mot · GD02So227 · 1990-01-19 00:00:00 — På vissa områden finns lösningar som kan tas fram relativt snabbt, på andra kan vi bara ana möjligheterna. Bristande kunskap och fantasi gör att det kommer att ta tid att få fram lösningar. Systematiskt och tålmodigt arbete kommer dock efterhand att ge goda resultat. En handikappad är oftast mer beroende av god bostadsstandard än andra därför att han/hon tillbringar mer av sin tid i bostaden. Det kräver att bostaden är planerad och anpassad efter den boendes behov. Men huvuddelen av vårt bostadsbestånd, både vad gäller småhus och flerfamiljsbostäder, är otillgängliga för handikappade. Utvecklingen mot ökad tillgänglighet går oacceptabelt långsamt. Därför bör handikapporganisationerna ges större möjlighet att vara med vid den praktiska utformningen av bostadsområden. Bostaden och dess miljö har en avgörande betydelse för handikappades möjligheter att delta i samhällslivet. Bostadsmiljön skall stimulera till aktiviteter i och utanför bostaden. Behovet av anpassning och tillgänglighet får inte stanna vid bostaden och det hus den är inrymd i. Man skall i största möjliga utsträckning kunna förflytta sig utomhus i närmiljön, vilket betyder att inte annat än oundgängliga trappsteg bör finnas, marken bör vara hårdgjord på lokalvägar och stigar och eventuella bilhinder utformade så att man kan passera med rullstol. Lägenheter och bostadsområden måste planeras med hänsyn till människor med handikapp. Enligt omsorgslagen har vissa handikappade givits laglig rätt till eget boende eller gruppboende. Det är landstingen som skall sörja för att lämpliga bostäder finns tillgängliga. Det är viktigt att landstingen ser till att barn med funktionsnedsättningar kan flytta hemifrån vid samma ålder som andra barn. Detta måste ske på ett sådant sätt att både föräldrar och barn kan känna sig trygga. Utgångspunkten måste vara att erbjuda handikappade vanliga bostäder som är utformade utifrån varje människas behov. Vid planeringen av handikappades boende måste risken för isolering uppmärksammas. Bland annat därför kan kollektiva boendeformer vara ett bra alternativ och möjligheten till sådant boende skall finnas för dem som så önskar. Det kollektiva boendet kan utformas som en grupp privata bostäder kring vissa gemensamma utrymmen. Bostaden skall planeras för flexibel användning så att den lätt kan anpassas efter nya behov. Bostadsanpassningsbidrag är ett särskilt statskommunalt bidrag för att anpassa en bostad, så att en person med handikapp skall kunna använda den. Bidraget får användas både för äldre och nyare bostäder, och man behöver inte själv äga den. Det är viktigt att de bostäder som byggs om med hjälp av dessa bidrag blir trivsamma för alla som skall bo i dem. Bostäder som handikappanpassas skall inte behöva likna en institution mer än nödvändigt. Handikappanpassningen får inte medföra att den blir ovärdig som bostad för den övriga familjen. I det fall bidraget skall användas för att göra en standardhöjning av bostaden, finns det maximerade gränser på bidragets nivå. Det är viktigt att de bidrag som är maximerade justeras i takt med kostnadsutvecklingen. 4.2 Handikappanpassning av allmänna samlingslokaler Handikappades möjligheter att utöva fritidsaktiviteter begränsas av att lokaler och anläggningar alltför sällan är anpassade till rörelsehindrade. Stödet till handikappanpassning av allmänna samlingslokaler har legat stilla . Maximibeloppet föreslås i budgetpropositionen /91 till oförändrat . Det är angeläget att bidraget i fortsättningen bättre kan följa kostnadsut vecklingen, så att möjligheterna till angelägna anpassningsåtgärder för handikappade inte urholkas. Vi föreslår därför att maximibeloppet höjs till . Kostnaden för detta kan uppskattas till ytterligare 2 milj.kr. 4.3 Utveckla de handikappades boende För stora grupper handikappade är boendet inte löst på ett lämpligt sätt. Många av de handikappade är i behov av att bo i kollektiva boendeformer. har det skett en avveckling av