mot · GD02Fö202 · 1990-01-24 00:00:00 — Motion till 1989/90:Fö202 av m.fl. (fp) Totalförsvaret Den nu arbetande försvarskommittén, FK 88, har arbetat med underlag för delbetänkandet om svensk säkerhetspolitik. har kommittén tagit fram förslag till inriktning av myndigheternas planering års försvarsbeslut. har deltagit aktivt i detta arbete och saknar därför anledning att i riksdagsmotion utförligt behandla dessa frågor. Inte heller anser vi det rimligt att nu begära väsentliga förändringar av försvarspolitiken under det år som återstår inför nästa försvarsbeslut. Vi ger därför endast några övergripande synpunkter på försvarspolitiken. Därutöver ger vi mer detaljerat synpunkter på rekrytering ur den värnpliktiga åldersklassen för direktutbildning för civilförsvaret. Detta är en fråga som drivits av partiet och genom riksdagsbeslut fått ökad aktualitet. Den stabilitet som präglat utvecklingen i har brutits. syn på de förändringar som skett och sker återfinns i vår partimotion om säkerhetspolitik och integration i . Mot den bakgrund vi där tecknar anser vi det viktigt att har ett totalförsvar i balans och med sådan styrka och sammansättning att det kan värna om vår territoriella integritet, skydda vår befolkning och våra intressen och med kraft avvisa angrepp mot vårt land. De brister i vårt försvar som framkom inför föregående försvarsbeslut och som föranledde att besluta om ekonomiska och sakliga förstärkningar är enligt uppfattning alltjämt viktiga att åtgärda. De ligger också helt i linje med vad överbefälhavaren föreslagit. De senare uppdagade bristerna understryker blott betydelsen av ytterligare förstärkningar inom viktiga områden. är det enligt uppfattning av stor betydelse att den nya försvarskommittén ingående prövar den aktuella balansen mellan kvantitet och kvalitet i olika försvarsfunktioner och förband. På samma sätt är det viktigt att med omvärldsförändringarna som grund pröva medelsbehoven och balansen mellan driftskostnader och långsiktiga investeringar. En något lugnare militärteknisk utveckling i vår omvärld bör också innebära ökade möjligheter att vid sidan av den nödvändiga förnyelsen successivt modernisera äldre vapensystem. Enligt mening är det angeläget att ständigt pröva den offent liga verksamhetens effektivitet. Arméns verksamhet har genomlysts och inom marinen pågår en strukturrationalisering inom ramen för de nya marinkommandona. En motsvarande allsidig granskning av flygvapnets fredsverksamhet och kostnadsutveckling bör nu inledas. Vad avser det militära försvaret är det enligt uppfattning viktigt att luftförsvaret förstärks på det sätt som fastlades försvarsbeslut. Betydelsen av JAS-systemets flexibla luftförsvarsförmåga är oförändrad och det är därför nödvändigt att både anskaffa JAS och den utrustning och de stödsystem som luftförsvaret kräver framöver. Värdet av ökat antal luftvärnsförband med medellång räckvidd kvarstår också. Efter förslag från har 1987 beslutat om modifiering av ytterligare tolv . Sedan bristen på piloter och tekniker mildrats bör dessa flygplan möjligt efter försvarsbeslutet användas för uppsättning av ytterligare en jaktdivision. Detta är värdefullt bl.a. för att öka incidentberedskapen över . Försvaret mot kustinvasion har utvecklats olika inom olika delfunktioner. Ubåtar och attackflyg har fått ökad slagkraft mot en angripare till sjöss. Modern ytattack och tung kustrobot har börjat tillföras. Detta är enligt uppfattning en riktig utveckling, som bör fortsätta främst avseende ubåtar och tung kustrobot genom bl.a. livstidsförlängning av ubåtar typ Sjöormen och/eller utökat antal ubåt . erfordras en ökad förmåga hos arméns brigader att tidigt kunna möta luftlandsatta och landstigna förband, vilket ställer krav på bl.a. moderna stridsvagnar, mekanisering och splitterskydd för soldaten. Försvaret vid landgränsen