mot · GD02Fi66 · 1990-05-10 00:00:00 — Motion till 1989/90: Fi66 av m.fl. (m) med anledning av prop. 1989/90:150 Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /91, m.m. (kompletteringsproposition) Den internationella utvecklingen 3 Den svenska ekonomin 5 3.1 Det aktuella läget 5 Regeringens ekonomiska politik 11 4.2.2 Åtstramningar och regleringar 14 4.2.3 Åtgärder för ökat sparande 15 4.4 Den kommunala ekonomin 17 4.5.2 Lönebildningen och arbetsmarknadens spelregler 21 4.5.3 Arbetsmarknadspolitikens uppgift 22 4.6 Sammanfattande slutsats 24 Det moderata alternativet 25 5.1 Utbudspolitik och avreglering 25 Medan övriga industriländer i allmänhet präglas av stabil ekonomisk expansion, går in i en hemmagjord avmattning. Med sin ekonomiska politik ser regeringen ut att lyckas med den unika prestationen att förena den svagaste tillväxten inom med den snabbaste inflationen. växer underskottet i bytesbalansen i en takt av , så att det 1991 väntas motsvara av bruttonationalprodukten. Den post i bytesbalansen som utvecklas mest ogynnsamt är räntebetalningarna till utlandet. Det sammanhänger med det snabbt växande intresset för investeringar i företag, fastigheter och aktier utomlands. Problemet är att denna kapitalutströmning inte motsvaras av ett inflöde från utländska placerare till . Följden blir ett behov av allt större räntemarginaler till omvärlden, vilket ytterligare försämrar investeringsklimatet i . I den reviderade finansplanen nämns inte den tredje vägens ekonomiska politik. Det är fullt förståeligt. Dess syfte var att återställa balans och tillväxt genom att hålla tillbaka konsumtionen och bereda utrymme för investeringar och export. Den aktuella utvecklingen innebär att backar utefter den tredje vägen. Ett lika grundligt misslyckande får man leta efter. hade vårt land enligt finansplanen nått en kritisk punkt. Denna har passerats utan att den ekonomiska utvecklingen i något enda avseende kunnat vändas till det bättre. Haga-överläggningar har brutit samman, och riksmedlaren har kommit och gått. Pris- och hyresstopp har införts och försvunnit, medan löne-, strejk- och utdelningsstoppen försvann, innan de hann införas. Av konkreta åtgärder från finansplanen och efterföljande krispaket återstår egentligen endast den skärpta investeringsskatten och höjda dryckes- och tobaksskatter. Närmast föreslås nu en höjning av mervärdeskatten till från . För det genomsnittliga hushållet betyder det en skatteökning med ca . motsätter sig denna skärpning av världens redan hårdaste skattetryck. Som konjunkturpolitiskt ingrepp bedömdes åtgärden för övrigt av en enig opposition komma alltför sent . påskyndar och fördjupar den en avmattning som redan är i full gång. Regeringens förslag att avskaffa åldersgränsen i allemanssparande! räcker inte för att stimulera till sparande bland barn och ungdom. Vi upprepar vårt förslag om ett skattegynnat startsparande, som är spärrat för uttag intill . Vidare erinras om vårt tidigare förslag att öppna möjligheter till pensionssparande i t.ex. bank. har länge förordat införandet av ett kommunalt skattestopp. Vi tillstyrker också att en parlamentarisk kommitté får se över den kommunala ekonomin med inriktning på en övergång från specialdestinerade till generella statsbidrag och högst i utdebitering. På arbetslivsområdet förordar vi en översyn av semesterlagen, som skall syfta till att semestervillkoren i högre grad bestäms mellan den enskilda arbetstagaren och arbetsgivaren. 