institutioner. Utbyggnadstakten av alternativa boendeformer har dock gått långsamt. Alla människor - även de som behöver omfattande stöd, hjälp och vård i sin dagliga livsföring - skall ha rätt till en egen bostad. Detta slog fast . Regeringen beslutade därefter att inrätta en boendeservicedelegation vid för att stimulera utbyggnaden av samordnad boendeservice samt att värdera och sammanställa erfarenheter från olika försök. När av försöksperioden återstår har 76 lokala utvecklingsarbeten fått stöd med 80 milj.kr. Boendeservicedelegationen konstaterar att utvecklingsarbetet röner ett stort intresse, men att få projekt för handikappade genomförts. Behovet av kollektiva boendeformer är stort bland de handikappade. Gruppboende är ofta en bra boendeform. Bristen på platser inom gruppboende är dock mycket stor. Denna boendeform bör byggas ut. Regeringen bör därför i samband med att boendeservicedelegationens arbete utvärderas, överväga hur utbyggnaderna av sådana boendeformer kan stimuleras. utgår det statsbidrag till personal inom , som arbetar i kommunernas gruppbostäder - men ej till kostnader för personal i gruppbostäder. Bestämmelserna om detta kommer att behandlas i den aviserade propositionen om huvudmannaskapet för äldreomsorgen. I samband med den propositionen avser vi att lägga fram våra förslag om villkoren för driftsbidrag till gruppboende. Varje människas rätt att vara oberoende, att själv bestämma över sitt liv, är en liberal grundtanke. Principen måste omfatta även människor med handikapp. Därför måste en viktig utgångspunkt för handikappolitiken vara att på olika områden undanröja de hinder som gör att handikappade har begränsat inflytande över sitt eget liv. Att få bestämma själv Den nuvarande uppsplittringen i olika kommun- och landstingstjänster medför en stor mängd kontakter med olika personal, telefontider och regler som inskränker den hjälpbehövandes möjligheter att gestalta sitt eget liv. Ett intressant försök att skapa alternativ till och öka valfriheten för människor med funktionshinder startades inom ramen för det s.k. . Projektet innebär att de resurser som i vanliga fall används till hemtjänst, ledsagarservice, arbetsbiträde m.m. läggs i en pott och disponeras av den funktionshindrade för anställning av egna assistenter. Därmed ges den handikappade möjlighet att själv bestämma över servicen och hur den utformas. Systemet med personliga assistenter är från liberala utgångspunkter mycket tilltalande. Den enskilde får större möjligheter att själv forma sin vardag. Självständighet och rörelsefrihet ökar. Beroendet av myndigheter och stela rutiner blir mindre. ligger helt i linje med ambition att förbättra livsbetingelserna för dem som lever i det glömda . Projektet har visat sig vara mycket framgångsrikt och därför bör fler liknande projekt uppmuntras. bör alla som önskar få möjlighet att med bidrag själv anställa sina assistenter. Ett nytt och bättre bilstöd till handikappade genomfördes , sedan länge drivit på. I de nya reglerna finns dock vissa brister, som måste rättas till. Reglerna innebär bl.a. att även handikappade som inte förvärvsarbetar eller studerar nu har möjlighet att erhålla bilstöd. För denna grupp gäller dock att de inte får förnyat bilstöd efter . Motsvarande begränsning finns inte för dem som fått bilstöd på grund av arbete eller studier och som sedan får förtidspension. De kan få förnyat stöd tills de fyller . En sådan skillnad mellan de olika grupperna är enligt mening inte motiverad. Vi anser att även förtidspensionärer som aldrig kommit ut på arbetsmarknaden och som har erhållit bilstöd skall kunna få förnyat bilstöd . För denna grupp gäller nu också att de själva måste kunna köra bilen. Alternativet för dessa handikappade är färdtjänst, vilket i många fall kan vara mer kostnadskrävande än en egen bil som körs av annan person. anser därför att det skall vara möjligt att göra undantag från kravet på eget körkort för att erhålla bilstöd om det bedöms att detta innebär lägre