i norr har prioriterats i tidigare försvarsbeslut. Det är viktigt att förbanden kan bibehålla nuvarande goda kvalitet relativt omvärlden och att svagheter i luftförsvar och sjukvårdssystem undanröjs. Bl.a. bör fler helikoptrar för sjuktransport tillkomma En kritisk faktor för en angripare kan vara tidig tillgång på infallsportar, t.ex. hamnar i vårt land. Överbefälhavaren bör därför redovisa möjligheterna och kostnaderna för att genom personellt och materiellt utvecklade territorialförsvarsförband, modernisering av fasta kustartilleriförband samt förstärkt luftvärn skapa ett snabbt gripbart och förbättrat försvar av viktiga infallsportar. Den framtida balansen mellan kvantitet och kvalitet hos arméns brigader är av stor betydelse. Enligt uppfattning krävs ca 20 bridgader för landets försvar och planeringen bör nu inriktas mot att modernisera dessa, varvid ett delmål bör vara att hälften av brigaderna fått högre kvalitet . Beredskapen mot kränkningar, snabba lägesutvecklingar etc. har stor betydelse särskilt i ett så föränderligt läge som är fallet. är det av vikt att beredskapen inte hålls högre än nödvändigt p.g.a. de stora kostnaderna, vilket går ut över den långsiktiga förnyelsen av det militära försvaret. Enligt mening är det viktigt att planera för en fortsatt tillväxt av vår ubåtsskyddsförmåga intill dess full säkerhet erhållits om utvecklingen på detta område. Inom andra delområden eller inom vissa geografiska områden bör kommittén pröva en förändrad beredskapsinriktning. Underrättelsetjänstens stora betydelse kvarstår dock oförändrad. 1* 1989/90. Forsknings- och försvarsindustrifrågor påverkas starkt av utvecklingen i vår omvärld. En internationellt lugnare militärteknisk utveckling bör som ett exempel få konsekvenser för våra egna forskningsinsatser. Försvarsindustrins starkt ökade behov av utlandssamverkan är en annan sådan utveckling. Både försvarsforskning och försvarsindustri förutsätts noggrant prövas i kommitténs fortsatta arbete. Behovet av en industriell förmåga för att vidareutveckla våra i konstruerade vapensystem bör därvid särskilt uppmärksammas. Utbildning av värnpliktiga till räddningstjänst m.m. har drivit tanken på föryngring och kvalitetshöjning av civilförsvaret genom att unga grundutbildas direkt till detta. I särskilda yttranden från fp-ledamöterna försvarskommitté (i två betänkanden ) angavs principer och praktiska förslag på detta område. Bl.a. sades att det finns ett starkt behov av att föryngra civilförsvarets organisation. Den består till helt dominerande del av män i åldrarna . Manskapet inom civilförsvaret utbildas över huvud taget inte, endast befälet ges sådan utbildning. Detta medför att civilförsvarets enheter inte kan väntas vara användbara direkt efter mobilisering. Eftersom kommittén betonar att överraskande angrepp bör vara styrande för planeringen är det nödvändigt att ge utbildning åt hela civilförsvarets organisation. Om civilförsvaret får utbilda sin personal redan kan denna civilförsvarsutbildning sedan nyttiggöras i krigsorganisationen i omkring . Vi finner det starkt motiverat att ge civilförsvaret ungefär 5.000 direktrekryterade yngre . Därmed skulle en tredjedel av organisationen vara kraftigt föryngrad. Denna tredjedel skulle då också vara utbildad - och ur detta utbildade manskap bör efterhand befäl tas ut. Yngre personal för civilförsvaret skulle enligt förslag 1981 tas ut i samband med inskrivningen, genom befattningsbeskrivningar som jämförs med individernas förutsättningar. Det innebär att civilförsvaret och det militära försvaret konkurrerar på lika villkor om dessa personer. Det är orimligt att de som tjänstgör i civilförsvaret inte ska ges en utbildning som krävs för krigsuppgiften, som det militära försvaret tagit in och utbildat flera tusen värnpliktiga mer än som behövs för omsättning av