1 stället för en höjning av nuvarande egenavgifter till de erkända arbetslöshetskassorna begärs förslag om en allmän ar betslöshetsförsäkring omfattande alla förvärvsarbetande. konstaterar att krispolitiken mest inne- F'66 burit skattehöjningar. Den förebådade utbudspolitiska omorienteringen har i stort sett stannat vid ord. Av allt att döma är det ideologiska motståndet inom regeringspartiet alltför starkt. Avsaknaden av nytänkande och handlingskraft leder till slutsatsen att socialdemokraterna har gjort sitt. Moderata Samlingspartiets ekonomiska politik behöver inte omformuleras i nya krispaket och handlingsprogram. förespråkar vi en kursomläggning, för vilken nyckelorden är utbudspolitik och avreglering. Åtstramning av finanspolitiken skall ske genom minskningar på statsbudgetens utgiftssida. Skattetrycket måste sänkas och olika marknader frigöras för att fungera bättre. Ansatsen är strukturpolitisk. När avmattningen nu sätter in, kan det vara frestande att pröva snabba ingrepp för att ställa till rätta. Men återfall i en aktiv konjunkturpolitik i syfte att detaljstyra efterfrågan skulle bara göra ont värre. Krisbekämpningen måste därför ges en långsiktig inriktning. För att det åter skall bli intressant att investera och verka i , krävs det - utöver utgiftsminskningar, skattesänkning och avreglering - en satsning på infrastrukturen. Av betydelse är också en tryggad elförsörjning liksom ökad klarhet om förhållande till EG. Med den långsiktiga, icke-interventionistiska uppläggning som vill ge finanspolitiken kommer uppgiften att genomföra stabiliseringspolitiska justeringar att främst åvila penningpolitiken. I nuvarande krisläge måste denna inriktas på att både bekämpa inflationen och trygga kronans yttre värde. I första hand gäller det att hantera den bomb av kortfristiga utlandslån som hotar att brisera före nästa val. En effektiv penningpolitik skulle underlättas av vissa institutionella förändringar. Den enskilda åtgärd som ger mest hopp om framgång i kampen mot inflationen och för en fast växelkurs är att stärka oberoende. En anknytning av kronan till EMS-systemet skulle också få stor betydelse. Det har under årets första månader inte inträffat något som rubbar vår bedömning från partimotionen (motion 1989/90:Fi204 av m.fl.) att världsekonomin präglas av såväl tillväxt som stabilitet. Därmed fortsätter den uppgång som gjorde till det ekonomiskt mest framgångsrika decenniet någonsin för i stort sett alla industrialiserade länder utom . Som vi tidigare framhållit ligger förklaringen främst i en bred övergång till en ekonomisk politik, som kännetecknas av kamp mot inflationen genom utbudspolitik och avreglering. Hur långt omsvängningen har gått illustreras av att det vid årets förstamajfirande i olika östeuropeiska huvudstäder framfördes krav på mer marknadsekonomi. Den eftersträvade mjuklandningen i förefaller kunna genomföras. En dämpning av den inhemska efterfrågan ger utrymme för en förbättring av utrikeshandeln, vilket reducerar underskottet i bytesbalansen. 1* 1989/90. Även det federala budgetunderskottet minskar som andel av BNP. 1989/90 serna verkar sålunda kunna rättas till utan någon recession eller nämnvärd Fi66 uppgång i arbetslösheten. Den starka tillväxten i kommer sannolikt att normaliseras under intryck av den omställning till ett konsumtionssamhälle som förestår. Aktiebörsen har sjunkit . Detta har utlöst en yen-depreciering, som måste bromsas dels för att de internationella handelsobalanserna inte skall förvärras, dels för att undvika inflation. Mycket talar för fortsatt penningpolitisk åtstramning. Inom EG genomgår nu en sådan kur, som håller på att få avsedd effekt. Inflationen pressas ned och importen dämpas, som det svaga pundet gynnar exporten. kännetecknas av fortsatt stark expansion, som i stor utsträckning har sitt upphov i pågående förändringar i , inte minst . Den tyska valutaunionen väntas leda till ökad tillväxt i utan att inflationen tar fart. Även i övrigt förutses den fortskridande europeiska integrationen positivt påverka den ekonomiska utvecklingen. Förbättringen i det tidigare instabila är värd särskild uppmärksamhet. En stram finans- och penningpolitik i förening med ekonomiska liberaliseringar har fört ned inflationstakten till tysk nivå, och tillväxten ligger stadigt kring . Lika anmärkningsvärt är att inflationen i nu är nere på 3-procentsnivån. Återhållsamhet med offentliga utgifter och åtgärder för att sänka skattetrycket gynnar exportindustrin, och underskottet i bytesbalansen har reducerats till