mot · GD02Ju809 · 1990-01-22 00:00:00 — Motion till 1989/90:Ju809 av m.fl. (fp) Polisens och rättsväsendets förnyelse I denna motion framförs konkreta krav på polisens, domstolsväsendets och åklagarmyndigheternas förnyelse. För polisväsendet föreslår vi bl.a. en omorganisation med försvaret som förebild och att antalet polisdistrikt minskas för att skära ned på administrationen. Polisen bör koncentrera sig på de mest brottsaktiva och kvarterspolisverksamheten måste prioriteras. Vidare föreslås en överföring av verksamheter till andra myndigheter så att polisen kan koncentrera sig på brottsbekämpningen. Förnyelsearbetet inom domstolsväsendet bör bl.a. inriktas på en enhetligare domstolsorganiation, renodling av domstolverksamheten, en moderniserad karriärgång och en satsning på tekniska hjälpmedel. För åklagarna bör förändringsarbetet inriktas på generösare rekryteringsprinciper, större åklagardistrikt och ett belöningssystem för dem som tar tjänst i mindre attraktiva distrikt. Möjligheten till en fullständig juristutbildning i borde öka möjligheterna att rekrytera jurister till norrlandslänen. Rättssäkerheten i ett utvecklat samhälle som vårt måste innebära att myndigheterna aktivt medverkar till att enskilda medborgare kan bevaka och skydda sina intressen. Detta kräver bl.a. att staten tar det grundläggande ansvaret för medborgarnas liv och egendom och - om dessa blir utsatta för kränkning - i efterhand riktar straff mot den skyldige. För att garantera detta måste staten ha ett effektivt rättsväsende; polisen, åklagarna och domstolarna måste fungera. har tecknen blivit allt tydligare på att rättsväsendets organ inte fungerar som de borde. Bristerna visar sig bl.a. i att personalen lämnar sina tjänster, ärendehögarna växer, sjukskrivningarna tilltar och allmänhetens missnöje ökar. Vi menar att problemen i hög grad är vållade av regeringen. Resultatet av denna felprioritering börjar nu visa sig. I denna motion beskriver vi problemen och lämnar våra förslag till lösningar. Höstens intensiva våldsdebatt har placerat polisen i centrum för debatten. Medier, politiker, allmänheten och inte minst poliserna själva har luftat sitt missnöje över polisens möjlighet att fullgöra sin uppgift som myndighet. Den vanligaste åsikten är att polisen är underbemannad och i övrigt saknar resurser. Resursbristen har bl.a. lett till att andelen av uppklarade brott nu endast uppgår till . Vidare växer balanserna av icke avgjorda ärenden och den genomsnittliga tiden för en utryckning efter ett larm ökar stadigt. Eftersom polisen alltid måste se till att ordnings- och utryckningsverksamheten fungerar innebär detta att annan verksamhet får stå tillbaka. Denna prioritering har drabbat kvarterspolisverksamheten som ofta får stryka på foten i konkurrensen om vad de lokala polisledningarna skall prioritera. Trafikövervakningen får också fungera som regulator när resurserna är knappa. Trafikpoliserna används ofta till annan verksamhet som bedöms vara mer akut. Därtill kommer att polisen saknar administrativa hjälpmedel som gör att t.ex. kontorsarbetet kan bedrivas på ett rationellt sätt. De nu nämnda bristerna gör att poliserna själva inte drar sig för att beteckna situationen som en kris. Vid en ytlig betraktelse förefaller lösningen enbart vara fråga om mer pengar. Med mer personal och mer resurser till borde ordningen vara återställd. Det är emellertid en alltför enkel syn på problemen. Inte minst själv framhåller att problemen inom myndigheten är av mera grundläggande natur än brist på pengar. Detta slås bl.a. fast i rapporten 90 som lade fram . Rapporten är slutresultatet av ett projekt som pågått med syfte att skapa ett underlag för polisverksamhetens utveckling . Vi återkommer senare i denna motion till de slutsatser som drar i utredningen. Tidningen gjorde en större analys av polisen som myndighet. Analysen gjordes utifrån företagsekonomiska principer och resultatet är entydigt. Det är inte i första hand bristande resurser som ligger till