mot · GD02A97 · 1990-03-26 00:00:00 — Motion till 1989/90:A97 av m.fl. (fp) med anledning av prop. 1989/90:76 Regionalpolitik för 90-talet föreslår i denna motion en förstärkning av de regionalpolitiska insatserna med 200 milj. kr. utöver vad regeringen föreslår. Vidare bör en viss omfördelning ske av de regionalpolitiska medlen. Länsanslagen bör ökas med 145 milj. kr. utöver regeringens förslag. De regionala högskolorna bör få disponera 15 milj. kr. utöver vad regeringen föreslagit. Sänkta socialavgifter bör medges all icke-offentlig verksamhet och inte begränsas på det sätt som regeringen föreslår. Dessutom föreslår vi att nuvarande indelning av stödområden behålls tills vidare. anser att en stark decentralisering av besluten till regionalnivå är den bästa garantin för en effektiv regionalpolitik. Vi vill därför ytterligare utöka länsstyrelsernas beslutsbefogenheter. Det är också viktigt att regionalpolitiken i fortsättningen genomförs som en lokal mobilisering med satsningar på kunskap, kommunikation och kultur. Regionalpolitiken skall öka den enskildes möjligheter att fritt kunna välja arbete och bostadsort och åstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard för landets olika delar. När lokaliseringspolitiken tillkom var ett av argumenten för den att understödja ett rationellare resursutnyttjande. Överhettning och bristsituationer i expansionsområden skulle avhjälpas genom att man via offentliga insatser understödde expansion i de delar av landet där outnyttjad kapacitet fanns. Detta argument för en aktiv regionalpolitik kommer att vara aktuellt även framöver i en situation med mer permanent brist på arbetskraft. Arbetslösheten är oftast högre i glesbygdslänen än i storstadslänen. Skulle arbetslöshetsnivån ligga på samma nivå i skogslänen som i t.ex. så skulle det innebära ett tillskott på ca 10 000 personer bland de sysselsatta. Även arbetskraftsdeltagandet, framför allt bland kvinnor, är högre i storstadslänen. Den del av befolkningen som inte ingår i arbetskraften utgör sålunda en arbetskraftsreserv. Regionalpolitiska problem finns även ,men problemen är annorlunda än . Lokaliseringspolitiken byggde på att staten genom selek tiva bidragssystem skulle styra industriföretagens investeringar till de delar Mot. 1989/90 av landet där man upplevde problem. Då bottnade problemen i industrins A97 expansion och rationaliseringar inom jordbruket. är vi i en situation, där ett fåtal orter befinner sig i utveckling som ortskriser och problem på ett annat sätt än tidigare riskerar att uppstå i hela landet. De snabbt expanderande delarna av industrin, som data- och tjänstenäringarna, har en tendens att koncentrera sig till vissa områden. Dessa företag, som etablerar sig i tillväxtområdena, styrs av andra etableringsfaktorer vid sidan av traditionella kostnadshänsyn. Det är företag som bygger på behov av ny kunskap (exempelvis dataindustrin) och kvalificerad personal. Det blir därför naturligt att de då lokaliserar sig i närheten av kunskapscentra, som universitet och högskolor. Detta betyder att infrastruktur av olika slag blivit allt viktigare. Det gäller att erbjuda företagsamheten en sådan miljö, att kreativitet och nytänkande kan stimuleras. Den nya regionalpolitiken måste ha en mobiliseringspolitisk utgångspunkt. Regional balans skall uppnås genom att man understödjer lokal mobilisering, enskilda initiativ och skaparanda. Denna ansats innebär att en rad sektorer vilka inte traditionellt definierats som regionalpolitiska nu får relevans i detta sammanhang. Politiken måste syfta till att skapa och understödja allmänna miljöer där skapande och enskilda initiativ kan frodas. Därmed blir frågor om utbildning och forskning, kommunikationer och även kultur viktiga vid sidan av stödsystemen. Det är av mycket stor vikt att man även i de delar av landet som upplever problem kan skapa förutsättningar för god utbildning och goda kontakter med landet i övrigt jämte ett gott kulturutbud. I våra motioner i anledning av regeringens näringspolitiska motion utvecklar vi närmare vår syn på samhällets ansvar för en fungerande infrastruktur och villkoren för småföretag. En rad förslag presenterade vi , bl.a. i vår partimotion om livskraftiga småföretag. En central aktör i regionalpolitiken är länet. På länsnivån kombineras lokal kännedom och möjligheter till samordning. Mot denna bakgrund har drivit på och deltagit i beslut om kraftigt höjda länsanslag. När det gäller de centralt givna stöden vill vi ge dem en mer generell