krigsorganisationen. I det särskilda yttrandet till betänkandet Säkerhetspolitiken och totalförsvaret (Ds Fö 1981:1) sades, att vi anser inte att våra förslag strider mot den allmänna värnplikten. Tvärtom är det angeläget att inom denna, mer , variera utbildningstiden med hänsyn till krigsuppgiften för att kunna minska de totala kostnaderna. Vi anser det också angeläget att bryta nuvarande totala gräns mellan militärt och civilt försvar - även yngre män ska anses göra en fullgod insats om de direktrekryteras för krigsplacering i en civil totalförsvarsuppgift. I det första betänkandet 1981 fanns en viss öppning även från majoriteten att överväga förslag, men i det andra betänkandet var denna öppenhet helt borta. Majoriteten sade helt nej till att värnpliktiga skulle få direktutbildas för civilförsvaret. Frågan om utbildningstid för uppgifter inom civilförsvaret kan inte besvaras utan att man har tillgång till befattningsbeskrivningar för uppgifterna ifråga. Majoriteten gick med på förslag att skulle få i uppdrag att utarbeta sådana beskrivningar. tvingades nästa försvarskommitté konstatera, att inte fullgjorde detta uppdrag. I slutbetänkandet skrev försvarskommitté. 1 försvarsbeslut angavs att befattningsanalyser bör göras och kvalifikationskrav utarbetas för befattningar inom civilförsvarets krigsorganisation. Kommittén finner det anmärkningsvärt att så inte har skett. Sådana befattningsbeskrivningar är enligt kommitténs mening nödvändiga för att effektivt sköta bemanningen av krigsorganisationen. Befattningsanalys m.m. bör genomföras. Det fullkomligt ohållbara i nuvarande system för civilförsvarets personalförsörjning ligger i att det är omöjligt att tillgodose kompetenskraven, när utbildningen bara omfattar enstaka dagar. I (numera ) programplan inför försvarsbeslutet lämnades de chockerande uppgifterna rörande viktiga befattningar ifråga om AC-enheter, ammunitionsröjningsgrupper och andra angelägna enheter, att samtliga befattningar kräver kompetens och erfarenhet som endast undantagsvis finns att tillgå i det civila samhället som bristen på kompetens inte kan åstadkommas genom utbildning enligt civilförsvarslagen. avrådde myndigheten från det enda som skulle kunna avhjälpa bristen, nämligen direktrekrytering av ung personal, som var beredd att genomgå tillräckligt lång utbildning. Kontentan blev alltså att civilförsvarets krigsorganiation inte fungerar och inte kommer att göra det heller. Exemplet är en illustration till den självklara effekten av att det militära försvaret får monopol på att få utnyttja värnpliktiga. är människor beredda att genomgå den utbildning som behövs för en krigsuppgift, även om utbildningen pågår . Men vid 35 eller är människor inte beredda att underkasta sig en tvångsmässig och lång utbildning för en krigsuppift. Civilförsvarsplikten innefattar därför inte åläggande om lång utbildning i fred. Man kan därför säga, att behövs flera veckors eller månaders utbildning för att klara en krigsuppgift, så måste den utbildningen ges , i annat fall blir den inte av. Man kan dessutom tillägga att även om det civila totalförsvaret hade möjlighet att ge t.ex. tre månaders utbildning för män som lämnar värnpliktsåldern (vid ), så är det ändå tveksamt i vilken utsträckning det skulle anses ekonomiskt rimligt. En sådan utbildning skulle ju sedan bara kunna nyttjas i omkring , alltså tredjedelen av den tid man skulle kunna nyttja en utbildning som ges . 