grund för polisväsendets kris utan fel på organisationen som sådan. Utöver och Affärsvärldens analyser pekar åtskilliga brottsforskare på att den svenska brottsligheten inte i första hand kan minskas genom fler poliser. Brottsnivån och det låga antalet uppklarade brott har väsentligt mer komplicerade orsaker än bara antalet poliser. Polisens krissituation visar sig också tydligt i det faktum att polisen inte förmått utnyttja de resurser som faktiskt ställts till förfogande. Trots de ständiga kraven på flera tjänster har t.ex. polismyndigheterna i storstäderna inte förmått tillsätta existerande tjänster. står hundratals tjänster obesatta. har antalet polistjänster också ökat från drygt 11 000 till drygt 17 000 . Antalet anmälda brott har under samma period mer än fördubblats och andelen uppklarade brott sjonker stadigt. Vari ligger då problemet? pekar på bristfälliga målformuleringar k r verksamheten. Målen är otydliga och mångtydiga. Mycket skall prioriteras och inget eftersättas. Detta medför att polisen splittrar sig i sitt arbete. Exempel på oklar ansvarsfördelning mellan polisen och sociala myndigheter är t.ex. om det är en polisiär eller social uppgift att ta hand om en berusad tonåring eller prata lugnande med en misshandlad kvinna. Vidare framhåller att samordningen av det polisiära arbetet ofta har brister. Den ene polisen vet inte vad den andre gör och anser också att det inte heller angår honom eller henne. En sådan attityd leder lätt till revirtänkande som i sin tur bidrar till ett ineffektivt utnyttjande av resurserna. För det tredje påpekar att man saknar kapital för att investera i ny teknik, moderna system och lokaler för att polisverksamheten skall fungera på ett tillfredsställande sätt. framhåller också att polisverksamheten inte förmått hänga med i den internationella utvecklingen mot öppnare gränser. Strömmarna av människor och varor till och från medför givetvis nya och ökade möjligheter till brottslig verksamhet. Slutligen framhåller som en viktig del i krisanalysen att samarbetet med rättsväsendet fungerar illa. Polisen känner att det arbete som läggs ner, exempelvis på att få fast en våldsverkare eller styra in en potentiell ungdomsbrottsling på en annan bana, är förgäves. Man anser att de sociala myndigheterna, åklagarna och domstolarna ger otydliga signaler om hur samhället egentligen bedömer en brottslig gärning genom att alltför flitigt utnyttja åtalseftergift, ge korta eller inga straff etc. För den enskilde polismannen känns det då inte lika angeläget att anstränga sig för att gripa en brottsling när han ser att den kriminelle snart är i full brottslig verksamhet igen. Tidningen uttrycker sig synnerligen drastiskt när den försöker analysera orsakerna till dagens situation. Dagens kris beror till stor del på polisens och politikernas svårighet att bestämma sig för verksamhetens syfte och strategier (produkter, tjänster, vad som ska göras och för vem) och sedan bestämma målen. Måluppfyllelsen måste kunna kontrolleras i efterhand. Även om man inte kan jämföra polisväsendet med vilket annat företag som helst kan paralleller till företagsledning onekligen ändå dras. Ägare, ledning och anställda har förlorat affärsidén ur sikte, organiserat sig illa och hamnat i den självsvängning som inte är ovanlig i stora organisationer och företag: när målet för verksamheten inte syns tydligt koncentreras kraften på revirtänkande och anslagsmaximering. Även om vi naturligtvis inte kan jämföra polisen med ett företag, som kan välja sina arbetsuppgifter själv, är jämförelserna onekligen bestickande. delar uppfattningen att mycket av polisens nuvarande problem beror på att verksamhetens mål inte tydligt definierats. Först när så har skett kan man lägga fast de nödvändiga strategierna och på bästa sätt se till att uppfylla målen. Som själv påpekar går det inte att både kräva att vissa verksamheter ska prioriteras som t.ex. narkotikabekämpning, eko-brottslighet m.m. och kräva att övrig verksamhet ska skötas lika