mot · GD02Sf610 · 1990-01-17 00:00:00 — Inte minst för barnens skull är det viktigt att asylutredningen görs av utbildad personal från istället för av polisen. Dessutom bör utredarna i samtliga fall fråga om barnens situation, och om möjligt ställa frågor direkt till barnet. Särskilt när det gäller ensamma flyktingbarn är det viktigt att utredningen görs av personal med barnpsykologisk kompetens. Det är vidare angeläget att förebygga och behandla psykiska störningar som antingen är en följd av flykten eller av den påfrestande väntetiden före beslutet om uppehållstillstånd. En mycket stor andel av flyktingbarnen har varit utsatta för separationer från nära anförvanter under längre eller före flykten till . Ofta har det varit en förälder som barnet förlorat kontakten med. Dessutom har barnet skilts från nära släktingar i hemlandet, från vänner, husdjur och leksaker som betytt mycket för dem. Barn som tidigt utsatts för separationer reagerar ofta med att bli mer beroende, och särskilt känsliga för separationer och uppbrott senare i livet. Därför bör man undvika att förflytta barnfamiljer från förläggning till förläggning. Det finns starka skäl att stödja förslag om att låta vissa förläggningar specialisera sig på att ta emot barnfamiljer. Så undviks de täta uppbrotten och flyttningarna för barnfamiljer, och så kan också verksamheten på de olika förläggningarna anpassas till barnens behov. Den fruktan familjen känner för att kanske tvingas återvända till det land den flytt från drabbar barnen hårt. De reagerar på föräldrarnas sinnesstämning. Barnen är beroende av att föräldrarna orkar ge dem en trygg omgivning. Många flyktingföräldrar förmår inte detta i sin pressade situation. De alltför långa väntetiderna skapar en sådan ångest hos föräldrarna att de absorberas av sin oro, och deras otrygghet smittar av sig på barnen. Från flera undersökningar om det psykiska hälsotillståndet hos asylsökande familjers barn vet vi att en majoritet uppvisar tecken på psykisk ohälsa. De kan vara aggressiva, deprimerade, de kan regrediera i utvecklingen, ha sömnproblem, ätstörningar och psykosomatiska besvär. beräknar att de barn- och ungdomspfcykiatriska klinikerna i landet kan komma att få ett årligt tillskott av lågt räknat cirka 700 flyktingbarn. Flyktingförläggningen bör av ovan redovisade skäl ha tillgång till ett barnpsykiatriskt team. Självfallet måste barnens behov klarläggas redan under förläggningsvistelsen. Det är viktigt att familjen får hjälp att bearbeta sina upplevelser och känslor. Aktivt bearbetande terapier för barn med separationsångest eller svåra krigsupplevelser kan däremot i flertalet fall vänta tills familjen fått uppehållstillstånd, om den barnpsykiatriska expertisen inte finner skäl emot. Varje sjukvårdsregion bör därför organisera ett psykiatriskt team som skall bistå både flyktingbarn med tillstånd och asylsökande familjers barn på förläggningar inom sjukvårdsregionen. Dessutom bör kommunerna, så som föreslår, inrätta samarbetsgrupper mellan socialtjänst, barnhälsovård och skola, så att varje flyktingbarn tidigt kan få hjälp. Barn i asylsökande familjer måste dessutom få lika rätt till barnhälsovård som andra barn i . Så är inte fallet , då de endast får akutsjukvård Denna bedömning varierar från läkare till läkare, och i extrema fall kan ett flyktingbarn få gå utan hälso- och sjukvård under sin vistelse i . Det är viktigt med en större kontinuitet och högre kvalitet i mottagandet av de ensamma flyktingbarnen. I Rädda Barnens senaste rapport om ensamma flyktingbarn understryks vikten av att barnet från första början möts av kompetent personal, och att de inte slussas runt till för många människor och förläggningar. Personalen på hemmen för ensamma flyktingbarn måste få möjlighet till en bra grundutbildning och till återkommande handledning och stöd. Barnen får inte slussas vidare från utredningsslussen till ett eller flera tillfälliga härbärgen, utan bör få vara kvar på utredningsslussen tills det blir