kostnader än färdtjänst. Regeringen bör ges i uppdrag att återkomma till med förslag härom. Bilstödet, som kan lämnas , består av tre olika bidragstyper. Dessa är grundbidrag, anskaffningsbidrag och anpassningsbidrag. Grundbidraget som omfattar . bör höjas för att kompensera för kostnadsutvecklingen. För /91 bör grundbidraget höjas , vilket motsvarar 15 milj.kr. i ökade anslag. I den nya lagen sägs i § 5 att bidrag lämnas till förälder med handikappat barn, under förutsättning att föräldern sammanbor med barnet och har behov av ett fordon för förflyttning tillsammans med barnet. Alla gravt handikappade barn bor dock inte hos sina biologiska föräldrar utan hos fosterföräldrar. Fosterföräldrar kommer inte i åtnjutande av bilstöd, även om alla andra villkor för stödet är uppfyllda. Reglerna bör ändras så att även fosterföräldrar som varaktigt vårdar handikappade barn kommer i åtnjutande av bilstöd. För att få rätt till bilstöd måste funktionshindret vara varaktigt och medföra väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller anlita allmänna kommunikationer. Dessa bestämmelser tillämpas med betydande godtycke. Reglerna för detta bör därför ses över. Det är en självklarhet att handikappade i så stor utsträckning som möjligt skall kunna utnyttja den vanliga kollektivtrafiken. Det finns dock betydande hinder för detta. antog 1979 en lag om handikappanpassad kollektivtrafik (1979:558). I samband med detta uttalade att anpassningen borde genomföras . Detta beslut togs men nästan inget har hänt för att öka tillgängligheten för de handikappade i kollektivtrafiken. Det är i många fall att föredra att handikappade människor kan använda den allmänna kollektivtrafiken istället för färdtjänsten. Det ger den handikappade ökad frihet och blir billigare. Som en följd av riksdagsbeslutet har transportrådet utfärdat föreskrifter. De framsteg som gjorts är dock otillräckliga. Några nämnvärda åtgärder för att t.ex. göra det möjligt för rullstolsburna handikappade att åka buss eller tåg har inte genomförts. En av orsakerna till detta kan enligt en rapport från vara att de specialdestinerade bidragen till motverkar andra åtgärder som underlättar handikappades förflyttning, t.ex. anpassning av kollektiva färdmedel. Erfarenheter från andra länder, bl.a. , och , visar att det finns tekniska lösningar som gör det möjligt även för rullstolsburna handikappade att åka kollektivt. Dessa erfarenheter bör ges en praktisk tillämpning här i . I samband med det trafikpolitiska beslutet avsattes medel för bidrag till investeringar för att öka handikappanpassningen i lokal och regional kollektivtrafik. Dessa medel är dock otillräckliga. Mot bakgrund av nu gällande lagstiftning och behoven gör vi bedömningen att insatserna för handikappanpassning av kollektivtrafiken måste förstärkas mer än vad regeringen föreslår. föreslår därför att ytterligare 50 milj.kr. reserveras på anslag B4, Byggande av länstrafikanläggningar, för fortsatta satsningar i syfte att öka handikappanpassningen och tillgängligheten i lokal och regional kollektivtrafik. Genom beslutet om engångsanslag till trafikhuvudmännen skapas incitament för handikappsatsningar inom den lokala och regionala kollektivtrafiken. Det är emellertid uppenbart att stora behov föreligger även när det gäller övrig kollektivtrafik. Bland annat har det pekats på behov av handikappanpassning av SJ:s vagnar. Det trafikpolitiska beslutet innebar att trafikanordnarna förutsattes verka på marknadsmässiga villkor. skall det allmänna på olika sätt verka för att sociala, miljömässiga och andra hänsyn präglar kommunikationerna. En sådan aspekt är utan tvivel tillgänglighet för handikappade. Enligt vår mening är det därför angeläget att regeringen ser över möjligheterna att stimulera handikappanpassning. Det ovan beskrivna bidraget till lokal och regional kollektivtrafik kan här ses som ett första steg. Även med ett utökat bilstöd kommer en väl fungerande färdtjänst att behövas. Orsaken är delvis att