1989 innebar en vändpunkt genom att en riksdagsmajoritet, som sagt nej till förslag, nu ändrade sig. I partimotion (1989/90:Föl5) fördes på nytt tanken om direktrekrytering av värnpliktiga till civilförsvaret fram. Utöver att innebära en föryngring och kvalitativ förstärkning av civilförsvaret genom bättre utbildning, skulle en sådan åtgärd dessutom bidra till en snabbare avveckling av den för de enskilda ytterst besvärande värnpliktspuckeln - dvs. väntan på att göra sin utbildning. enigt försvarsutskott beslöt att föreslå att ge regeringen till känna att frågan om direktrekrytering av värnpliktiga till civilförsvaret bör behandlas av försvarskommittén. Denna har därefter begärt att i samråd med ÖB och ÖCB skall studera möjligheter och konsekvenser av en årlig direktrekrytering av vissa värnpliktiga. I ett läge då möjligheterna att praktiskt förverkliga gamla tanke om direktrekrytering finner vi det befogat att ge ytterligare synpunkter på utformningen av ett sådant system. Sådan utbildning som redan finns i samhället, genom skolor och praktiskt arbete, finns det inte anledning att också ge inom ramen för värnplikt eller civilförsvarsplikt. Sådan tvångslag bör bara användas för att ge de kunskaper och färdigheter som behövs för krigsuppgiften, men som inte redan finns hos lämpade personer. ÖCB bör självfallet ange i vilken mån det finns uppgifter även inom andra delar av civilt försvar än räddningstjänsten, som fordrar längre utbildning för krigsuppgiften än som kan ges inom ramen för dagens system. Förmodligen rör det sig i så fall om uppgifter, där man behöver nyckelpersoner med kunskaper som inte finns i fredssamhället och där utbildningsbehovet inte kan tillgodoses på annat sätt. Till en del har frågor av detta slag belysts i samband med studier kring bästa sätt att nyttiggöra de vapenfria och ge dem lämplig utbildning för uppgifter i krig. Fördelen med att använda värnpliktslagen är självfallet att man dels kan ge så lång utbildlning som behövs, dels kan anknyta till den civila utbildning den enskilde påbörjat. Behöver man t.ex. ge utbildning för tillsyn och underhåll i krig av fjärrvärmesystem, bör man i så fall välja värnpliktiga som skaffar sig en yrkesutbildning inom närliggande kompetenser. Det är inte säkert att man bland de vapenfria finner underlag nog ifråga om sådan anknytning till deras yrkesutbildning. De utbildningsbehov som finns för civila delar av totalförsvaret kan inte anges , eftersom samhällsförändringar, teknisk utveckling etc. gör att man kan få nya nyckelgrupper som blir flaskhalsar i krigsorganisationen, om inte längre utbildning kan ges redan i fred. De värnpliktiga som utbildas för räddningstjänsten bör, som angav i sin partimotion , i första hand utbildas vid dagens räddningsskolor, alltså i Revinge, , och . Men strävan bör vara att därefter ge praktik eller fortsatt utbildning vid den kommunala fredsräddningstj änsten. I , där man utbildar värnpliktiga för tjänst i civilförsvaret, är erfarenheten att de värnpliktigas deltagande i fredstida räddningstjänst är utomordentligt värdefull. När den enskilde upplever att han klarar en uppgift i verkligheten ger det en motivation och en tilltro till egen förmåga, som inte kan manas fram på ett övningsfält. I är utbildningstiden för dessa värnpliktiga 6 månader. var utbildningen längre. Man kan tänka sig olika utbildningstider. Att enbart utbilda värnpliktiga enstaka dagar - alltså den utbildningstid som det hittillsvarande civilförsvaret har - är i och för sig tänkbart, men då får man bara föryngring. Vill man höja kvaliteten i räddningstjänsten bör längre utbildningstider väljas. rande angav ett utbildningsbehov på kanske , men med starka reservationer, därför att man inte studerat frågan och inte heller gjort befattningsanalyser. (Eftersom man ändå inte utbildade civilförsvarets befattningshavare, så hade man inte ansett det behövligt att göra beskrivningar av vad som egentligen borde krävas av personalen i organisationen.) I dessa angivna veckor var inte befälsutbildning inlagd, utan sådan avsågs tillkomma . Mycket talar för att man ger en viss befälsutbildning redan under grundutbildningen, främst därför att det alltså är den enda tidpunkt då den enskilde kan acceptera om det blir