mot · GD02Ub123 · 1990-03-20 00:00:00 — Vi fruktar en utveckling där kortsiktiga nyttoaspekter får en alltför dominerande plats i forskningsplaneringen. Vi menar därför att ska uppdra åt regeringen att till nästa forskningsproposition arbeta vidare med en överföring, som bör vara av minst samma omfattning som i årets proposition. Inom ramen för ett sådant uppdrag blir det också naturligt för regeringen att utvärdera forskningsrådens organisatoriska placering. Vi accepterar för vår del regeringens förslag att inrätta forskningsråd under andra departement än . Men det ställningstagandet är ingalunda självklart. Regeringens lösning att de existerande råden ligger kvar under medan de tillkommande läggs under andra departement utgör i sig kompromisser mellan motstridiga intressen. Man kan se placeringarna under industri-, jordbruks- och socialdepartementen som första steget i ett slags sektorisering av grundforskningsråden. Med liknande argument som anförts i debatten om placeringen av det teknikvetenskapliga forskningsrådet skulle det t.ex. kunna hävdas att det medicinska forskningsrådet bör ligga under . Vi tror att en sådan utveckling vore olycklig och menar att det vore av värde om regeringen inför nästa forskningsproposition gjorde en seriös analys av alternativet att samla alla råd av grundforskningskaraktär under . Forskarutbildning: satsning på fler doktorer I propositionen klargörs samhällets stora behov av forskarutbildade . Högskolans eget behov av lärare är betydande. Redan nu saknar alltför många lärare i högskolan forskarutbildning och i gymnasieskolan är mer än tusen lektorstjänster vakanta. Det är således angeläget att stora ansträngningar görs att öka antalet personer med doktorsexamen. Regeringen betonar vikten av att universitet och högskolor finner former för att rekrytera fler kvinnor och studerande från de mindre och medelstora högskolorna till forskarutbildning. Regeringen skriver att målet bör vara att fördubbla antalet examina inom forskarutbildningen. Detta mål bör kunna uppnås genom förbättrad rekrytering och ökad effektivitet. I propositionen uttalas att bör ett krav för alla lärartjänster inom högskolan vara avlagd doktorsexamen. Redan nu bör så långt möjligt högskoleadjunktstjänster, som blir lediga, omvandlas till tjänster som högskolelektorer. Regeringens ambitioner är vällovliga. En viktig fråga är emellertid hur realistiska de är. En sak torde stå klar: för att målen skall kunna uppnås krävs en kraftig ökning av examinationen inom forskarutbildningen. Redan ett enkelt räkneexempel belyser detta. Utredningen om forskningen vid de mindre och medelstora högskolorna visade att inte mindre än 700 av dessa högskolors ca 1 000 lärare saknar forskarutbildning. Redan en så begränsad målsättning som att hälften av dessa högskolors lärare vid slutet av detta decennium ska ha forskarutbildning kräver betydande satsningar - i storleksordningen 20 milj. kr. Även om andelen disputerade lärare vid universiteten är väsentligt högre, är det absoluta antalet odisputerade mycket stort också där. Det totala utbildningsbehovet är alltså mycket omfattande. I denna situation föreslår regeringen att systemet med utbildningsbidrag ska upphöra och ersättas av doktorandtjänster. Förslaget är välkommet. Det är angeläget att doktorandernas ekonomiska situation förbättras. Vi anser dock att undantag från principen om omvandling av utbildningsbidrag bör kunna göras för utländska studenter. Förutom de uppenbara rättviseskälen talar också behovet av att öka genomströmningen för denna förändring. Det finns ett samband mellan ordnad utbildningsfinansiering och möjlighet att doktorera inom rimlig tid. Forskare som för sin försörjning tvingas att arbeta extra eller göra långa uppehåll i forskningen misslyckas ofta med att bli färdiga. Regeringen föreslår emellertid ingen ökning av antalet studiestödsutrymmen. Övergången till doktorandtjänster medför därför att antalet studiestödsutrymmen snarare