handikappanpassningen inte genomförts enligt beslut. Färdtjänsten bör ses som ett komplement till kollektivtrafiken för dem som inte kan utnyttja denna. Trots detta utgår färdtjänsten enligt som bistånd. Detta är ett föråldrat synsätt. Färdtjänsten bör därför ges samma huvudman som den övriga kollektivtrafiken. Riksfärdtjänsten syftar till att möjliggöra för gravt handikappade att göra längre resor inom landet till normala kostnader. Det statliga anslaget för ersättning för riksfärdtjänst överfördes till kommunerna i samband med förändringen . har det visat sig att fördelning av kostnadsramarna slår mycket olika. I stort sett kan man säga att kommuner med tidigare låg förbrukning fått hög kostnadstäckning medan kommuner med hög resandefrekvens fått låg kostnadstäckning. Det finns kommuner som fått av föregående års förbrukning. Kommunen har viss möjlighet att begära extra anslag men inte till full behovstäckning. har uppenbarligen gynnat kommuner med låg resandefrekvens och därmed följaktligen givit kommuner med högt resande ett incitament att dra ner. Ett annat problem för kommunerna är att dessa kostnadsramar har tilldelats för /90 men blev ej kända i kommunerna förrän . Det fanns alltså ingen möjlighet att påverka resandet . vill göra besparingar i riksfärdtjänsten. Ett sätt är att möjliggöra för fler handikappade att resa med tåg. 1979 beslutade att kollektivtrafiken skulle handikappanpassas. Men är det så gott som omöjligt för en rullstolsburen att åka kollektivt. Detta innebär att staten lämnar dubbla budskap: man drar in pengar till färdtjänsten men ser inte till att den handikappade har möjlighet att resa med kollektiva trafikmedel som vi andra. har för avsikt att utvärdera de förändringar som beslut om riksfärdtjänsten medför. Det är viktigt att denna utvärdering sker . började också nya regler gälla för brukarnas egenavgifter. Dessa skall motsvara priset för resa med tåg i andra klass. Denna princip om riksfärdtjänstens egenavgifter har dock inte förverkligats. Det finns flera exempel på att brukarna fått betala betydligt högre avgifter än vad en motsvarande resa kostar med tåg i andra klass. har således inte följt intentionerna i beslut. Regeringen bör därför uppdra åt transportrådet att justera prislistan enligt beslut. Handikappanpassning av kollektivtrafik och riksfärdtjänst behandlas också i motion om trafikpolitiken. Brister i miljön och omgivningen förvärrar handikappet och gör livet besvärligt. Men allt fler av dessa svårigheter kan kompenseras med tekniska hjälp finns dock problem med hjälpmedelsförsörjningen i flera landsting. Det har förekommit att handikappade har blivit ordinerade ett visst hjälpmedel men inte fått det därför att hjälpmedelsanslaget redan varit slut. Man har då gett besked att den handikappade får vänta till nästa budgetperiod för att kunna få sitt hjälpmedel. Ingen blir ordinerad hjälpmedel som inte behöver det. När ordinationen ges är behovet oftast redan akut. Därför är det orimligt med de långa väntetider som ibland förekommer innan den behövande kan få sitt hjälpmedel. Hjälpmedelsverksamheten har inte kunnat hävda sig i kostnadskonkurrensen mellan olika behov inom dagens problemfyllda sjukvård. Tekniska hjälpmedel är helt avgörande för en handikappad människas livskvalitet. Det måste vara lika självklart att få hjälpmedel som att få medicin. Hjälpmedelsberedningen överlämnade sitt slutbetänkande, Hjälpmedelsverksamhetens utveckling (SOU 1989:39). Utredningen förordar att hjälpmedelsverksamheten integreras i hälso- och sjukvården samt föreslår ett splittrat huvudmannaskap mellan primärkommuner och landstingskommuner. En sådan organisation riskerar att leda till att hjälpmedelsförsörjningen som identifierbar verksamhet försvinner. En sådan utveckling skulle leda till att kompetensen tunnas ut och att uppbyggnad av ny kunskap försvåras. menar att organisationen av hjälpmedelsförsörjningen måste uppfylla de handikappolitiska mål som antagit i sitt handikappolitiska program. Rätten