effektivt som . Eftersom polisens verksamhetsmål är oklara splittrar sig polisen för mycket. Den enskilde polismannen vet därför inte på förhand vilken typ av ärenden eller verksamhet som han skall prioritera. Prioriteringen blir därför en fråga om den enskilde polismannens egna val i den akuta situationen. Risken för felval blir naturligtvis också stor. Det säger sig självt att det då inte heller går att utläsa någon tydlig linje i polisens arbete. De nuvarande problemen beror också på att samhället inte ser ut som det gjorde för 25 eller . Tillfällena att begå brott har blivit många fler. Att brottsligheten i vårt samhälle har en sådan omfattning och karaktär som den har beror till liten del på antalet poliser. Paralleller har t.ex. dragits till omfattningen av skattebrottsligheten. Ingen gör på allvar gällande att nivån på denna beror på antalet taxeringsrevisorer. Inte heller att vi skulle ha väsentligt färre eldsvådor om vi hade fler brandmän. Brott orsakas av andra och långt mera sammansatta orsaker än om polishusen är fulla av tjänstemän med hög arbetskapacitet. Däremot är de flesta brottsforskare eniga om att polisens synlighet på gator och torg har en brottsdämpande effekt. Kvarterspolisverksamhet är därför direkt brottsförebyggande. Trots den bitvis mycket skarpa kritiken mot polisen från allmänheten åtnjuter polisen alltjämt ett mycket högt förtroende. I de attitydundersökningar som då och då görs och senast av i projektarbetet Polis 90 framgår att förtroendet för polisen är mycket högt. Det är därför viktigt att undanröja polisens nuvarande problem innan förtroendet rubbas. Risken för upptäckt och bestraffning har ju en viktig brottsavhållande effekt. Likaså är ett stort förtroende för polisen den bästa garanten för att förhindra att medborgargarden och andra privata lösningar på brottsbekämpande verksamhet uppstår. Vilka är då lösningarna på polisens problem? egna förslag är både av kortsiktig och långsiktig karaktär. Kortsiktigt efterlyses en gemensam övergripande grundsyn för polisväsendet. Denna grundsyn bör framgå av den polisproposition som regeringen länge har aviserat och senast . Vi delar uppfattning att en sådan proposition bör läggas fram. Propositionen bör bl.a. innehålla förslag till en enhetlig verkskultur, en samlad syn på de etiska frågorna i polisarbetet och en för all personal tydlig formulering av de uppgifter som statsmakterna ålägger polisen. Realistiska mål för verksamheten måste uppställas. Utöver dessa målformuleringar måste ges möjlighet att rationalisera verksamheten och ges erforderliga resurser för att åstadkomma t.ex. administrativa och organisatoriska förändringar. Slutligen framhåller det stora behovet av moraliskt stöd från uppdragsgivarna. Ett elementärt krav vid all företagsledning är att arbetstagarna känner att de har arbetsgivarens stöd. För företagsledningen gäller att de känner att de har uppdragsgivarnas förtroende. Det är sällan som aktiva politiker konstruktivt kritiserar eller uttalar att de är nöjda med polisverksamheten. En sådan återkoppling bör ske i utökad utsträckning. Långsiktigt framhåller att utvecklingen måste inriktas på internationella frågor, på förändringar i vårt samhälle och på brottslighetens förändringar. Detta medför i sin tur att det bl.a. föreligger behov av ett särskilt framtids- och omvärldssekretariat inom . Vidare måste ges ökade befogenheter att själv fatta beslut om t.ex. aspirantutbildning och administrativa frågor. Om inte är beredd att låta polisen - inom uppställda mål - organisera sitt arbete på bästa möjliga sätt, kommer vi fortsättningsvis att få dras med ett ineffektivt polisväsende. Konsultfirman har i sin genomgång av sammanfattat effektivitetsbristerna på följande sätt: Viljan att vara nyttig är större än systemet tillåter. Det är med andra ord inbyggda hinder i verksamheten som gör att de enskilda poliserna inte kan göra så mycket nytta som de skulle önska. Detta är oacceptabelt eftersom det dels innebär att brott förblir