minskar. Detta kan, i varje fall på kort sikt, leda till ett minskat antal doktorsexamina. Denna effekt uppstår vid de fakulteter som valt att avsätta mera medel till utbildningsbidrag än vad statsmakterna föreskrivit. De får nu kompensation endast för merkostnaderna för det föreskrivna minimiantalet doktorandtjänster. Det är viktigt att betona att dessa fakulteter följt regeringens önskemål, som dessutom nu upprepas: Det är viktigt att de öronmärkningar som görs av medel för studiefinansiering inom forskarutbildningen endast fungerar som ett garanterat minimibelopp för detta ändamål och inte sätter en övre gräns för antalet forskarstuderande med tryggad studiefinansiering. Enligt vår mening får antalet studiestödsutrymmen inte minska. Det är svårt att exakt beräkna vilket behov av ytterligare statsanslag detta medför. Som nämnts i det föregående föreslår vi att 10 milj. kr. avsätts för detta ändamål nästa budgetår. Regeringen bör uppdra åt UHÄ att skyndsamt undersöka vilka fakulteter som inrättat fler studiestödsutrymmen än de varit skyldiga till. De bör tilldelas resurser utöver vad regeringen föreslagit så att de inte till följd av övergången till doktorandtjänster behöver minska antalet studiestödsutrymmen. Regeringen föreslår vidare att studiemedel /93 inte längre skall kunna uppbäras för forskarutbildning. Vi är skeptiska till det förslaget. Studiemedel som finansieringskälla för forskarutbildning är visserligen inte önskvärt, men med hänsyn till dagens få doktorandtjänster och utbildningsbidrag förefaller det rimligt att tills vidare behålla den nuvarande ordningen. Det förekommer att en studerande som avlagt grundexamen påbörjar forskarutbildningen innan det är klart med en doktorandtjänst eller utbildningsbidrag. finansieras studierna med studiemedel. Denna möjlighet förefaller oss vara en vettig ventil i systemet, medan regeringens reglering är onödigt stelbent. För att höja kvaliteten och genomströmningen i doktorsutbildningen Med jämna mellanrum kommer larmsignaler om högskolans lokal- och utrustningssituation. Det får anses vara belagt att angelägna ny- och återinvesteringsbehov har eftersatts. Situationen varierar givetvis, men generellt kan sägas att läget är mycket besvärligt. Det föreliggande investeringsbehovet har beräknats till i storleksordningen 500 milj. kr. , utöver de nu aktuella ramarna. Staten fick en tillfällig respit genom de s.k. bankmiljonerna (200 milj. kr. ), men den är nu ute. I forskningspropositionen föreslås för treårsperioden en basnivåhöjning på sammanlagt 164 milj. kr. Allt tyder på att detta inte är tillräckligt. Med de mycket starka restriktioner för tillkommande statsutgifter som måste råda i den situation som nu befinner sig, är det svårt att se någon snabb lösning på problemet. Att delvis använda löntagarfondsmedlen till detta ändamål skulle naturligtvis hjälpa upp situationen. Vi föreslår en höjning av den s.k. FRN-ramen för utrustning med 25 milj. kr. och att nivån därefter ligger kvar på den högre nivån under resten av planeringsperioden, om inte utrymme skapas för ytterligare höjning. Vi vill i sammanhanget också påpeka att vi i vår högskolemotion föreslog en höjning av den s.k. UHÄ-ramen för utrustning. Det yrkandet har ännu inte behandlats av utbildningsutskottet. Kvalitet i högskolan har nära samband med vilka möjligheter som lärarna i högskolan har att bedriva forskning. Vi välkomnar regeringens resonemang om de forskningskompetenta högskolelektorernas möjlighet till forskning i tjänsten. På detta sätt ansluter vi oss till det gängse internationella högskolesystemet och skapar en kvalitetsgaranti för högskolornas grundutbildning. Tjänsten som högskolelektor blir samma typ av kombinerad forsknings- och undervisningstjänst som professurer och forskarassistenttjänster. För att ambitionen att lektorerna ska forska ska förverkligas i praktiken tror vi att det är nödvändigt att statsmakterna uttalar en åsikt om vilken omfattning forskningen ska