ca . Även i har en stram ekonomisk politik pressat ned inflationen och stimulerat exporten. Den nya regeringen drar nu ned på den offentliga utgiftssidan och sänker inkomstskatten, vilket bör hålla uppe den pånyttfödda tillväxten. I har produktionen ökat i en takt av , dvs. avsevärt mer än genomsnittet i . Detta har framkallat överhettningstendenser med bl.a. växande bytesunderskott, vilket föranleder en inbromsning - dock inte värre än att tillväxten fortfarande väntas överstiga den i . Det mest aktuella problemet i världsekonomin är f.n. tendensen till stigande räntor. Pådrivande har varit utvecklingen i . Ränteuppgången där har fått den amerikanska nedgången, som inleddes , att göra halt. I har räntorna stigit till följd av växande inflationsoro. Det är dock inte troligt att en internationell eskalering av penningpolitiken skall tillåtas fördjupa den begränsade konjunkturdämpning som har kunnat avläsas till en verklig recession. Världshandeln kan väntas växa i ungefär oförändrad takt eller med . Ett problem för del är att den ekonomiska aktiviteten är jämförelsevis låg i vissa områden med stor betydelse för export, t.ex. , och . För flertalet berörda länder förutses dock ett uppsving . På litet kan uppbyggnadsarbetet i medföra en ökad efterfrågan där på investeringsvaror. 3.1 Det aktuella läget I kretsen av industriländer, som präglas av stabil ekonomisk expansion, sticker av med en rejäl avmattning, vilken är hemmagjord till sin karaktär. Av tabell 1 framgår att regeringen sett sig föranlåten att revidera ned den väntade tillväxten från strax över till både och . Beträffande 1991 återges prognosen enligt alternativ 2, vilket bygger på det mera realistiska löneantagandet, men enligt kompletteringspropositionen skulle bruttonationalprodukten (BNP) inte ens i det optimistiska alternativ 1 stiga med . Med hänsyn till att befolkningstillväxten leder till ännu lägre ökningstal för BNP per invånare, finns det skäl att tala om ren stagnation. Tabell 1 Försörjningsbalans och nyckeltal (procent där ej annat anges) 1991 jan alt 2 -1,0 -0,1 -0,3 -37,5 -50,7 -54,0 -72,4 Anm. jan = regeringens budgetproposition 1990 april = regeringens kompletteringsproposition 1990 Källor: Budgetpropositionen och kompletteringspropositionen 1990 Exporten förutses möta svårigheter. Ökningstalen ligger trots en mer än dubbelt så snabb marknadstillväxt, vilket vittnar om att marknadsandelar snabbt går förlorade till följd av den ogynnsamma kostnadsutvecklingen i . Importen utvecklas däremot snabbare än vad som förutsågs , vilket är anmärkningsvärt mot bakgrund av den väntade avmattningen. Att importen ändå inte ökar mer med nuvarande kostnadstendenser sammanhänger med omslaget beträffande investeringarna. Industrins investeringar väntas enligt den reviderade nationalbudgeten (RNB) utvecklas från en ökning 1989 via en svag ytterligare uppgång till en minskning . Den lilla tillväxt som återstår bärs således upp av konsumtionen. ringen brukar berömma sig av återhållsamhet med offentliga utgifter och Mot. 1989/90 förebrå medborgarna för alltför stark köplust. Ändå steg den privata konsumtionen 1989 inte med , medan den offentliga växte med . Ännu ökar den offentliga konsumtionen snabbare än den privata. Prognosen att uppgången på den offentliga sidan 1991 skall stanna under en halv procent är - i synnerhet vad beträffar den kommunala sektorn - inte realistisk. Även om ett kommunalt skattestopp sätts in, lär det bli svårt att ens uppnå det gamla 1-procentsmålet för volymexpansionen. Det finns således skäl att räkna med att det slutliga utfallet jämfört med regeringens förväntningar kommer att innebära en viss omfördelning från privat till offentlig konsumtion . I vår partimotion uttrycktes tvivel på förutsägelsen i finansplanen att lönenivån skulle stiga med . Vi bedömde en ökning med som mera trolig. Regeringen har justerat upp sin prognos till Denna gäller dock endast under förutsättning av att pågående omförhandlingar inte leder till nya påslag och