klart var de skall bo. Just för deras ensamhet, den svåra separation de genomgått och deras utsatthet i det nya landet är det särskilt viktigt att garantera att de får vara tillsammans med eventuella släktingar, och att dessa i mycket större utsträckning får möjlighet att ta hand om sina minderåriga släktingar. Om detta motarbetas från myndigheternas sida kan de ensamma barnen komma att uppleva mycket starka känslor av att vara övergivna. Det råder ett principiellt förbud mot att ta barn i förvar. För att ta barn från asylsökande familjer i förvar fordras synnerliga skäl enligt den än så länge gällande gamla lagen. I verkligheten har förvarstagandet av flyktingbarn accelererat, och nått proportioner som skulle varit otänkbara trots att riksdag och regering ständigt skärpt tonen. Av förståeliga skäl har ingen myndighet något intresse av att föra statistik över siffrorna, men att det rör sig om flera hundra barn är helt klart. UNHCR har både i sina riktlinjer om flyktingbarn och i sin rapport slagit fast att flyktingbarn inte får tas i förvar. Dessa övergrepp mot oskyldiga barn måste få ett slut. Ingen förändring kommer att ske med mindre än att ett förbud mot att ta barn i förvar införs. Det borde vara alldeles självklart att ärenden som rör familjer med barn behandlas särskilt skyndsamt. Det svenska flyktingmottagandet riskerar att i all sin välvilja skapa bidragsberoende deprimerade flyktingar, istället för handlingskraftiga självgående invånare. Genom en olycklig kombination av en utdragen och påtvingad förläggningsvistelse, dålig och långsam svensk-undervisning, förbudet att arbeta samt svårigheter att komma ut på arbetsmarknaden riskerar många flyktingar att förvandlas till socialfall helt i onödan. Detta systemfel måste avhjälpas. Den svenska modellen för flyktingmottagande är behäftad med ett antal problem. Genom att alla asylsökande tvingas bo på förläggning under såväl utredningsfasen som väntetiden på kommunplacering, och genom att alla flyktingar med tillstånd måste slussas ut till en kommun först efter ett politiskt beslut i kommunen har vi åstadkommit ett stelt, ofta byråkratiskt och auktoritärt mottagningssystem som fråntar många flyktingar den initiativkraft de haft från början. När möjligheter att praktiskt ta emot flyktingar blir beroende av kommunala bostadsplaner skapas problem, framförallt som dessa planer gjorts innan de politiska händelser inträffade som skapar flyktingströmmar. När möjligheterna att acceptera spontanflyktingar enligt internationella konventioner hindras av att vi inte har tillräckligt många förläggningar, måste man börja fundera över om systemet behöver ersättas eller kompletteras. Det är uppenbart att många flyktingar allra helst inledningsvis skulle vilja bo hos släktingar eller vänner som redan finns i landet. Säkert kan en del också skaffa sig bostad på egen hand. Det är inte nödvändigt att tvinga alla att vistas på förläggningen efter att den första utredningen är gjord. Vi föreslår därför att alla som så vill ska få lov att bo i egen regi, och kunna kvittera ut en schablonsumma som täcker matkostnader och ger viss ersättning för boendekostnaderna . Flyktingar som fått uppehållstillstånd bör dessutom tillåtas att röra sig själva till de jobb eller bostäder de ordnat själva, helt utanför de ramar som eventuella kommunala veton eller ja-beslut ställer upp. Till exempel kan företags eventuella direktrekrytering ske utanför det kommunala flyktingmottagandet förutsatt att företagen hjälper till att skaffa bostad. Regeringen bör återkomma till med förslag om en sådan upppluckring av det nuvarande mottagningsmonopolet. Det kommunala flyktingmottagandet bör spela en viktig roll även i fortsättningen, även om det kompletteras med andra system. råder stora problem med brist på kommunplatser - inte i förhållande till kommunernas tidigare löften men väl i förhållande till behovet. Därför kommer det på kort sikt med nuvarande överhettning på bostadsmarknaden att vara mycket viktigt