mot · GD02Ju610 · 1990-01-17 00:00:00 — Motion till 1989/90:Ju610 av () Nödvärnsrätten Brottsligheten mot enskilda människor ökar i vårt samhälle och särskilt oroande är utvecklingen av våldsbrotten. Samhällets skydd är otillräckligt och måste självklart förstärkas på lämpligt sätt. Men oavsett alla sådana förbättringar nödgas man konstatera att just vid det akuta våldsangreppet finns det ofta inte någon representant för den offentliga ordningsmakten närvarande. Den enda tillgängliga skyddsmöjligheten blir då ytterst det privata handgripliga försvaret. Lagstiftaren har i gällande rätt även förutsett denna situation. Reglerna om nödvärn ger den enskilde rätt att försvara sig vid angrepp. Dessutom tillerkännes varje medborgare rätt att komma en medmänniska till hjälp i en sådan utsatt situation. Dessa rättigheter får betraktas som vittgående och nödvärnsrätten behöver nog inte utvidgas. En utökning av nödvärnsrätten skulle kunna leda till att enskilda personer, kanske även medborgargarden, helt skulle ta lagen i egna händer och därmed åstadkomma en våldsupptrappning i samhället. Problematiken i nödvärnsrätten är i stället följande. De aktuella lagreglerna 24 kap. 1 och 5 §§ i är inte tillräckligt klargörande. Det förefaller som om lagstiftaren inte lyckats tydliggöra sina intentioner i lagtexten. Särskilt gäller det rätten för alla medborgare att hjälpa en medmänniska som hamnat i ett nödvärnsläge samt möjligheten till straffrihet även vid överskridande av nödvärnsrätten. Sådan oklarhet skapar alltid svårigheter för rättstillämpningen. Rättspraxis i underrätterna har också varit ojämn och det påtalades av . Denna bedömning gäller även för dagens situation och några avgöranden av högsta domstolen har inte heller refererats efter 1980. Bristerna i rättstillämpningen har numera även vidimerats av profesor . Dessutom har problematiken ingående analyserats i ett juridiskt examensarbete av jur. kand. och vid i . Mot denna bakgrund är nödvärnsrätten i starkt behov av förtydligande på åtminstone följande sju punkter. Den rättsliga regleringen bör inledningsvis uttryckligen fastslå att en gärning sorn någon företar i nödvärn icke skall medföra straffansvar. Härefter måste förutsättningarna för ansvarsfrihet närmare angivas i lagen. Så sker tydligast genom att nödvärn beskrives som vissa bestämda handlingssätt i linje med nu gällande regel och inte som allmänna situationer som föreslås av fängelsestraffkommittén (SOU 1988:7). Däremot bör ordet söker i gällande regel ersättas med ett mer neutralt uttryck som inte kräver särskilt avsikt hos den angripne. Vidare bör övervägas om nödvärnsrätt bör föreligga vid psykiska angrepp. Härutöver krävs en viss proportionalitet mellan nödvärnshandlingen samt angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse. Men man bör här också uttryckligen angiva att hänsyn kan tas till angriparens individuella egenskaper och psykiska status. Däremot bör inte användas luddiga rekvisit som omständigheterna i övrigt. Nödvärnshandlingar som icke är uppenbart oförsvariga är nu straffria och bör vara det även . I vissa fall skall straffrihet inträda trots överskridande av nödvärnsrätten, nämligen om man "svårligen kunde besinna sig. Här behövs uppenbarligen en precisering av lagen, som är både svårbegriplig för allmänheten och svårtillämpad för domstolarna. Det aktuella rekvisitet gäller alltså kravet på den angripnes självbehärskning i nödvärnssituationen. Här kan tillämpas en subjektiv eller en objektiv metod. Lagstiftaren torde nöja sig med att den angripne inte kunnat behärska sig utifrån sin subjektiva bedömning. Rättspraxis och rättsdoktrin synes därutöver mer objektivt kräva att även en genomsnittlig person skulle handlat på motsvarande sätt. En sådan diskrepans är naturligtvis oacceptabel. Den rimliga ståndpunkten är att kravet på självbehärskning skall relateras till den angripnes personliga egenskaper och bedömning. Straffrihet skall alltså inträda för den angripne personen om han svårligen kunnat besinna sig även om en annan person i motsvarande situation inte skulle ha överskridit nödvärnsrätten. Undantag kan behöva göras vid uppenbart onormal obehärskning. En kärnfråga i lagregleringen gäller bevisbördan för nödvärnssituationen, alltså om den angripne skall vara skyldig att bevisa förekomsten av en nödvärnssituation eller om åklagaren skall bevisa avsaknaden därav. Lagen anvisar ingen lösning. Enligt förarbetena skall en nödvärnsinvändning tas för god så