att löneglidningen blir måttlig. Att skriva in sådana villkor i en bedömning av de ekonomiska utsikterna är lika meningslöst som att knyta fortsatta förväntningar till ett positivt utfall av det experiment som uppdraget till en riksmedlare innebar. Påståendet i kompletteringspropositionen att prisklausulerna i avtalen formulerades före beslutet om 1990 års skattereform är dessutom felaktigt vad beträffar det för den framtida kostnadsutvecklingen kanske mest skadliga av dem alla, nämligen statstjänstemannaavtalet. Med beaktande av det aktuella läget på arbetsmarknaden och den fortsatta högskattepolitiken kan erfarenhetsmässigt lönestegringen nu antas överskrida och kanske nå . Beträffande 1991 bygger regeringen sina kalkyler på att lönenivån stiger med . Ett sådant antagande är inte bara helt orealistiskt utan också grovt vilseledande. En så kraftig neddragning av löneutvecklingstakten mellan saknar allt stöd av erfarenheten. Det kan t.o.m. hävdas att den svenska modellen för lönebildning tycks vara förenad med ett slags golv vid årlig lönestegring. Även om efterfrågan på arbetskraft blir lägre , finns det många vakanser inom exempelvis den offentliga sektorn som väntar på att bli fyllda. Skatteomläggningen kommer inte att nämnvärt påverka lönekraven, eftersom marginalskattelättnaderna uppvägs av andra skattehöjningar. Att planera för lönehöjningar på då priserna väntas stiga mer än dubbelt så mycket måste betecknas som medvetet självbedrägeri. Det är för övrigt avslöjande att en löneökning på anges som trolig i RNB, där 3-procentsalternativet beskrivs som ett löst antagande. Enligt vår uppfattning kan även en prognos på visa sig alltför snålt tilltagen. underkände vi även regeringens beräkning av inflationen . Vi höjde prognosen från till . Tyvärr får även denna högre siffra nu konstateras vara en underskattning. steg priserna med , vilket endast obetydligt underskrider uppgången under hela . På årsbasis är inflationstakten nu . Som framgår av diagram 1 betyder de senaste månadernas acceleration i prisstegringen att denna nu går mer än dubbelt så snabbt som i jämförbara länder. I stor utsträckning ligger orsaken i politiskt beslutade prishöjningar, och ytterligare sådana är på väg i form av höjda dryckes- och tobaksskatter Mot. 1989/90 samt höjd moms. Regeringens nya prognos på ligger sannolikt någon för lågt. Årsgenomsnittet skulle då hamna på . Prisstegringen får antas ligga på ungefär oförändrad nivå , även om en avsaktning kan väntas ske , eftersom de nya skattehöjningarna är koncentrerade till årets början. Inflationstakten i och utlandet (Ökning vid jämförelse med motsvarande månad föregående år) åtta viktigaste handelspartner, vägt genomsnitt Mest anmärkningsvärd och mest oroväckande är ändå den snabba försämringen av bytesbalansen. Underskottet växer med i stort sett i taget. I föregående års reviderade finansplan bedömdes det 1989 stanna vid . Det blev drygt 33 miljarder, vilket var en försämring med . Enligt finansplanen skulle det 1990 uppgå till 37,5 miljarder. ligger regeringens prognos på drygt 50 miljarder. Det är den nivå som man förutsåg , men i den reviderade finansplanen har den siffran höjts till . Vår bedömning i januarimotionen att även de stora underskottstal som regeringen då redovisade var orealistiskt optimistiska har verkligen besannats av utvecklingen. 1970 1973 1976 1979 1982 1985 1988 1991 Källa: Reviderad nationalbudget 1990 Om farhågorna visar sig riktiga, motsvarar bytesunderskottet av BNP, vilket - som diagram 2 visar - är avsevärt mer än vad som förekom under krisåren kring 1980. Till skillnad från är handelsbalansen fortfarande positiv, även om försämringen sedan slutet av har varit snabb. Den post i bytesbalansen som utvecklas mest ogynnsamt är emellertid räntebetalningarna till utlandet. Dessa växer snabbt främst till följd av den omfattande upplåning som sker utomlands för att finansiera köp av utländska företag, fastigheter och aktier. Det har tidigare förekommit försök att bortförklara