ha. Utan ett sådant uttalande är det lätt att ambitionen förfuskas. Vi anser att forskningen i princip ska omfatta minst en tredjedel av arbetstiden och att ska ställa sig bakom denna princip. Vidare föreslår regeringen att skyldigheten att forska i tjänsten ska omfatta alla nya högskolelektorer samt de nu förordnade högskolelektorer som krävs också förbättringar av handledningen av doktorander. Vi utvecklar dessa frågor närmare i vår kommittémotion om rekrytering. Slutsatsen av analysen av regeringens förslag i propositionen är att antalet studerande i forskarutbildning behöver öka väsentligt , medan förslagen sannolikt leder till ett minskat antal aktiva studerande. bör dels bifalla vårt förslag om ett ökat anslag, dels uppdra åt regeringen att återkomma till med en mer realistisk plan för doktorandutbildningen. anser att skyldigheten att forska bör omfatta alla lektorer som är forskarutbildade. Till följd av att forskning blir ett åliggande i tjänsten för högskolelektorer hävdar regeringen att befordringsgrunder för dessa tjänster bör ändras så att de inte kan tillsättas på en bedömning av främst pedagogiska meriter. Vi anser att detta förslag är logiskt med hänsyn till ambitionen att göra forskningen till ett led i lektorernas tjänstgöring. Vi vill dock betona att förändringen av befordringsgrunderna inte får innebära att hänsyn inte i fortsättningen tas till de sökandes pedagogiska meriter. Farhågor har framkommit beträffande hur högskolorna skall kunna finansiera lektorernas forskning utan att grundutbildningen på kort sikt blir lidande. Vi menar att en lösning på detta vore att föreskriva att de externfinansierade forskartjänsterna åläggs en undervisningsskyldighet om av undervisningstiden. Detta system tillämpas redan för forskningstjänster som finansieras av det naturvetenskapliga forskningsrådet. Regeringen för ett liknande resonemang vad gäller forskartjänster som finansieras via sektorsmedel. Vi menar att dessa forskare bör kunna utnyttjas, förutom som handledare i forskarutbildningen, även inom grundutbildningen. Bland högskolelektorerna på de mindre och medelstora högskolorna, inom lärarutbildningarna och de nya ingenjörsutbildningarna är som vi tidigare påpekat andelen forskarutbildade relativt låg. Vi anser det angeläget att regeringen återkommer till med förslag om hur redan anställda högskolelärare skall stimuleras att genomgå forskarutbildning. På flera ställen i propositionen hävdar regeringen att bör alla lärartjänster inom högskolan - det konstnärliga området undantaget - innehas av personer som genomgått forskarutbildningen. I princip anser vi att denna ambition är helt riktig. Vi anser dock att det finns fler områden inom högskolan än det konstnärliga området där detta krav knappast kan upprätthållas fullt ut. Det gäller t.ex. lärare inom vissa lärår- och vårdutbildningar. Det kan vara lämpligt att redan nu uttalar att kravet inte kan få riktigt den räckvidd regeringen tycks förutsätta. Reformerat anslagssystem för autonoma högskolor Vi har förespråkat en radikalare reformering av högskolans styroch anslagssystem än den på regeringens förslag fattade beslut om . Som ett slags vision i arbetet med vårt förslag har vi haft det vi kallat "den autonoma högskolan. Uttrycket bör inte tas helt bokstavligt. Vi tror att det i ett land av relativt begränsade befolkningsstorlek finns behov av viss forsknings- och utbildningsplanering på politisk och administrativ väg. Men graden av centralt beslutsfattande bör minska avsevärt. Det är också det bästa sättet att minska på onödig byråkrati. Genom riksdagsbeslutet om ett nytt styrsystem tilldelas varje högskoleenhet ett samlat anslagsbelopp för grundläggande högskoleutbildning. Till de högskolor som har forskningsorganisation går därutöver ett annat anslag till forskning. Vi anser att denna modell i flera avseenden är mindre lyckad. På de stora universiteten kan den komma att leda till att de alltför strikta gränserna mellan