att genom tillfälliga bostadslösningar så fort som möjligt bereda flyktingar plats i kommunerna. Det är viktigt att minnas att bristen på flyktingbostäder är en effekt av en allmän överhettning på bostadsmarknaden, inte en specifik brist på flyktingbostäder. Bostadsbristen drabbar många andra grupper också, inte minst ungdomarna. Det finns fortfarande i vissa kommuner en tendens att ha flyktingar i en särskild flyktingkö. Detta måste motverkas, eftersom en eventuell förtur åt flyktingar skapar onödiga friktioner mellan svenskar och flyktingar. En bostadslös flyktingfamilj med små barn hamnar ju ändå i förtursklass - liksom en svensk familj i motsvarande situation. Det räcker fullt ut. De långa väntetiderna blir än mer destruktiva för den asylsökande som inte får lov att arbeta . Det är självfallet negativt och förödmjukande att tvingas gå utan arbete . Flertalet asylsökande får efter beslut lov att stanna i . För dem vore det en stor fördel och en god början på vistelsen i om de kunde arbeta . ringen i samhället underlättas och självkänslan stärks av om de berörda känner att de kan göra nytta och få del av en arbetsgemenskap. En negativ följd av kombinationen långa väntetider och förbud mot att arbeta är att svenskar kan reagera mot det de upplever som att de asylsökande lever på det sociala. I själva verket blir det långvariga beroendet av understöd destruktivt också för flyktingen. Enligt vår mening är den bästa lösningen på detta problem att radikalt korta väntetiderna. bör emellertid också besluta att tillåta arbete under beredskapsliknande former . Det är angeläget att alla asylsökande erbjuds meningsfull sysselsättning inklusive svenskundervisning. För de flyktingar som redan fått uppehållstillstånd måste mycket större ansträngningar göras för att lotsa ut dem på den svenska arbetsmarknaden, antingen genom de ambulerande arbetsförmedlingar på förläggningarna som redan finns eller genom fasta enheter från arbetsförmedlingen på större förläggningar. Det är angeläget att flyktingar på ett tidigt stadium får klart för sig att man inte alltid kan få jobb som motsvarar ens kompetens med tanke på språksvårigheter. Det understryker vikten av att invandrare i särskilt anstränger sig att lära sig svenska. Det är nödvändigt att redan på förläggningen göra en inventering av flyktingens utbildning och erfarenhet så han/hon kan få arbete möjligt alternativt hjälp med kompletterande utbildning. Direktrekrytering av företag på förläggningar är ytterligare en modell som bör prövas. Vi anser att det är nödvändigt att de lokala arbetsförmedlingarna friare får disponera sina medel. Det vore önskvärt om delar av de medel som anslås till asylbidrag skulle kunna användas som t.ex. rekryteringsstöd. Flyktningarna får nu passivt motta bidrag utan krav på motprestation. Genom en aktiv och okonventionell arbetsförmedling skulle arbetsförmedlarna kunna göra överenskommelser med arbetsgivare om att de skall anställa flyktingar. Arbetsgivaren skulle garantera arbete, bostad och möjligheter till svenskundervisning. Det är också angeläget att man vid kommunplaceringarna tar hänsyn till flyktingarnas utbildningsbakgrund. De som har särskilda behov, i form av komplettering av utbildning o.dyl. skall i första hand placeras i kommuner där detta kan ske. Väl ute i kommunen kan flyktingen på allvar börja se sig om efter ett arbete, om det inte lyckats redan på förläggningen. Här finns en rad olika modeller att välja mellan. Det mest fördelaktiga är att kombinera arbete med undervisning i svenska. Det torde vara det mest effektiva sättet att lära sig språket på. Även praktikplatser på företag, inledningsvis betalda av kommunen, är exempel på försöksverksamhet som slagit väl ut och borde omsättas i större skala. En mycket stor andel av de som fått praktikplatser har sedan fått anställning. Undervisningen i svenska har kritiserats kraftigt, inte minst i . Undervisningen är ineffektiv, oflexibel och inte anpassad efter de olika flyktingarnas behov. Inom