till hjälpmedel skall garanteras i lag för personer med bestående eller långvariga funktionsnedsättningar. Personer som omfattas av lagen skall ges kostnadsfri tillgång till hjälpmedel efter behov. Det övergripande ansvaret och huvudmannaskapet för hjälpmedelsverksamheten skall vara samlat. Staten skall ha ett övergripande ansvar med klart uttalade riktlinjer för verksamheten samt hela kostnadsansvaret. I det samlade verksamhetsansvaret skall även ingå ansvar för: - Forskning och utveckling av nya och bättre hjälpmedel - Att bästa metoder och teknik tillämpas vid framtagande av olika hjälpme - Att resurser och kunskap finns för att tillverka sådana hjälpmedel som enskilda producenter av marknadsmässiga eller andra skäl inte finner lön TtlöalÖlf1 avnfi^älpmedel bör åvila landstingskommunerna eller motsvarande. Vi vill också poängtera betydelsen av att utbildningsansvaret blir sammanhållet. I takt med den tekniska utvecklingen kommer nya och bättre hjälpmedel att tillföras alla delar av hjälpmedelsområdet. Mot den bakgrunden blir organisationens förmåga att utveckla sin kompetens av avgörande betydelse. finns det stora brister i landstingens interna kunskapsuppbyggnad. Information om olika hjälpmedel skall vara tillgänglig på ett enkelt sätt. Med rehabilitering menas alla åtgärder som syftar till att ersätta, förbättra eller helst återställa kroppsfunktioner som försämrats genom sjukdom eller annan skada. Genom exempelvis träning skall man försöka återfå största möjliga fysiska, psykiska eller sociala funktionsnivå. All rehabilitering måste utgå från den handikappades individuella behov och förutsättningar och ta hänsyn också till förmågan att fungera i samhället. Alla handikappade som är i behov av behandling måste få det oavsett om det föreligger möjlighet till förbättring eller om det endast är fråga om bibehållande av funktioner. Den handikappade skall betraktas som en självklar medlem av behandlingsteamet. Många handikappade behöver vid sidan om en kontinuerlig rörelseträning regelbundna intensivperioder på rehabiliteringsklinik med möjlighet till sjukgymnastik och genomgång av hjälpmedel. Medicinsk rehabilitering skall sättas in så snart det akuta sjukdomsskedet är över och bestå av åtgärder för att motverka kvarstående funktionsnedsättningar. Rehabilitering kan också vara social och yrkesinriktad och avse exempelvis bostads- och arbetsplatsanpassning, studierådgivning, arbetsträning m.m. Men också inom det medicinska rehabiliteringsområdet finns det stora brister. Flera landsting saknar egen medicinsk rehabilitering och vårdplatserna för neurologisk rehabilitering i landstingens egen regi är mycket få. kämpar flera utanför landstingen stående rehabiliteringskliniker med problem därför att landstingen inte har resurser för utomläns- och utlandsvård. Sjukgymnasterna och logopederna har en central roll i rehabiliteringsarbetet. Bristen på dessa yrkeskategorier sätter hinder i vägen för att utveckla rehabiliteringsverksamheten. I vår motion om högskoleutbildningen föreslår vi därför att sjukgymnast- och logopedutbildningarna tillförs ökade resurser. Habilitering avser åtgärder för att barn, som från födsel eller unga år på grund av sjukdom eller skada behöver anpassning, så långt handikappet tilllåter skall kunna fungera normalt, fysiskt, psykiskt och socialt. Habilitering betyder således att utveckla en förmåga som inte funnits. Alla barn som är i behov av habilitering måste kunna få del av det. Insatserna kan vara olika som t.ex. sjukgymnastik och stöd från logopeder, psykologer, arbetsterapeuter, läkare etc. Genom att dessa resurser samordnas når man dels bättre kvalitet, dels slipper föräldrarna och barnet ha kontakt med många olika instanser som kanske är belägna långt från varandra. anser att det är väsentligt att en ökad samordning av barnhabilitering kommer till stånd. Att få barn med handikapp medför stora påfrestningar för familjen. Det är oerhört angeläget att båda föräldrarna får möjlighet att ta