outredda, dels är frustrerande för den enskilde polismannen som känner sig hindrad i sitt arbete. Förändringsarbetet måste dock initieras av dem som ska arbeta i verksamheten, dvs. komma inifrån polisväsendet. Självklart kan inte undandra sig ansvar men det är meningslöst att försöka forma en organisation som inte har stöd ifrån organisationen själv. är det säkert bara detaljer eller mycket små förändringar som behövs för att en enskild polismans arbetssituation skall förbättras. Sådana detaljer varken kan eller bör lägga sig i. uppgift är att se till att polisväsendet ges de praktiska och formella möjligheterna att organisera arbetet på lämpligt sätt. Det ankommer också på att uttala sig om de mål och strategier som måste gälla för polisväsendet, vilket ju också vädjat om. vill därför slå fast att det övergripande målet för all polisverksamhet måste vara att människor ska känna sig trygga. Trygghet förutsätter att polisen är synlig i bostadsområdena, snabbt rycker ut efter ett larm, har förmåga att någorlunda snabbt klara upp ett anmält brott och i övrigt tillgodose allmänhetens krav på service. Att uppfylla befolkningens krav på ett tryggt och laglydigt samhälle är alltså polisens övergripande mål. Medel att nå målet Det är viktigt att inte blanda ihop mål och medel. Eftersom brottsforskare ifrågasätter sambandet mellan antalet anmälda brott och antalet poliser måste det därför till andra och mycket radikalare medel för att nå målet. Sådana konkreta åtgärder som vi vill föra fram kan exempelvis vara följande. Omorganisationerna av polisen 1965 och 1985 har medfört att beslutsgångarna inom polisväsendet nu är snåriga och motstridiga. 1965 genomfördes en centralisering av verksamheten medan beslut innebar en decentralisering av besluten. Detta innebär att chef nu är förhindrad att påverka de regionala och lokala polisorganisationerna annat än rent ekonomiskt men han är ansvarig för att verksamheten skall fungera. Vi menar att en tänkbar förebild för en omorganisation kan vara försvarets organisation med en sammanhållande ÖB (rikspolischef) och med få men starka och självbeslutande regionala chefer. Koncentration på de mest brottsaktiva Kalmarmodellen bör införas i alla polisdistrikt. Denna modell innebär att polisen koncentrerar sin verksamhet på kända brottslingar som står för huvudparten av kriminaliteten på orten. Förebyggande spaningsarbete på redan kända brottslingar har visat sig vara mycket effektivt i brottsförhindrande verksamhet. Överhuvudtaget bör polisen, utan att rättssäkerheten sätts ur spel, ges möjlighet att prioritera ärenden som ger störst utdelning i den brottsförebyggande eller brottsutredande verksamheten. Skär ned på administrationen Minimera de administrativa och organisatoriska överbyggnaderna genom att skära ner antalet polisdistrikt så att färre chefer behövs. Därigenom kan fler poliser placeras ute i den operativa verksamheten. En minskning av antalet polisdistrikt kräver emellertid att fler lokala polisstationer inrättas. En minskning av antalet distrikt betyder således inte att servicen till medborgarna minskar, tvärtom kommer då fler poliser ut i operativt arbete och antalet polisstationer ökar. Det pågående arbetet med att överföra verksamhet som inte fordrar polismans befogenhet till icke polisiär personal måste intensifieras. En sådan överföring bidrar sannolikt till att göra arbetet mer omväxlande för kanslipersonalen och avlastar polismännen en massa pappersarbete. Kvarterspolisverksamheten måste byggas ut. Genom lokala poliser som kan följa och lära känna invånarna i en stadsdel kan den lilla grupp som står för huvuddelen av brottsligheten övervakas och förhoppningsvis styras över till en normal livsföring. Kvarterspoliserna bidrar också, genom sin synliga närvaro, till att allmänheten kan känna sig trygg och att den har någon att vända sig till i nödsituationer. Eftersom det visat sig vara svårt att rekrytera poliser till denna verksamhet anser vi att en särskild befordringsgång för