mot · GD02U501 · 1990-01-12 00:00:00 — När EG bestämde sig för att upprätta den inre marknaden och fick fart på arbetet var det konsekvent av EFTA-länderna att hänga på och söka finna en samarbetsform som gav också dem den inre marknadens fördelar. För att det skall bli möjligt förutsätter det givetvis reciprocitet från och andra EFTA-länders sida. Det är en väsentlig uppgift för det svenska samhället - och inte minst för regeringen - att hos våra samarbetspartner i EG skapa en verklighetstrogen bild av som en aktiv och engagerad partner i det europeiska integrationsarbetet. Regeringen bör klargöra att mål är att så långt vår alliansfria säkerhetspolitik tillåter på ett med medlemsländerna likvärdigt sätt delta i integrationen. bör så snart tillfälle erbjuds söka medlemskap i miljövårdsorganet EEA och i europeiska monitära systemet (EMS). har angivit som mål för de nu pågående förhandlingarna och kontakterna med EG att de om möjligt skall leda till samma fördelar och åtaganden för medborgare, institutioner och företag i som kommer att gälla i EG när vitbokens intentioner förverkligats. Liksom syftet varit att minska handelshindren i , måste syftet nu vara att avskaffa hindren för människors, varors, tjänsters och kapitalströmmars rörlighet, hette det i betänkandet. fastslog vidare att förhandlingarna med EG skulle vara förutsättningslösa. Avsikten borde vara att bredda och fördjupa samarbetet med EG på varje område så långt detta är förenligt med neutralitetspolitiken. Inget område borde vara undantaget från förhandlingar. Vidare konstaterade att svenskt medlemskap inte är ett mål för de diskussioner med EG som förestår. gav EG:s stats- och regeringschefer (det s.k. ) vid möte i klartecken till förhandlingar mellan och länderna i EFTA om upprättande av en europeisk ekonomisk sfär (EES). Det är mycket positivt att EG nu förklarat sig beredd att förhandla med EFTA om ett avtal som, med några viktiga undantag, skulle ge våra medborgare, institutioner och företag samma frihet som EG:s motsvarigheter inom en europeisk ekonomisk sfär omfattande alla de 18 länderna inom EGEFTA. Möjligheten att nå ett sådant avtal får inte försittas. Utgångspunkten för EG i EES-förhandlingarna är den nu gällande EGrätten. Syftet är att genom EFTA-ländernas anslutning till denna rätt uppnå fri rörlighet för människor, varor, tjänster och kapital. EG-rätten är i detta sammanhang inte förhandlingsbar. Vad som kan uppnås i förhandlingarna är beslut om övergångsbestämmelser och om eventuella permanenta undantag från reglerna i de fall sådana undantag är grundade på fundamentala intressen. I förhandlingar bör , enligt vår uppfattning, och i överensstämmelse med beslut, eftersträva att avtalet blir så omfattande som möjligt. Det finns skäl utgå från att EG godtar krav, vars syfte är att bevara en hög nivå till skydd för människors hälsa och säkerhet. Eftersom EG ofta upprätthåller en minst lika hög skyddsnivå som EFTA-länderna skulle den undantagslistan inte behöva bli särskilt omfattande. Om de mål som ställt upp för förhandlingarna med EG uppnås, kan vi notera att svenska medborgare, institutioner och företag får större rörelsefrihet inom hela än vad de har inom . Inom en europeisk ram kan således mycket av det komma att förverkligas som vi strävar mot och i långa stycken uppnått i det nordiska samarbetet. Den svåraste frågan i förhandlingarna mellan EFTA och EG ser ut att bli formerna för ett gemensamt beslutsfattande. Det är ytterligt angeläget att och andra EFTA-länder får ett reellt inflytande över beslut inom EES som påverkar regelsystemet i vårt land. har förhandlingarna med EG gått in i ett avgörande skede. har preciserat regeringens mandat för dessa förhandlingar. Under förhandlingarna ankommer det på regeringen att måna om nära kontakter med riksdagspartierna i syfte att brett förankra de ställningstaganden som fortlöpande görs. Organen för dessa kontakter är främst i utrikesutskott, utrikesnämnden och EFTA-delegationen. inför drömmen om ett fritt Ett litet neutralt och alliansfritt land som kan och bör ligga vid frontlinjen, när det gäller arbetet för ömsesidig nedrustning, mänskliga rättigheter och demokratistödjande åtgärder. Efter måttet av vår förmåga skall vi vara en pådrivande kraft i detta arbete. har byggt upp en avsevärd trovärdighet som hävdare av folkrättens principer om självbestämmande och fredlig konfliktlösning, liksom för radikalt ökad resursöverföring från i-länder till . Vi har varit och är en av FN-systemets främsta tillskyndare. Denna politik är ideologiskt motiverad, men den är också uttryck för realpolitik. En värld, där människor lever i fred, har sin frihet och får äta sig mätta blir en säkrare värld också för oss. Arbetet för folkrätt, nedrustning och bistånd är därför viktiga element i svensk utrikespolitik. Här kan och bör den svenska profilen vara hög. På samma sätt kan vi inte hantera säkerhetspolitiska frågor. Som ett litet neutralt och alliansfritt land kan vi inte ligga i täten, när det gäller att snabbt revidera grundläggande säkerhetspolitiska doktriner. Härvidlag inbjuder alliansfriheten och neutraliteten till försiktighet. Det är först när förhoppningar och möjligheter till avspänning och nedrustning har