fråga om flera månaders utbildning. anser att utbildningsbehovet bör vara styrande, alltså en differentiering av utbildningstiden så att var och en får den utbildning som behövs, varken mer eller mindre. Andra partier har motsatt sig den tanken och angivit en lägsta gräns . Vill man ha denna låsning också för värnpliktiga, som utbildas för civila uppgifter, är det naturligtvis fullt möjligt. Ska man inom ramen för detta ändå vara rationell, bör de värnpliktiga i så fall ges så pass kvalificerade uppgifter att blir meningsfullt använd. Ifråga om det enda område som granskats något mer ifråga om utbildningsbehov, alltså personal med skyddsuppgifter ifråga om verkningar av A- och C-vapen, har angivits utbildningstider kring 10 månader. En del av denna utbildning bör förläggas till i . Vi upprepar vår tidigare kritik mot att denna skola organisatoriskt ingår i armén. Det är olyckligt att en skola, dit även vapenfria tjänstepliktiga sänds, ska ingå i försvarsmakten. Om man för värnpliktiga till räddningstjänsten tänker sig en utbildningstid ungefär i samma nivå som den ger och därvid förlägger praktikskedet till kommunala räddningskårer, får man undan för undan en förstärkning också av den fredstida räddningskapaciteten. Inte bara så att de värnpliktiga under utbildning/praktik innebär ett tillskott till resurser. Utan kanske ännu viktigare, genom att det vid större bränder, olyckor, översvämningar, kemiska utsläpp etc. blir möjligt att dra nytta av de redan utbildade. , t.ex. i samband med jordskredet i , noterades att i fredstid får man använda civilförsvarets materiel men inte personalen, eftersom civilförsvarsplikten gäller i krig men inte i fred. Men eftersom civilförsvarets enheter ändå inte är utbildade, så har det här ansetts ganska betydelselöst. De kan ju knappast göra en insats förrän efter kompletterande utbildning. är läget förändrat. I samband med att antog den nya räddningstjänstlagen konstaterades, att inom ramen för den kan räddningschefen i kommunen rekvirera de personer han behöver i ett utsatt läge. Har man en utbildad civilförsvarsenhet kan den användas, men alltså inte med hjälp av civilförsvarslagen utan med användande av räddningstjänstlagen. En räddningschef i en kommun skulle naturligtvis se det som en stor tillgång att vid större olyckor redan i fred kunna dra nytta av sådana värnpliktiga som utbildats i räddningstjänst och haft en del av sin utbildning förlagd till i kommunen. Det här betyder alltså en förstärkning av den kapacitet som finns i kommunen för att klara svåra situationer redan i fredstid. I årets budgetproposition tar försvarsministern (bil. 6, sid. 55) upp frågan om svensk beredskap för räddningstjänst i andra länder. har på regeringens uppdrag lämnat förslag, mot bakgrund av erfarenheterna från insatsen vid jordbävningskatastrofen i . Försvarsministern framhåller betydelsen av att det finns en svensk beredskap för räddningsinsatser vid katastrofer i andra länder. Vi kan inte se annat än att möjligheterna att kunna sätta upp enheter för sådan insats i andra länder skulle öka betydligt, om man vid rekryteringen till enheterna hade tillgång inte bara till fredsräddningstjänstens personal ute i kommunerna utan också värnpliktiga som utbildats i räddningstjänst. Naturligtvis bör också annan personal kunna komma ifråga, t.ex. läkare och annan sjukvårdspersonal. När regeringen nu givit tillfälle att ta del av regeringens syn på frågor om planering och förberedelsearbete för att med kort varsel ska kunna deltaga i räddningsinsatser i andra länder, anser vi det befogat att ger regeringen till känna att också i detta avseende skulle en direktrekrytering av värnpliktiga innebära en betydande förstärkning. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om direktrekrytering av värnpliktiga till civila delar av totalförsvaret. () ()