detta som en statistisk illusion, men medges det i den reviderade finansplanen att avkastningen på dessa investeringar ofta återinvesteras utomlands och kanske aldrig kommer att föras hem till . I detta sammanhang förtjänar det påpekas att det vid sidan av det växande bytesunderskottet sker en snabb utströmning av svenskt investeringskapital. Detta slags internationalisering är i och för sig välkommen, men det är ett problem att utländska placerare inte visar samma intresse för satsningar i vårt land, vilket med all önskvärd tydlighet framgår av diagram 3. löpande priser, miljarder kr Svenska direktinvesteringar i utlandet E Utländska direktinvesteringar i 1980 1981 1982 1983 1984 "l985 1986 1987 1988 1989 Till bilden hör också att svenska placerare nettoplacerade på utländska aktiemarknader mot endast 10 miljarder på den svenska. har svenska placerare utom allemansfonderna nettosålt svenska aktier för 12 miljarder och nettoköpt utländska för 11 miljarder. Utförsäljningen av svenska aktier har till stor del kunnat absorberas av allemansfonderna, som fått ett extra kapitaltillskott på 8 miljarder till följd av överföringar från allemanssparkonton. Allemansfonderna får endast köpa svenska aktier. Därmed har kursnedgången kunnat begränsas till från årets början. Men upphör denna effekt som utflödet av aktieinvesteringskapital kan bli . Särskilt bekymmersamt är att det är svårt att se när tendensen till växande underskott i bytesbalansen skall kunna brytas. Ett underskott på 1991 betyder att räntekostnaderna för utlandsskulden påföljande år växer med ca 7 miljarder. Den snabba kostnadsökningen i medför fortsatta marknadsförluster för exporten, vilket möjligen motverkas av att konjunkturavmattningen dämpar importen, men handelsbalansen blir i bästa fall oförändrad. Om svenska investerares intresse för utländska placeringar inte bara är en tillfällig portföljanpassning efter valutaregleringens slopande utan - vilket är mera troligt - ett utslag av en strukturell och därmed mera bestående förskjutning, kan bytesbalansen mycket väl försämras med ytterligare 1992. Mot bakgrund av särskilt bytesbalansens snabba försämring är det inte förvånande att räntenivån i har höjts kraftigt , vilket framgår av diagram 4. Särskilt snabb var uppgången i anslutning till regeringskrisen . har sedermera bekräftat nödvändigheten av ett högre ränteläge genom att justera upp diskontot. ståndet till euroräntorna, som länge varit , har vidgats Mot. I synnerhet som den internationella ränteutvecklingen under över- Fi66 blickbar tid verkar bli uppåtriktad torde vi få räkna med en hög svensk räntenivå trots konjunkturdämpningen. Så länge bytesunderskottet växer och placeringskapital strömmar ut krävs det allt större räntemarginaler till omvärlden. Men det betyder förstås att investeringsklimatet i försämras ytterligare. Ränteutvecklingen i och på euromarknaden I 1 i 1 1 i I 1 1 I i 1985 1986 1987 1988 1989 1990 Sammanfattningsvis kan det konstateras att regeringens ekonomiska politik har fört vårt land till den unika situationen att den svagaste tillväxten bland förenas med den snabbaste inflationen och att detta sker med en hisnande ökning av sparandeunderskottet sådant detta avläses i bytesbalansen. Självklart håller inte detta i längden. Sorn vanligt presenteras i kompletteringspropositionen en långtidsbudget, som belyser utvecklingen av statsbudgetens inkomster och utgifter fram till /95. Syftet med kalkylerna är att visa vilken budgetutveck- 10 ling sorn blir följden, om inga beslut fattas om ändrade utgifter eller inkoms- Mot. 1989/90 ter. Med hänsyn till den aktuella samhällsekonomiska utvecklingen är det naturligt att resonemangen i långtidsbudgeten mycket kretsar kring problemen med det otillräckliga sparandet. Framställningen andas en misstro mot hushållens möjligheter att nämnvärt öka sitt sparande. Det finns inte heller något hopp om att det finansiella sparandet i den kommunala sektorn skall bli positivt. Eftersom socialförsäkringarna