forskning och grundutbildning förstärks samt att prioriteringen mellan ämnena kan komma att leda till svårigheter för mindre institutioner och smala ämnen att hävda sig. Vi förordar istället en ordning som innebär att ska anvisa medel till varje högskola sektorsvis, gemensamt för grundutbildning och forskning. Den prioritering av medel som alltså måste ske på lokal nivå ska göras mellan resurser till grundutbildning och forskning. styrning bör göras genom att det vid medelsanvisningen ställs prestationskrav, t.ex. i form av förväntat antal utexaminerade inom en viss sektor eller viss utbildning, vilka forskningsfält som bör prioriteras etc. nationella ansvar kräver vidare att ska kunna ålägga en enhet att bedriva utbildning i visst ämne. Denna möjlighet måste ha för att kunna garantera att undervisning i vissa smala ämnen kommer att ges på någon högskola över huvud taget. Inom de angivna ramarna bör högskolan ha stor frihet att göra prioriteringar: vilken exakt dimensionering som ska gälla, hur resurser ska överföras mellan utbildningar inom sektorn, hur antagningssystemet ska utformas, vilka tjänster, inklusive professurer, som ska inrättas, hur lokalförsörjningen ska ordnas, etc. I frågor av vetenskaplig karaktär bör självfallet gälla att de ska avgöras av ett organ som är vetenskapligt sammansatt - t.ex. en fakultetsnämnd. Det ökade ansvaret på lokalförsörjningsområdet som här föreslås bör genomföras möjligt. Det innebär att ansvar förändras och närmast blir av konsultkaraktär. Ett så radikalt ökat ansvar för de enskilda högskolorna som vi här föreslår kräver att högskolorna samråder med varandra i samband med utbildningsplaneringen, för att undvika onödiga kollisioner, t.ex. att en viss utbildning läggs ned eller startar på flera orter . I vår modell spelar ställningstagande till en forskningsproposition en stor roll. Det kan därför vara lämpligt att här säga något om den arbetsmetoden. Vi tror att systemet med forskningspropositioner är bra. Med vår modell kommer inte att kunna styra resursfördelningen så i detalj som , men resultatet, t.ex. graden av måluppfyllelse gentemot statsmakternas ambitioner, bör i praktiken kunna bli minst lika bra. Två kritiska synpunkter på årets upplaga är att propositionen i för liten grad diskuterar de resultat som uppnåtts. Någon seriös utvärderingsdiskussion förs inte. Det leder till den andra slutsatsen, som är att den stora mängden av existerande, pågående forskning inte tillräckligt ifrågasätts. Intresset är starkt fokuserat till den tillkommande miljarden, medan det kan ifrågasättas om diskussionen om de redan befintliga ca tio anslagsmiljarderna (till statsfinansierad forskning, exklusive försvarsforskning) varit tillräckligt hårdhänt. Som nämnts har vi som oppositionsparti ännu mindre möjligheter än regeringen att göra en sådan granskning, grundad på utvärderingar av hög kvalitet. Vi menade vid riksdagsbehandlingen av propositionen om förändrat styroch anslagssystem för högskolan att övergången till de nya, enligt vår mening otillräckligt förändrade, reglerna skulle kunna ske tidigare än vad regeringen Vi vidhåller fortfarande att det är möjligt. I likhet med UHÄ anser vi att högskolorna redan från och med /91 bör få tillgodogöra sig influtna lokalhyror från externfinansierad verksamhet. Vi tror att detta skulle stimulera till ökad medvetenhet om lokalkostnaderna och bidra till ökad effektivitet. Forskning vid de mindre och medelstora högskolorna Frågan om hur forskning och forskarutbildning ska bedrivas vid de mindre och medelstora högskolorna har varit livligt diskuterad. lade riksdagsledamoten som särskilt tillkallad utredare fram betänkandet Forskning vid de mindre och medelstora högskolorna. I betänkandet redovisas lärarnas vetenskapliga kompetens samt omfattningen av forskningen vid dessa högskolor. Slående är att endast en mycket liten andel av dessa högskolors relativt snabbt växande FoU bedrivs med stöd av anslag från forskningsråden. Detta