inriktning. Det är därför tillfredsställande att regeringen i propositionen presenterar en politik som i flera delar går till mötes. Regeringen inser bl.a. att det är viktigt att satsa på infrastrukturen. Länsstyrelserna får större frihet att besluta i regionala frågor som stödformerna förenklas och schabloniseras. Vi tvingas ändå konstatera att propositionen är otillräcklig mot bakgrund av de behov som föreligger. Det är viktigt med en god samordning mellan olika politikområden inom regionalpolitiken. Regeringen har inte lyckats särskilt väl med det. I propositionen föreslår nu regeringen att den centrala organisationen skall förstärkas. Vi har en annan uppfattning än regeringen. Det som fordras är en ökad självständighet på länsnivå. Det är här kunskaperna om de konkreta problemen finns och det är här de kan lösas. Således vill vi tilldela länsstyrelserna en än viktigare roll i regionalpoliti- Mot. Genom att länsanslagen förstärks blir beslut på länsplanet mer centrala A97 för regionens utveckling. Genom att styra länsanslagens storlek mellan olika stödområden och regioner kan rikspolitiska värderingar med utgångspunkt i nationella bedömningar om problemens omfattning få genomslag i praktisk politik. Vi kan se hur kommunerna i vissa fall ger direkta eller indirekta subventioner till enskilda företag och industriella projekt. anser denna utveckling vara olycklig. Den kan lätt ge upphov till en kamp mellan olika kommuner för att med allt större subventioner locka till sig företag och sysselsättningstillfällen. Vi anser att kommunernas insatser inom näringspolitiken bör begränsas till att skapa goda förutsättningar för företagsamheten genom god service när det gäller social omsorg, transporter, arbetsplatsområden, bostäder, kulturaktiviteter m.m. Någon förändring av den allmänna kompetensregeln att kommunerna själva får vårda sina angelägenheter bör självfallet inte ske. Länens roll inom regionalpolitiken kommer att ställa stora krav på länsorganens förmåga till överblick, planering och sektorssamordning. Det är inte svårt att finna exempel på brister i detta avseende. Det förekommer exempelvis att decentralisering av viss statlig verksamhet inom länen neutraliseras genom att annan verksamhet flyttas in till huvudorten. Vår förhoppning är att det genom beslut om en ny regional förvaltning skapas bättre förutsättningar för att i länen väga olika sektorsintressen mot varandra. Naturligtvis ställer den ökade friheten för länen också krav på kontroll och utvärdering av deras verksamhet. Vi anser mot den bakgrunden att det är rimligt att i sin granskningsverksamhet i ökad utsträckning prioriterar den regionalpolitiska sektorn. Vi avvisar förslaget att ombilda glesbygdsdelegationen till en ny myndighet, som lokaliseras till . Vi menar att glesbygdsproblemen och övriga regionalpolitiska problem måste ses i ett sammanhang. Det är samspelet mellan glesbygden och landsbygden som är väsentlig. Vi är oroliga för att regeringens förslag splittrar helheten. Risken är uppenbar att glesbygden blir förlorare om dess intressen enbart skall bevakas av en myndighet istället för av varje länsstyrelse. Vi förordar i stället att glesbygdsdelegationen bibehålls i sin nuvarande form. Av de 15 milj. kr. som regeringen vill avsätta till den nya myndigheten vill vi istället tillföra länsstyrelserna 10 milj. kr. för regionalpolitiska insatser. Resterande 5 milj. kr. tilldelas glesbygdsdelegationen så att den kan driva verksamheten vidare i nuvarande form. På sitt sätt är det märkligt att kulturfrågorna inte fått större plats i debatten, när regionalpolitiken kommit att inriktas på eget skapande, lokala initiativ och kreativa miljöer. För det första är kulturutövning i sig en kreativ verksamhet, och skapande inom ett område föder lätt skapande även på andra. Kulturutövning kan ge viktiga stimulanser för skapande och nytänkande även inom andra områden. För det andra är kultur en väg att upptäcka sig själv och sin omgivning, att vinna distans och möjliggöra förnyelse. brukar det hävdas att ett av de stora hindren för regional förnyelse i brukssamhällen är de lokala normer som finns där. Kanske kan intresse för lokalhistoria ses som en del i processen av nyskapande. Det som tidigare uppfattats som självklart ses med nya ögon med kulturens hjälp. sker det i former, där nya former av gemenskap etableras. För det tredje brukar det hävdas att kreativa personer också ställer krav på en kreativ och inspirerande fritid. I där brist på kvalificerad personal