pågår en översyn av svenskundervisningen för flyktingar och invandrare. En proposition är utlovad . Vi anser att svenskundervisningen mäste kunna bedrivas på heltid, på deltid eller annat sätt som passar den enskilde flyktingen. Studieförbunden har under en följd av år ansvarat för delar av svenskundervisningen i kommunerna. Vi anser det självklart att den kompetens som studieförbunden har fått kommer att utnyttjas även i fortsättningen men de bör inte ha någon särställning. som det råder brist på personal med utbildning i vår hälso- och sjukvård finns det utbildade flyktingar och invandrare, som går sysslolösa eller som står i kö för att få sin svenska fortbildning. Erfarenheter från och visar att det går att få en snabbare genomströmning till svensk legitimation om samarbetet mellan olika utbildningsanordnare intensifieras. Ekvivalering av betyg o.dyl. bör inledas redan på flyktingförläggningarna. bör medverka till att utbildningsinsatser genomförs på ett systematiskt sätt. Flyktingar borde få delta i det s.k. preparandårets etapp 1 på samma sätt som utbytesstuderande. Detta s.k. preparandår kan då inledas redan på flyktingförläggningen för behöriga asylsökande. Vi återkommer till samtliga dessa frågor i samband med behandling av den aviserade propositionen. 5.5 Flyktingar med särskilda behov Centra för tortyrskadade flyktingar, eller vårdteam specialiserade på flyktingars speciella situation med en integrerad modell för psykiatrisk/somatisk vård och socialt stöd bör inrättas. Det bör betonas att det inte bara är flyktingar i storstäder som har sådana behov. Regeringen bör ta nödvändiga initiativ. Handikappade asylsökande kan enligt asylbiståndslagen få tillgång till tekniska hjälpmedel. Lagens formuleringar är dock svaga. Ofta saknas tillräcklig kunskap om denna rätt hos personalen på flyktingförläggningen och den enskilde handikappade blir utan hjälpmedel. Detta kan vara till stort hinder för t.ex. en blind asylsökande som vill delta i svensk-undervisning. Därför är det viktigt att särskilt bidrag också ska kunna utgå till kostnaden för sådana tekniska hjälpmedel som krävs för undervisning i svenska, samt att berörd personal på förläggningen tar de initiativ som behövs för att den handikappade asylsökande skall få de hjälpmedel som behövs. 5.7 Lån istället för bidrag I linje med synen på en flykting som en i normalfallet kapabel person som ska kunna gå ut i arbetslivet möjligt, bör också utrustningsbidraget åter förvandlas till ett lån. när nyanlända invandrare och flyktingar fick tillgång till ett sådant lån var erfarenheterna mycket goda av återbetalningsförmågan. Dessutom undviker man socialfalls-attityden, och inte minst slipas ännu en onödig friktionspunkt bort mellan svenskar och flyktingar. Utrustningsbidraget bör därför omvandlas till ett lån. Även om det funnits många tecken på en ökande främlingsfientlighet säger oss undersökningar att den allmänna trenden stadigt gått mot en större tolerans. ser vi hur samhället internationaliseras, hur de nya svenskarna blir allt svenskare, hur blir allt mer internationaliserat. Det är viktigt att bekämpa rasistiska tendenser i sin linda. De kan bubbla upp fortare än vi anar. Att bekämpa rasism är ett demokratiskt renhållningsarbete. Att bekämpa rasism handlar om synen på människan, synen på demokratin, på allas lika värde. Att bekämpa rasism och främlingsfientlighet är en fråga om arbete på flera plan: - genom att eliminera alla onödiga friktionspunkter mellan svenskar och flyktingar/invandrare, till exempel att ge lån istället för bidrag till bosättning för flyktingar, avskaffa eventuella förturer i bostadsköer för flyktingar, låta flyktingar komma ut i arbete så fort som möjligt med mera, - genom en aktiv antidiskrimineringspolitik, särskilt på arbetsmarknaden, (Vi återkommer i dessa frågor i anslutning till regeringens aviserade proposition.) - genom en aktiv toleransbefrämjande politik från myndigheter och folkrörelser. Det officiella måste gå före med