innebär att endast en mycket ringa del av de mindre och medelstora högskolornas forskning granskas och bedöms enligt inomvetenskapliga kriterier. I stället syns det vara så att forskningens innehåll och inriktning i huvudsak bestäms av avnämare utanför vetenskapssamhället. saknar två tredjedelar av lärarna - fler än 700 av de drygt 1000 lärarna - vid dessa högskolor forskarutbildning. Detta är ett förhållande som visar att kraftfulla insatser måste göras för att ge lärarna vid de mindre och medelstora högskolorna forskarutbildning och den vetenskapliga kompetens som krävs för högskolelektorat. I betänkandet redogörs för de mindre och medelstora högskolornas uppfattning om det hittillsvarande samarbetet mellan dem och universiteten i formella organ som fakultetskollegier och fakultetsnämnder. Enighet tycks råda om att detta samarbete inte avkastat några positiva resultat. Högskolorna vill själva ta ansvar för sin kompetensutveckling och inte hänvisas till de universitet statsmakterna utpekar. Inte heller universiteten har velat slå vakt om samarbetet mellan dem och de mindre och medelstora högskolorna i fakultetskollegier och fakultetsnämnder. De redovisade ståndpunkterna ledde utredaren till att föreslå att fakultetsnämnderna inte längre ska ha ansvar för forskning vid de mindre och medelstora högskolorna. I stället bör styrelserna vid dessa högskolor svara för att treårsplaner utarbetas för forskningen på eget programansvar, innefattande insatser för att lärare i ökad utsträckning ska kunna delta i forskarutbildning. Vi delar regeringens uppfattning att all verksamhet inom högskolan ska vara av hög och likvärdig kvalitet. En förutsättning för att det inte ska anses föreligga en kvalitativ skillnad mellan högskoleutbildning i eller , eller är emellertid att lärarna vid samtliga högskolor har god vetenskaplig utbildning. Vill man slå vakt om den enhetliga svenska högskolan måste man se till de verkliga förhållandena och lägga fram förslag anpassade därtill. Vi anser det omotiverat att hålla fast vid den nuvarande organisationen enligt vilken de mindre och medelstora högskolorna stannar kvar i något slags filialförhållande till universiteten. har i sin utredning klart visat att förutsättningarna för ett formaliserat samarbete på fakultets nivå har förändrats . Det hjälper inte att regeringen i propositionen skönmålar förhållandena. Vittnesbörden är inånga om det meningslösa i att hålla möten med fakultetskollegierna. samlar kollegierna så många deltagare att beslut kan fattas. I stället föreslår vi att styrelserna för de mindre och medelstora högskolorna ges ansvar för hela verksamheten, således även forskningen på eget programansvar, och att de uppmuntras att söka samarbete med de forskningsinstitutioner som bäst kompletterar högskolornas egen forskning. betonade i sin utredning vikten av att fördelningen av forskningsmedel såväl mellan högskolorna som mellan lärarna vid en högskola sker på vetenskaplig grund. Hans förslag innebar att de mindre och medelstora högskolorna till en delegation vid skulle inge sina förslag till treårsplaner för forskning, innefattande stöd till forskarutbildning av högskolornas lärare. Delegationen skulle sedan fördela det särskilda anslaget mellan högskolorna. Utredningens förslag innebar således att medlen för forskning på eget programansvar skulle fördelas efter en prövning med tillämpning av vetenskapliga kriterier. I utredningen betonades att en avsevärd del av medlen bör gå till att ge högskolornas lärare forskarutbildning. Regeringen föreslår under anslaget E 12, Vissa utgifter för forskningsändamål, en ökning av resurserna för forskningsstödjande åtgärder vid de mindre och medelstora högskolorna och att medlen, som det heter, ska anvisas direkt till högskolorna för att förbättra möjligheterna för högskolornas planering. Hur medlen fördelas inom högskolorna är högskolornas ensak och frågan om fördelning enligt vetenskapliga kriterier berörs inte närmare