förutses bli utsatta för påfrestningar, dras slutsatsen att det positiva bidraget till det offentliga finansiella sparandet måste komma från staten. Som eftersträvansvärt framställs ett budgetöverskott på inemot . Analysen bygger emellertid på ett antal högst dubiösa premisser. Det framhålls som en fördel att budgetöverskott avlastar statsbudgeten framtida ränteutgifter. Men som vi påpekade i januarimotionen går det inte att rationellt motivera varför medborgarna skall underkasta sig extra höga skatter för att kunna åtnjuta desto lägre skatter. Med balans i statsbudgeten och ekonomisk tillväxt minskar ändå skuldtjänstkostnaderna i betydelse . Vidare sägs det i långtidsbudgeten att sparandet i AP-fonden skulle behöva vara betydligt högre än för att klara de framtida pensionsåtagandena. Okunnigheten tycks vara stor om att utgången av ATP-striden blev att det för tjänstepensioneringen valdes ett fördelningssystem, som kännetecknas av att någon fondering inte behövs, eftersom pensionsutgifterna skall bestridas med inflytande pensionsavgifter. Mest anmärkningsvärt är dock att argumentationen för ett stort statligt sparandeöverskott leder till slutsatsen att skattetrycket måste förbli mycket högt, trots att det erkänns att detta i sig skapar problem för ekonomins sätt att fungera, inte minst med tanke på utlandsberoende. Så långt som till att medge att det hårda skattetrycket begränsar medborgarnas möjligheter att spara - och att detta kan förklara det låga hushållssparande! - går man dock ej. Enligt Moderata Samlingspartiets mening är det slags sifferexercis som långtidsbudgeten representerar tämligen meningslös, så länge den endast innebär en mekanisk framräkning av vad fattade beslut om budgetpolitiken leder till. Vi efterlyser klart angivna mål för skattetryckets och de offentliga utgifternas utveckling som utgångspunkter för framtida kalkylarbete av detta slag. I den reviderade finansplanen nämns inte med ett ord den tredje vägens ekonomiska politik. Det är fullt förståeligt. Dess syfte var att återställa balans och tillväxt genom att hålla tillbaka konsumtionen och bereda utrymme för investeringar och export. Men verkar det som om vi backar utefter den 11 1** 1989/90. färd befinner sig i en situation av stagna- Mot. tion och svår såväl inre som yttre obalans, varvid endast konsumtionen ökar, Fi66 medan utrikeshandeln och investeringarna utvecklas negativt. Ett lika grundligt misslyckande får man leta efter. Regeringen erkände egentligen detta redan vid årets början i finansplanen, där det inledningsvis hette: Vi har kommit till en kritisk punkt i den ekonomiska utvecklingen. kommer att bli avgörande för möjligheten att få ned inflationen utan att gå den i andra länder vanliga vägen över hög arbetslöshet. Den reviderade finansplanen visar nu att den kritiska punkten har passerats utan att den ekonomiska utvecklingen i något enda avseende kunnat vändas till det bättre. rullar tvärtom allt snabbare i utförsbacken. Och någon åtgärd som verkligen kan lägga om färdriktningen har inte genomförts eller ens föreslagits från regeringens sida. Finansplanen innehöll i stort sett endast initiativet till överläggningar med arbetsmarknadens parter om lönerna 1990 och 1991. Sedan dessa Hagaöverläggningar brutit samman, lade regeringen fram ett första krispaket. Där föreslogs ett antal tvärstopp, som var så angelägna att det ställdes kabinettsfråga på deras godkännande. Det blev emellertid aldrig något löneoch strejkstopp, förslaget om utdelningsstopp drogs tillbaka innan det hann införas, och pris- och hyresstoppet som skulle gälla till utgången av 1991 har redan upphävts. Men regeringen gav inte tappt. lade den fram ett andra krispaket, som var fullt av tal om utbudspolitik. Den enda bestående effekten blev dock en höjning av dryckes- och tobaksskatterna, vilken tillsammans med skärpningen av investeringsskatten på annat byggande än bostäder utgör det konkreta resultatet av regeringens ansträngningar på det ekonomisk-politiska området.