gott exempel, - genom att främja forskning om bland annat mångkulturella problem och annan invandringsrelaterad forskning.Rasism bekämpas bäst med argument, med fakta och upplysningar. I kunskapens och förståelsens ljus dör fördomen och skräcken. ska bestämma om integrering eller inte? Ingen utom den enskilde invandraren själv. Men en sak måste vi starkare våga hävda mer: I gäller svensk lag. Det är viktigt, inte minst för nyanlända flyktingar, att få information i samband med mottagandet och med svenskundervisningen om de oskrivna lagarna och normerna för beteende och umgänge. Utöver detta måste den enskilde invandraren själv få avgöra hur mycket av sin egen kultur han/hon vill behålla och hur mycket svensk kultur man vill göra till sin. vet från början att de vill stanna hela sitt liv i , andra är övertygade om att de stannar . Invandrare har rätt till sin egenart, och rätt till jämlikhet. Därför är det viktigt att de får stöd för att bevara sin egen kulturella identitet, därför är det på samma gång viktigt att bekämpa diskriminering. Vad är kultur? Det är inte bara språk, sång och dans, mat. Det är också en familjestruktur, ett sätt att umgås, religion, värderingar, kunskap om den egna historien, m.m. Därför är det viktigt inte bara med stöd till invandrarorganisationerna utan också till kyrkliga verksamheter. Det svenska samhället måste också i vissa fall kunna acceptera en annan familjestruktur t.ex. i socialpolitiken, eller önskemål inom vården, t.ex.rätt för kvinnor till kvinnliga läkare. Problemet är inte att invandrare blir för lite integrerade, för lite försvenskade: många invandrare blir försvenskade emot sin vilja - mycket få invandrare förmår hålla liv i sin särart och kultur mer än en eller två generationer. Problem uppkommer snarare när barnen integreras snabbare än familjen i övrigt, och detta leder till plågsamma konflikter. Från liberala utgångspunkter ligger mycket starka positiva värden i en viss typ av assimilering: den som har att göra med individens frigörelse från kollektivets bud: jämställdhet och likabehandling för kvinnorna, respekt för barnets rättigheter, avstånd från våldskultur och framsteg för demokratisk samhällssyn, religiös tolerans m.m. Vi måste våga stärka och glädja oss åt en sådan utveckling, en sådan försvenskning, vars effekter kan vara att kvinnor rätar på huvudet och barn slipper aga. Detta är en utveckling som i de enskilda fallen ofta medför stora konflikter inom den familj som berörs, men som det svenska samhället ändå måste uppmuntra och inte vara neutral inför. Det är oacceptabelt att förringa ett brott med hänvisning till olika kultur. behöver även svensk kultur i många stycken ta till sig värderingar från främmande kulturer:den ofta starka familjesolidariteten i många kulturer och respekten för äldre. Arbetskraftsinvandringen medförde att människor i produktiv ålder sökte sig till . Många av dessa har nått pensionsåldern. En del av dessa invandrare drömde om att återvända till sitt hemland. Av många olika anledningar har det oftast inte blivit så. Äldre människor har ofta större svårigheter än yngre att göra sina önskemål hörda. Kommuner och landsting måste därför vara lyhörda för de behov och önskemål som är speciella för de äldre invandrarna. I detta arbete kan självfallet invandrarorganisationerna fylla en viktig funktion. Språket är ett speciellt hinder för äldre invandrare. Även om språkkunskaperna under den yrkesverksamma delen av livet varit goda kan de försvinna vid högre ålder. Det förekommer alltför ofta att en invandrare med bristande svenskkunskaper vid långtidsvård placeras på en avdelning med enbart svensktalande personal. Detta är allvarligt då kommunikation och kontakt med yttervärlden är av stor vikt och konsekvensen kan bli ett alltför långsamt eller uteblivet tillfrisknande. stöder önskemål från vissa invandrargrupper om en ökad valfrihet på ålderdomen. Detta innebär bl.a. att äldre invandrare skall ha möjlighet att, om de så önskar, bo nära