarligt eftersatta. Regeringens besked i kompletteringspropositionen att anslag ur den egendomliga infrastrukturfond som föreslagits får dröja till en stabiliseringspolitiskt lämplig tidpunkt vittnar om att man inte förstår betydelsen av sådana satsningar för förmåga att hävda sig i den internationella konkurrensen. anser att omprioriteringar måste till för att bereda utrymme för utbyggnad och underhåll av infrastrukturen. En starkt bidragande orsak till obenägenheten att satsa i är osäkerheten om den framtida energipolitiken. Den planerade förtida avvecklingen av kärnkraften skulle slå hårt mot särskilt de elintensiva delarna av basindustrin, som dessutom i stor utsträckning är lokaliserade till redan utsatta regioner. Ett stort antal studier som framlagts visar att regeringens energipolitik inrymmer betydande motsägelser och står i strid med miljöpolitiska beslut. I en specialstudie till långtidsutredning dras slutsatsen att den förda energi- och miljöpolitiken dessutom inte är förenlig med en årlig tillväxttakt på . Enligt vår mening måste tillväxtmålet sättas än högre, vilket således förutsätter en mer produktions- och välfärdsfrämjande energipolitik. Ett grundläggande krav är att gjorda investeringar i kärnkraft - i enlighet med folkomröstningens resultat - skall utnyttjas så länge det är motiverat utifrån samhällsekonomiska och säkerhetsmässiga aspekter. Intresset för att investera i påverkas också negativt av rådande ovisshet beträffande medverkan i det europeiska integrationsarbetet. Socialdemokraternas långa tvekan med beslutet om har inte bara uppfattats som ett tecken på ointresse för infrastrukturell utbyggnad utan även tolkats som ett utslag av isolationism och motvilja mot närmare kontakter med kontinenten. Den pågående förhandlingsprocessen mellan EFTA och EG om bildandet av ett europeiskt ekonomiskt samarbetsområde (EES) har stött på svårigheter. Även om den kan slutföras, får EES enligt vår mening inte ses som något annat än en etappstation på vägen mot anslutning till EG. Ett klargörande principbeslut med denna innebörd skulle betyda mycket för att skall framstå som något mer än en randstat utan erforderlig kontakt med det allt intensivare ekonomiska samarbetet i . Det moderata alternativet till regeringens ekonomiska politik innefattar således en strukturpolitisk omvandling genom skattelättnader och avreglering samt en icke-interventionistisk, normbaserad utformning av stabiliseringspolitiken. I linje med denna uppläggning bör finanspolitiken inriktas på mer långsiktiga mål. Vi avvisar finanspolitiska åtstramningsåtgärder i form av skattehöjningar. Eftersom de senaste årens överhettning berott på förekomsten av flaskhalsproblem i produktionen, borde den ha mötts främst 26 med åtgärder för att höja produktiviteten och öka kapaciteten. Även nu när Mot. 1989/90 industriproduktionen och lönsamheten avtar, bör finanspolitiken läggas upp Fi66 med samma mål i sikte för att underlätta en vändning till det bättre. Uppgiften för finanspolitiken är inte längre att minska det statliga budgetunderskottet. Som framgått av det föregående uppvisar tvärtom den samlade offentliga sektorn numera ett stort finansiellt sparandeöverskott, som gör det angeläget att överväga var i ekonomin som sparandet skall ske. Den av socialdemokraterna förespråkade inriktningen mot bestående överskottssparande i den offentliga sektorn innebär en successiv överföring av ägande från enskilda händer till det allmänna. Införandet av löntagarfonder, uttaget av pensionsskatt, utvidgningen av AP-fondens placeringsmöjligheter och tillkomsten av är konkreta exempel på utvecklingen mot ett alltmer omfattande kollektivt sparande. Nya liknande idéer som övervägs inom LO och industriminister funderingar om nationellt kapital tyder på att socialdemokraterna förbereder nya steg för att socialisera ägandet. förespråkar en annan väg. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för näringslivets utbyggnad skall ske i den enskilda sektorn. Efterhand som de åtgärder vi föreslår leder till ett ökat hushållssparande bör den offentliga sektorns finansiella sparande kunna reduceras. Målet bör sedan vara att hålla det i balans sett över en konjunkturcykel. Moderat skattepolitik syftar till att ge enskilda människor möjlighet att själva disponera över en större del av sina inkomster. Därigenom minskas deras beroende av den offentliga sektorn. Familjer och enskilda skall normalt kunna leva på sina arbetsinkomster och ha möjlighet att förbättra sin situation genom egna insatser. Den moderata skattepolitiken är också ett viktigt medel för att uppnå de ekonomisk-politiska målen god tillväxt, låg inflationstakt och arbete åt alla som vill arbeta. Alla tjänar på att dessa mål uppnås, inte minst de med låga inkomster och i små ekonomiska omständigheter. Det främsta hindret mot en balanserad tillväxt är det hårda skattetrycket. Det är endast om det sänks som en skattereform kan ge tillräcklig dynamik i ekonomin. Det är endast om skattebördan minskas som man kan undvika att stora medborgargrupper genom högre skatt får betala andras skattesänkningar. Med anledning av prop. 1989/90:110 Reformerad inkomst- och företagsbeskattning, baserad på en uppgörelse mellan socialdemokraterna och , har vi i en partimotion 1989/90:Sk59 redovisat våra synpunkter och förslag i detalj. Det moderata skattealternativet innebär i huvudsak följande: - Skattetrycket sänks med , motsvarande i genomsnitt ca . per hushåll, genom att marginalskattelättnaderna inte fullt ut uppvägs med andra skattehöjningar. Hänsyn tas till dynamiska effekter och ökat hushållssparande samt minskade offentliga utgifter. - Ett grundavdrag för barn på . införs stegvis vid den kommunala Mot. 1991 sätts avdraget till , vilket motsvarar en skat- Fi66 per barn vid genomsnittlig kommunalskatt. - Kapitalvinster (efter inflationsuppräkning av anskaffningsvärdet) och kapitalinkomster beskattas separat med en proportionell statlig skatt på . Denna skattesats förutsätter en betydligt lägre inflationstakt än den som blivit följden av regeringens felaktiga ekonomiska politik. Vid en inflation på nuvarande nivå måste skattesatsen sänkas betydligt. - Boendeskatterna skärps inte. Större höjning av taxeringsvärdet 1990 än får inte läggas till grund för beskattning. Fastighetsskatten fryses nivå i kronor räknat och slopas successivt i takt med att det ekonomiska läget så medger. Nuvarande uppskovsregler vid reavinstbeskattningen bibehålls och utvidgas till att gälla bostadsrätter och också vid byte av boendeform. - Förslag till höjda skatter på pensionssparande avvisas. - Energibeskattningen läggs av miljöskäl om så att en koldioxidskatt på /kg ersätter nuvarande punktskatter (utom bensinskatten, som dock sänks med /liter). - I stället för en svavelskatt föreslås en miljöavgift på svavel, varifrån intäkterna fonderas och används för miljövårdande åtgärder, främst i form av kalkning av skogsmark och forskning. - På företagsbeskattningens område föreslås bl.a. förbättringar för de mindre och medelstora företagen och för nyföretagandet. Detta moderata skattealternativ finansieras med utgångspunkt från att den samhällsekonomiska balansen inte får äventyras.