kvarterspoliser bör övervägas för att göra dessa tjänster mer attraktiva. Den särskilda befordringsgången får dock inte leda till att kvarterspoliserna diskvalificeras från att söka tjänster inom andra verksamhetsområden. Överför verksamhet till andra Flera av de verksamheter som polisen sköter kan handhas av andra. a) har parkeringsbrotten avkriminaliserats genom en överföring till kommunernas trafikövervakning. På samma sätt skulle andra lämpliga brott avkriminaliseras och omvandlas till förseelser som beivras av andra myndigheter än polisen. Vilka dessa brott är bör bli föremål för en noggrann utredning. Även efter en sådan avreglering skall naturligtvis polisen ha en skyldighet att ingripa mot farlig verksamhet. Trots avkriminaliseringen av trafikbrotten har ju polisen fortfarande skyldighet att ingripa mot trafikfarligt parkerade fordon. b) Flygplatsernas bevakning och säkerhetskontroller borde kunna skötas ~v andra än polisen, t.ex. av luftfartsverket och flygbolagen. Även efter en sådan avreglering skall naturligtvis polisen ha skyldighet att ingripa mot farlig och brottslig verksamhet som t.ex. hot om kapningar och andra fall av terrorism. c) i har föreslagit att en gatupolis skall inrättas. Det är ett exempel på en typ av verksamhet som inte nödvändigtvis måste skötas av den statliga polisen. För att finansiera en gatupolis kunde exempelvis dessa också ges parkeringsövervakande uppgifter. De skulle då snabbt tjäna in sina egna kostnader. d) På samma sätt som staten tillhandahåller bevakning åt främmande beskickningar genom vaktbolag, och inte genom polisen, borde andra typer av säkerhetsverksamhet kunna lösas på motsvarande sätt. Exempelvis borde bevakningen av t.ex. artister, idrottsmän och politiker från andra länder där säkerhetspolitiska aspekter inte är aktuella, skötas av andra än polisen. e) Som en naturlig följd av invandrarverkets regionalisering kan polisens utredande verksamhet i samband med flyktingmottagandet övertas av invandrarverket. Inrätta jourdomstolar så att erkända, mindre allvarliga brott, kan avgöras. Införs sådana domstolar uppnås flera fördelar. Dels kommer samhällets reaktion efter det att brottet ägt rum, dels undviks en mängd administrativa rutiner för att hantera målet i den sedvanliga rättsapparaten. Kartlägg konflikter med rättsväsendet Regeringen bör systematiskt kartlägga vilken lagstiftning och vilka situationer som medför att polisen känner att de inte har rättsväsendets stöd. Om sådana konflikter kan elimineras uppnås en bättre helhetssyn på verksamheten och resurserna används effektivare. Kvotering av inre och yttre tjänst För att inte polisens utåtriktade arbete alltid ska komma till korta i förhållande till polisens inre arbete såsom t.ex. utredande eller administrativ verksamhet, bör besluta att antalet poliser i yttre tjänst bör uppgå till ett visst kvottal av antalet mantjänster eller årsarbetstimmar. Kvottalets storlek bör bli föremål för närmare överväganden av berörda parter. Utöver dessa långsiktiga och strategiska frågor kan man naturligtvis inte bortse från den kortsiktigt stora betydelse som exempelvis antagningen till polisutbildningen och de personalpolitiska förhållandena polisen har. Enligt regeringens budgetproposition utnyttjas nu möjligheten att utbilda nya poliser maximalt men detta avhjälper inte problemen kortsiktigt. Bristen på aktiva polismän kommer att vara besvärande även . På detta problem finns dock några lösningar. Det är viktigt att staten genom sin personalpolitik kan behålla sin personal. Inom vissa sektorer har det varit svårt . Här finns ett problem som polisväsendet delar med flera andra offentliga verksamheter. Personalen måste få uppskattning för det arbete som utförs. Ett entusiasmerande ledarskap, befordringsgångar, vidareutbildning och lönesättning är viktiga såväl för polisen som för andra statliga verksamheter med personalflykt. För det andra finns möjligheten att snabbt ersätta de polismän som fullgör administrativa arbetsuppgifter