andra personer med samma kulturella bakgrund på ålderdomshem, eller vid långtidssjukvård. Dessa önskemål bör kommuner och landsting försöka tillmötesgå. UHÄ har av regeringen fått i uppdrag att utreda hur tillgången på tvåspråkig personal skall kunna förbättras. har understrukit vikten av att detta uppdrag skyndsamt redovisas. Förslag bör presenteras . För många invandrare leder arbetslivet till kontakt med den nya kulturen. Det är också ofta i denna miljö som infödda svenskar stiftar bekantskap med invandrare. I en dynamisk arbetsmiljö tas dessa kulturmöten till vara och upplevs som något positivt varifrån nya idéer och handlingsmönster kan hämtas. Många, men långt ifrån alla, invandrarkvinnor är dock utestängda från dessa kontakter och den stimulans de ger. Med ingen eller endast låg utbildning, vilket är vanligt i många invandrargrupper, är det svårt för kvinnorna att skaffa sig ett arbete som familjen kräver uppmärksamhet och omsorg. Dessa lågutbildade kvinnor förvärvsarbetar ofta på obekväm arbetstid för att kunna ta hand om sina barn. I många av dessa fall ger arbetet inte heller de möjligheter till sociala kontakter som vore önskvärda. Effekten blir att många invandrarkvinnor blir isolerade från kontakter utanför hemmet. Kunskaper i svenska språket är ofta undermåliga just hos dessa kvinnor. Invandrarkvinnornas situation kräver ökad uppmärksamhet. Många invandrarkvinnor lever i vad vi kallar Det glömda . Särskild uppmärksamhet måste riktas mot den behandling som de kvinnor som utsätts för s.k. hustruimport får utstå. förekommer att mannen utnyttjar det faktum att kvinnan blir utvisad om hon skiljer sig innan förflutit. Det har hänt att mannen i sådana fall misshandlat kvinnan psykiskt och fysiskt, i vetskap om att hon av rädsla för utvisning inte vågar ta ut skilsmässa eller anmäla honom. Den s.k. tvåårsregeln måste avskaffas. Förslag om detta framläggs i en annan motion. 6.4 Invandrare på arbetsmarknaden Mångå flyktingar och invandrare har arbetslivserfarenhet och yrkeskunskaper från sitt hemland. En del har också en gedigen utbildning, kanske på universitetsnivå, bakom sig. I har vi ofta misslyckats med att ta till vara den kompetens invandrarna besitter vilket är till men för såväl individen som för landet. Besvikelsen kan bli stor då den nyanlände upptäcker att ingen efterfrågar hans eller hennes yrkeskunskaper och inte förväntar sig att de skulle kunna komma till användning i . För det svenska samhället innebär detta ett slöseri med såväl mänskliga som ekonomiska resurser. Invandrares examina anses ofta inte vara jämställda med svenska eller anses vara inkompletta. har därför tidigare framfört önskemål om en intensifiering av arbetet med att värdera examina vid UHÄ. Denna verksamhet har pågått , men alltför små resultat har uppnåtts. Ärendebalanserna är stora och väntetiderna därmed långa. Regeringen anvisade extra medel till UHÄ för innevarande budgetår och föreslår nu att ekvivaleringsenhetens anslag ytterligare skall förstärkas. Vi välkomnar dessa beslut och förslag och kommer att uppmärksammt följa arbetet vid UHÄ. som det finns brist på arbetskraft inom vårdsektorn finns det flyktingar med utländska vårdexamina som går arbetslösa. På några orter har en försöksverksamhet kommit igång för att hjälpa flyktingar med utländsk vårdexamen i , genom intensivkurser i svenska kombinerad med praktik. bör medverka till att dessa fortbildningsinsatser kommer igång på fler orter. Dessutom bör de undersökas om inte språkprovet kan genomföras på fler ställen, liksom den obligatoriska kursen. Det är angeläget att denna verksamhet utvidgas. Invandrare drabbas oftare än andra av arbetslöshet. Inom AMU:s utbud av kurser bör invandrarna erbjudas påbyggnads- och kompletterande utbildning. Detta är viktigt framför allt för många unga som har tvingats avbryta sin utbildning i hemlandet eller haft en mycket kort skolgång där liksom för dem som p.g.a. bristande svenskkunskaper m.m. inte har kunnat bygga på sin utbildning.