del i barnets Det anordnas ofta speciella kurser för föräldrar till barn med någon funktionsnedsättning. Att båda föräldrarna ges tillfälle delta vid dessa kurser är av stor betydelse för att de skall lära sig att på bästa sätt stimulera barnets utveckling, men också för att de skall stödja och hjälpa varandra i en svår livssituation. vuxna handikappade har behov av en samordnad habilitering. upphör inskrivningen i den samordnade habiliteringen . Detta är dock en känslig fas när den unge handikappade skall flytta ut till eget boende och skapa sig en egen tillvaro och identitet. Här kan en samordnad vuxenhabilitering göra stora insatser med praktiskt och psykologiskt stöd. Därför bör en samordnad habilitering också erbjudas vuxna. bör prioritera arbetet med dessa frågor och skyndsamt lägga fram förslag som kan leda till att habiliteringen för barn och vuxna förbättras. Hjärnskador är en icke ovanlig konsekvens av såväl olycksfall som sjukdomar i centrala nervsystemet. Den sjukvård vi har i innebär att vi ofta kan rädda livet på personer med svåra skallskador. Däremot finns stora brister när det gäller diagnostik och rehabilitering. Det gäller särskilt sådana skador som leder till kognitiva störningar, t.ex. koncentrationsproblem och bristande språkfunktioner. Om diagnostiken är bristfällig är det också svårt att sätta in adekvata åtgärder. socialutskott har dessutom konstaterat att vården av de svårt hjärnskadade patienterna är mycket eftersatt. Enligt vår mening finns det starka skäl att efter förebild från andra länder i inrätta ett eller flera center för diagnostik och rehabilitering av särskilt svårdiagnostiserade hjärnskador. Sannolikt bör ett sådant center förläggas i anslutning till någon universitetsklinik där mycket av kunskaper, erfarenheter och teknisk utrustning redan finns. Vi vill understryka betydelsen av att psykologer och logopeder, vid sidan om den medicinska personalen, finns med i ett sådant här sammanhang. Vi föreslår att 10 milj. kr. anvisas för inrättande av ett center för diagnostik och rehabilitering av vissa svårdiagnostiserade hjärnskador. Det får ankomma på regeringen att närmare överväga huruvida verksamheten skall ges ett centralt eller regionalt huvudmannaskap. I omsorgslagen tillförsäkras psykiskt utvecklingsstörda personer som på grund av hjärnskada, föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom, har fått ett betydande och bestående begåvningshandikapp samt personer med barnpsykoser rätt till vissa särskilda omsorger. Lagen ger bl.a. rätt till rådgivning och personligt stöd samt daglig verksamhet för dem som inte arbetar eller utbildar sig. Vidare ger lagen psykiskt utvecklingsstörda barn rätt till korttidsvistelse utanför det egna hemmet och bostad i familjehem eller elevhem. Vuxna har rätt till boende i gruppbostad om de inte kan bo helt självständigt. Tillhandahåller samhället inte särskilda omsorger kan beslutet överklagas. Personkretsen i den nya omsorgslagen är begränsad i förhållande till det Mot. förslag som omsorgskommittén lade fram . Där föreslogs att alla So227 handikappade barn och ungdomar som är i behov av särskilda omsorger skulle omfattas av lagen och skulle ha en garanterad rätt till dessa omsorger. delar denna uppfattning. Den kritik som riktades mot regeringen för att inte personkretsen utvidgades ledde till att regeringen tillsatte en arbetsgrupp för att överväga en ytterligare utvidgning. Arbetsgruppens uppgifter har övertagits av handikapputredning (dir 1988:53). Utredningen skall bedöma behovet av omsorger för andra grupper av handikappade barn och ungdomar än dem som omfattas av omsorgslagen. har, efter motioner från , ända sedan omsorgslagen trädde i kraft påpekat att arbetet med att föreslå en vidgad personkrets bör bedrivas skyndsamt. Utskottet har vidare anfört att alla handikappade barn och ungdomar borde ges samma stöd som de grupper som berörs av omsorgslagen. Omsorgslagens personkrets måste utvidgas till att gälla fler handikappgrupper.