är ett av de stora hindren för utveckling kan ett rikt och mångfasetterat kulturutbud fungera som en viktig attraktionsfaktor. Vissa flyttningsstudier visar också att kulturutbudet inte är en oväsentlig faktor när man skall förklara varför många personer frivilligt lämnar hembygden för att bosätta sig i storstäderna. Enligt vår mening är det sålunda av vikt att regionalpolitiska medel även kan användas för kulturella insatser. Dessa möjligheter kan inrymmas inom länsanslagets post för projektverksamhet, och vi noterar att regeringen - i enlighet med tidigare krav från - föreslagit att begränsningen av hur stor del av anslaget som får användas för regional projektverksamhet slopas. finns det tre regionalpolitisk prioriterade stödområden, A, B och C. Geografiskt innefattar stödområdena de största delarna av , stora delar av och , hela samt delar av , och . Regeringen har också möjlighet att placera in kommuner som genomgår omfattande strukturomvandlingar i tillfälligt stödområde. Regeringen föreslår en förändring av stödområdesindelningen. Förändringen motiveras främst med att behovet av kostnadssänkande styrmedel är störst i en mer begränsad del av landet än vad dagens omfattning av stödområden motiverar. I allt högre utsträckning är det insatser av infrastrukturell art som kommer i fråga. Ett viktigt inslag i en mobiliserande regionalpolitik måste vara insatser för att förbättra infrastrukturen i utsatta delar av landet, t.ex. genom förbättrade kommunikationer och ökad tillgång till utbildning och FoU. I detta sammanhang vill vi särskilt understryka att förändringar i ovanstående inriktning inte får innebära minskade ambitioner vad gäller tilldelning av länsanslag till regioner som inte ingår i stödområdet. Emellertid kan vi inte finna att regeringen presenterat någon fullgod argumentation för den nya stödområdesindelningen. Varje sådan förändring innebär gränsdragningsproblem, och det är nödvändigt att klart redovisa vilka överväganden som legat bakom förslagen. Så har ej skett i propositionen. Mot denna bakgrund föreslår vi att den hittillsvarande stödområdesindelningen bibehålls tills vidare. Så bör ske i väntan på att regeringen presenterar ett såpass gott beslutsunderlag att vi kan ta ställning till hur en lämplig avvägning kan ske. Vad gäller användningen av tillfälliga stödområden i princip vill vi under- Mot. stryka att detta bör ske vid plötsligt uppkommande lokala kriser, där hela A97 bygder hotas som följd av nedläggningar. Som vi har påpekat tycker vi att det är bra att av regionalpolitiska stöd förenklas och schabloniseras. Investeringsbidrag, regionalt utvecklingskapital, offertstöd och lokaliseringslån försvinner nu ur stödfloran. har länge arbetat för en förenkling av de olika stöden och för att uttalat selektiva stödformer som offertstödet avvecklas. Lokaliseringsbidragen till investeringar i byggnader och maskiner kommer enligt regeringen att kunna uppgå till maximalt i stödområde 1 och till maximalt i stödområde 2. Förslaget innebär en sänkning av bidragsnivån jämfört med dagens regler och en anpassning till de stödnivåer som finns inom EG. Eftersom vi föreslår att dagens stödområden skall behållas tills vidare så måste lokaliseringsbidragen utgå till alla tre stödområdena. Vi menar dessutom att procentsatsen för stödområde B bör höjas till . Detta innebär att stöd fortsättningsvis utgår med maximalt till stödområde A, till stödområde B och till stödområde C. Regeringen föreslår att länsstyrelserna i fortsättningen skall få besluta om lokaliseringsbidrag i samband med investeringar med ett totalt kapitalbehov av högst 15 milj. kr. Vi anser att länsstyrelsernas beslutsbefogenheter bör omfatta investeringar upp till 20 milj. kr. Med anledning av detta förslag måste delar av anslaget för lokaliseringsbidrag som regeringen föreslår skall anvisas statens industriverk och regeringen att överföras till länsstyrelserna. Vi uppskattar detta till 100 milj.kr. Vidare bör länsstyrelserna få förfoga över 10 milj.kr. som regeringen föreslår skall anvisas glesbygdsdelegationen. Vi anser att anslaget till regionalpolitiska utvecklingsinsatser - länsanslagen - ytterligare bör ökas med 35 milj.kr. Totalt innebär detta en förstärkning med 145 milj.kr. utöver regeringens förslag. 6.2 IKS-stödet och stödet till samhällelig service Regeringen föreslår att IKS-stödet och stödet till samhällelig service inom ramen för glesbygdsstödet skall avvecklas. anser att det är länsstyrelserna som själva skall avgöra vilken form av stöd som skall lämnas inom ramen för glesbygdsstödet. Därför bör länsstyrelserna få besluta om IKS-stöd och om stödet till samhällelig service även fortsättningsvis. 