länge den inte vederlagts. I rättspraxis synes man tillämpa en fördelad bevisbörda så att viss börda läggs på den angripne innan bördan övergår på åklagaren. Men det är oklart på vilken punkt bevisbördan skall övergå. Förslagsvis borde en bevisregel innebära krav på att den angripne gör in 1989/90 Ju610 vändning om nödvärn som inte är osannolik varefter åklagaren är skyldig att bevisa att nödvärn inte förelegat. En sådan regel bör införas i lagen. Härigenom torde uppnås en rimlig balans mellan den angripne och åklagaren i rättsprocessen. Resultatet bör bli att osanna fall bortsorteras utan att man missar de sanna fallen. Ansvarsfrihet eller strafflindring skall kunna inträda även i de fall då den angripne på rimliga grunder trodde att han var i en nödvärnssituation. På denna punkt bör lagen förtydligas så att det klart framgår att sådan villfarelse accepteras - oavsett om gärningen ligger inom eller utom nödvärnsrätten. Så bör ske genom en fristående generell regel. Vidare bör i lagen införas ett särskilt stadgande som uttryckligen och otvetydigt tillerkänner envar som kommer annan person till hjälp i en nödvärnssituation rätt till nödvärn och då i samma omfattning som om hjälparen själv angripits. Detta skulle säkerligen stimulera benägenhet att hjälpa en angripen medmänniska. Det kunde få brottsförebyggande effekt på bl.a. gatuvåldet om allmänheten kände till att det är tillåtet att hjälpa en medmänniska i fara och då våga göra detta i trygg förvissning om att äga lagens odiskutabla stöd. Det vore ju naturligt om i vart fall okynnesvåldsverkaren avhåller sig från angrepp om han kan förvänta sig - förutom kraftfullt försvar från den angripne - resolut hjälp från allmänheten. För övrigt är rätten till nödvärnshjälp inte bara en rättslig fråga utan kanske ännu mer en mänsklig fråga om att våga bry sig om en medmänniska i nöd. Den straffrättsliga ansvarsfriheten vid nödvärn och nödvärnsöverskridande regleras i . För friheten från skadeståndsansvar i dessa fall saknas däremot uttryckliga regler. Därför föreslås att det i skadeståndslagen direkt införes att skadeståndsskyldighet ej skall föreligga vid nödvärn och ej heller vid nödvärnsöverskridande om straffrihet föreligger. I nödvärnsfallen kan skadeersättning erhållas - förutom som skadestånd och försäkringsersättning - av brottsskadenämnden enligt brottsskadelagen eller av enligt särskild förordning (1988:842). Dessa båda författningar täcker till synes i vart fall delvis samma tillämpningsområde. Men turordningen mellan författningarna är oreglerad och oenighet föreligger mellan de tillämpande myndigheterna. Därför bör den inbördes tillämpningsordningen mellan författningarna uttryckligen regleras. Det är viktigt att allmänheten känner till vilken rätt till självförsvar som nödvärnsreglerna ger. Bristande kunskap härom kan leda till oönskade effek 1989/90 JuölO ter - å ena sidan medföra en omotiverad underlåtenhet att ingripa mot brottsliga angrepp, å andra sidan leda till ett ökat våld genom att vapen och andra tillhyggen används i oträngt läge. Många medborgare saknar erforderliga kunskaper om sina rättigheter att ingripa och om dessa rättigheters gränser. Bristande kunskap avhjälps bl.a. genom lämpliga informationsåtgärder. har informationen varit i det närmaste obefintlig. I samband med lagändring bör det vara en självklarhet att göra en effektiv informationsinsats. Nödvärnsrätt på allas ansvar Ett förtydligande av nödvärnsrätten är ett angeläget behov. En sådan lagändring är förknippad med många fördelar. Det handlar då inte bara om att försvara sig mot brott utan också om att bidraga till att minska våldsbenägenheten. Detta bör ligga i allas intresse. I ett rättssamhälle bygger nödvärnsrätten på allas ansvar. Nödvärnsrätten har varit aktuell i samhällsdebatten. Dessutom har en statlig utredning - efter tilläggsdirektiv - avlämnat ett betänkande om bl.a. nödvärnsrätt. Kommittén har därvid föreslagit en omredigering av lagtexten för att åstadkomma ett förtydligande av nödvärnsrätten. Emellertid är lagstiftningsfrågan föremål för regeringens ställningstagande. Detta är en orimligt lång handläggningstid. Ärendet får inte längre förhalas utan bör nu skyndsamt föranleda förslag till . Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till förtydligande av hela nödvärnsrätten i enlighet med vad i motionen anförts, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att lagförslag bör avges med skyndsamhet. 1989/90 Ju610 gotab 99472, 1990