materialiserats, som vi kan ändra vårt utrikespolitiska agerande utan att det behöver missförstås. På många områden kan man med fördel bedriva försöksverksamhet. Dit hör inte säkerhetspolitiken. Den utveckling som inletts mellan supermakterna och i kan förändra de grundläggande förutsättningarna för svensk säkerhetspolitik, framför allt på det sättet att säkerhetspolitiska överväganden kan tillåtas bli mindre betydelsefulla . Om utvecklingen blir lyckosam, kommer en mindre andel av våra resurser att behöva avsättas för försvarsändamål och mindre vikt att behöva tillmätas de säkerhetspolitiska aspekterna av frågan om vårt förhållande till EG. Säkerhetspolitik innebär uppoffringar; ju mindre hotad freden och säkerheten är, desto mindre anledning att göra dessa uppoffringar. Det är emellertid inte säkert, att det som ovan kallats det fria blir verklighet. En annan möjlighet är ett , där freden och säkerheten förblir hotade, ehuru hoten delvis är annorlunda . Det är väsentligt att grundligt och självständigt analysera de nya utvecklingsmöjligheterna och deras innebörd för . Så mycket kan dock sägas utan fördjupad analys, att det som inträffat i öst-västförhållandet och i inte är tillräckligt för att motivera en förändring av den svenska säkerhetspolitikens grundlinjer. Såväl neutralitetspolitiken som försvarspolitiken är långsiktiga. De kan inte grundas på dagsaktualiteter. Endast om det finns skäl för antagandet att den förda politiken är varaktigt onödig på grund av ett förbättrat internationellt läge kan en förändring vara aktuell. I ett läge där osäkerhetsmomenten är så stora som är det angeläget med förutsättningslös analys men inte befogat att ändra politik. Det är främst två frågeställningar i den förda säkerhetspolitiken som aktualiserats under intryck av förändringarna i . Den ena gäller det militära försvaret; det har ifrågasatts om inte det nya läget i ger utrymme för lägre försvarsutgifter än vad som eljest varit nödvändigt. I fjolårets motion om säkerhetspolitik och nedrustning, hävdade folkpar- Mot. tiet, att även om risken för ett stormaktskrig troligtvis minskat, hade Nor- U501 dens och därmed läge blivit mera utsatt. Som skäl härför angavs betydelse som hemmabas för en stor del av strategiska, kärnvapenbestyckade ubåtar och som utgångspunkt för sovjetiska försök att avskära NATO:s förbindelser över . Dessa sovjetiska hot hade lett till amerikanska motåtgärder, särskilt på det området. Kryssningsmissilerna och riskerna för militärt låsta lägen i utgjorde ytterligare faktorer som gjorde det nordiska området strategiskt betydelsefullt. Aktuella nedrustningsåtgärder skulle inte beröra vår del av . Tvärtom fanns en risk för att avspänning och rustningsminskningar i skulle förskjuta stormaktskonfrontationens tyngdpunkt till , och det svenska territoriets betydelse i sammanhanget påpekades, och ubåtskränkningarna sattes in i detta sammanhang. Det framhölls särskilt, att det mycket allvarligt skulle skada vår säkerhet om endera sidan fick ett dominerande inflytande i det nordiska området. Trots allt som hänt i står sig denna beskrivning alltjämt. säkerhetspolitiska problem är knutet till det globala supermaktsförhållandet och inte endast till problemen på den europeiska kontinenten. Även om en avspänning mellan och har inletts, och även om förutsättningarna för att den skall bli stabil är förhållandevis goda, är detta något annat än att freden och nedrustningen redan skulle vara ett faktum. Inte ens så omfattande nedskärningar av de strategiska kärnvapnen, som har diskuterats skulle beröva dess strategiska betydelse. En stormaktskonflikt ter sig synnerligen osannolik, men detta är inte något tillräckligt skäl för en långsiktig förändring av försvarspolitiken. Det kan inte uteslutas att utvecklingen i världen blir så positiv att en sådan förändring blir motiverad. Men på förhoppningar kan försvarspolitiken inte bygga. Den andra frågeställningen som rör säkerhetspolitiken, och som händelserna i har aktualiserat, gäller synen på förhållandet mellan neutralitetspolitiken och relationer till EG. Om Warszawapaktsländer upprättar nära förbindelser med EG och avspänningen mellan militäralliansema blir bestående ändras förutsättningarna för säkerhetspolitiska överväganden. Det vore till gagn för svenska medborgare och för den europeiska integrationen i stort, om också alliansfria länder som kunde bli medlemmar i den europeiska gemenskapen med bibehållen självständighet i avgöranden som rör säkerhetspolitiken. Infrias våra förhoppningar beträffande utvecklingen i och i relationerna mellan öst och väst har viktiga steg tagits inom vad som kallats gemensam säkerhet. Det skulle i sin tur väsentligt öka förutsättningarna för att inträda som fullvärdig medlem i EG. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i mo tionen anförts beträffande svensk säkerhetspolitik i ett förändrat , 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om inriktningen av samarbetet och biståndet till , 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om vikten av att klargöra vilja att så långt vårt säkerhetspolitiska oberoende tillåter delta i det europeiska samarbetet på ett med medlemsländer likvärdigt sätt. () () () () () () () () () () () () (fp)