i propositionen. På annan plats i propositionen för regeringen följande principiella resonemang, som enligt vår mening är både klokt och riktigt: Starkt bidragande till den höga kvaliteten på svensk forskning är att i princip alla statliga medel som anvisas för forskning skall fördelas och användas efter vetenskaplig kvalitetsprövning. Detta gäller och tillämpas otvetydigt inom forskningsrådsorganisationen. Det måste också gälla för de mångdubbelt större resurser för forskning som direkt disponeras av universitet och högskolor (Prop. 1989/90:90 s. 40). Enligt vår mening bör även de rörliga resurser för forskning som föreslås tilldelas de mindre och medelstora högskolorna fördelas enligt de principer regeringen bekänner sig till. Detta vårt ställningstagande innebär att vi i första hand föreslår att anslaget E 12, Forskningsstödjande åtgärder vid mindre och medelstora högskolor, går till som har att uppdra åt en särskild delegation - med vetenskaplig kompetens - att fördela anslaget mellan högskolorna sedan dessa inkommit med ansökningar. I andra hand föreslår vi att anslaget fördelas mellan högskolorna så som regeringen föreslagit men att fördelningen inom högskolorna sker efter prövning med tillämpning av vetenskapliga kriterier av en vetenskapligt sakkunnig och oberoende grupp. Med hänsyn till den stora andelen ej forskarutbildade lärare vid högskolorna bör medlen i huvudsak användas till att ge lärarna tillfälle till forskarutbildning. Vi finner det också naturligt att de tre högskolorna i , och med sina traditioner från uppbyggnaden av universitetsfilialer och med sitt breda utbud av linjer och kurser i detta sammanhang ges prioritet framför de senare tillkomna högskolorna. Vi anser också att dessa högskolor kan komma att utvecklas till universitet. Forskning på skolans område Lärarutbildningarna har, liksom andra yrkesinriktade utbildningar, behov av en forskningsanknytning som möjliggör att grundutbildningen bedrivs nära aktuell och relevant forskning samt präglas av ett vetenskapligt förhållningssätt. Med tanke på lärarutbildningens nyckelroll i ett kunskapssamhälle framstår det som angeläget att utarbeta ett långsiktigt program för att höja kvaliteten i lärarutbildningarna. Fortbildningen av verksamma lärare kommer att få ett stort utrymme i direkt anslutning till lärarutbildningen genom att ett stort antal lärare i skolan behöver komplettera sin utbildning. Fortbildningen av lärare kräver därför på samma sätt som den grundläggande lärarutbildningen en fastare förankring i forsknings- och utvecklingsarbete. Lärarutbildningarnas forsknings- och utvecklingsarbete kan dessutom förväntas ha betydelse för skolans utveckling. I propositionen förelås att lärarutbildningen, som den enda grundutbildningen inom den statliga högskolan, fortfarande ska sakna eget ansvar för utvecklings- och forskningsarbetet. Regeringen föreslår att medlen till lärarutbildningens forsknings- och utvecklingsarbete ska gå till . I förlängningen av den föreslagna ordningen anar man ett återförande av lärarutbildningen till att bli SÖ:s befattningsutbildning. Detta skulle vara ett stort steg tillbaka. Vi föreslår därför att medlen till lärarutbildningarnas forsknings- och utvecklingsarbete går till universitets- och högskoleämbetet. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om tillämpningen av principen om full kostnadstäckning vad gäller av forskningsråden finansierad forskning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om obalansen mellan grundutbildning och forskning, 3. att hos regeringen begär förslag om fortsatt överföring av medel från sektorsforskning till grundforskning i enlighet med vad i motionen anförts, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om forskningsrådens departementstillhörighet, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utbildningsbidrag och doktorandtjänster, 6. att beslutar anslå 10 milj. kr. utöver vad regeringen föreslagit för doktorandtjänster,