med rena administratörer. En ytterligare tänkbar möjlighet att öka tillgången till poliser är att förlägga utbildningen på fler orter än . Vi inser de praktiska svårigheterna med en sådan lösning, men den bör i vart fall övervägas. Den socialdemokratiska regeringen bär ensam ansvaret för den akuta polisbristen. Under den borgerliga regeringsperioden antogs varje budgetår, med något undantag, mellan 600 och 800 polisapiranter. När socialdemokraterna återkom i regeringen skars antagningen ner rejält. har antagningen varit nere i 150 aspiranter och har denna endast uppgått till mellan 200 och 300 aspiranter. egna krav på antagningen till polisutbildningen tillgodosågs först förra budgetåret. Det är angeläget att utbildningen kan ligga kvar på denna högre nivå. Domstolsväsendet befinner sig i kris. Krisen visar sig bl.a. i att ärendebalanserna ökar. Omloppstiderna, dvs. den tid det tar från att ett mål kommit in till domstolen till dess det avgjorts blir allt längre. Ett skattemål tar nu att avgöra. Krisen visar sig också i att det är svårt att behålla och rekrytera personal och då särskilt domarpersonal. Vid somliga hovrätter har det inte funnits några kompetenta sökande jurister. Nyrekryteringen till domarbanan är med andra ord obefintlig i vissa av de sex hovrättsområdena. Men det krävs inte bara jurister av god kvalitet och med stor integritet. För att rättssäkerheten skall upprätthållas måste också målen bli avgjorda inom rimlig tid. Ett brott skall snabbt följas av ett straff och parterna i ett tvistemål skall inte behöva vänta på att få sin sak avgjord. Det faktum att det kan ta att få ett tvistemålsärende avgjort gör att skiljedomsinstitutet kommit att bli allt vanligare. De flesta affärsavtal stadgar numera regelmässigt att eventuella tvister skall avgöras genom skiljeförfarande. Förfarandet är ett privat rättegångsförfarande där parterna mot höga arvoden anlitar jurister att avgöra uppkomna tvister. Skiljeförfarande lämpar sig emellertid inte när mindre belopp står på spel. Även om någon skulle vilja tillämpa detta förfarande för att snabbt klarlägga en uppkommen tvist anser många mindre företag ofta att de inte har råd. Domstolarnas underkapacitet drabbar därför i första hand småföretagen och privatpersoner, medan storföretagen klarar sig bättre. Domstolarnas kris är ännu ett exempel på att den socialdemokratiska regeringen tappat kontrollen över den offentliga verksamheten. Problemen bottnar i en kombination av för hög arbetsbelastning, eftersatt teknik, dålig arbetsmiljö, föråldrade arbetsförhållanden och lönesättningen. Det är få unga människor som accepterar att arbeta i en miljö som inte påtagligt förändrats . Eftersom alternativen, t.ex. inom banker, försäkringsbolag, advokatkontor etc, ofta har en mycket attraktiv kontorsmiljö och åtskilliga andra förmåner är det knappast överraskande att många slutar inom domstolsväsendet. Domarpersonalen tillhör den långtidsutbildade medelklass som fått ta stryk i den svenska lönesättnings- och skattepolitiken. Den pågående förändringen i synsätt i dessa avseenden kan bidra till att avhoppen avstannar. Avhoppen från domarbanan är således en anledning till att ärendehögarna växer. En annan är naturligtvis att samhället och lagstiftningen blivit alltmer komplicerade vilket gör att målen och ärendena tenderar att bli allt svårare och mera resurskrävande. Regeringen har trots och andras påpekanden ihärdigt förnekat problembeskrivningen. Men när bevisen för att domstolsväsendet står inför en oacceptabel utveckling blev allt tydligare tvangs regeringen bekänna färg genom framläggandet av statssekreteraren i promemoria (Ds 1989:2). Promemorian eller idéskissen som den kommit att kallas slog fast två förhållanden. Dels att den socialdemokratiska regeringen ansåg att det nu var påkallat med en större översyn av domstolarnas framtida arbetsuppgifter och organisation. Dels att problemen inte kunde lösas genom ytterligare resurser i form av nya tjänster och ökad medelstilldelning.