6.3 Nedsättning av sociala avgifter Folkparti-Centerregeringen såg till att arbetsgivaravgifterna sänktes inom stödområde A. Avsikten var att generellt förbättra förutsättningarna för verksamhet i speciellt utsatta delar av inland. socialdemokratiska regeringen har sedan den tillträdde ändrat på reglerna. Nedsättningen gäller i hela och omfattar främst industriell verk- A97 Regeringen föreslår nu att nedsättningen skall förbehållas de svårast drabbade områdena, dvs. Resterande delar av får viss nedsättning . Vad gäller den geografiska koncentrationen av sänkta sociala avgifter har man sålunda gått till mötes. Emellertid kvarstår inskränkningar i användningsområdet, och i vissa fall - basindustrin - föreslås ytterligare inskränkningar. De gränsdragningsproblem som vi tidigare påpekat när det gäller vem som skall få sänkta sociala avgifter kommer sålunda att kvarstå och kanske förvärras. Vi har länge krävt att nedsättningen av sociala avgifter skall gälla all ickeoffentlig verksamhet. Nedsättningen bör omfatta stödområde A och de delar av som inte ingår i stödområdet. Härigenom skulle nedsättningen i mycket större utsträckning komma kvinnliga företagare tillgodo och gränsdragningsproblemen försvinna. Det är svårt att bedöma vilket skattebortfall detta innebär. Vi uppskattar det till ungefär 150 milj. kr. ser vi tilltagande problem där tjänstenäringarna koncentreras till ett fåtal orter, medan tillverkningsindustrin är mer spridd. Enligt vår mening bör det därför vara ett viktigt mål för regionalpolitiken att även underlätta för tjänste- och servicenäringarna i problemdrabbade regioner. Kvinnor som företagare arbetar ofta på en marknad med hårdare konkurrens och därmed pressad lönsamhet. Genomsnittligt drabbas de därför värre än manliga företagare av statliga åtgärder som prisstopp och höjda arbetsgivaravgifter. Trots detta är det fler kvinnor än män som etablerar sig som företagare. har många fler kvinnor än män startat enskilda bolag. Påfallande många kvinnor är i åldern när de startar eget. I glesbygd där utbudet av arbetstillfällen är otillräckligt etablerar de sig ofta för att skapa egna försörjningsmöjligheter. I propositionen hänvisar regeringen till den näringspolitiska propositionen (1989/90:88) vad gäller riskkapitalbolag. I den motion vi väcker i anslutning till denna avvisar vi förslaget om statligt ägande genom nya riskkapitalbolag och föreslår istället andra instrument för att trygga småföretagens riskkapitalförsörjning. Vid sidan av de traditionella insatserna krävs enligt vår mening även en politik för att möta snabbt uppdykande och lokala kriser. Den svenska näringsstrukturen och etableringsmönstren inom näringslivet har lett till att många orter domineras av ett eller ett fåtal företag. Detta medför en sårbarhet, där orters hela existens hotas vid snabba förändringar på de marknader det på orten dominerande företaget är beroende av. I sådana situationer måste staten vara beredd att ingripa snabbt - bl.a. med paket av skilda slag. Men mycket av den paketpolitik regeringen bedrivit Mot. har inte avgränsats till akutåtgärder mot sådana plötsligt uppkomna, lokala A97 Det är vår uppfattning att paketpolitiken i stället kommit att ersätta annan, mer långsiktig, regionalpolitik. I stället för långsiktiga, kontinuerliga, satsningar har regionalpolitiken i allt högre grad kommit att bedrivas stötvis, i form av återkommande stora paket. Relationen mellan paketpolitiken och övrig mer kontinuerlig regionalpolitisk verksamhet aktualiseras nu i propositionen genom förslagen om de särskilda insatserna i . Detta paket och många av dess föregångare karakteriseras av en blandning av kort- och långsiktigt verkande åtgärder. Det finns flera krislän i den meningen, att länet präglas av djupare och allvarligare problem än många andra delar av landet. Men dessa problem kan knappast sägas vara plötsligt uppdykande eller överraskande. Den allmänna problembilden har varit känd . Detta ställer frågan om relationen till övrig regionalpolitik på sin spets. Inte minst gäller det mer långsiktigt verkande insatser för infrastruktur, teknikspridning och FoU. Med den sektorisering som präglar det regionalpolitiska arbetet finns fördelar med att bedriva stöd- och utvecklingsverksamheten i form av återkommande större satsningar med mellanrum. 1 och med att arbetet bedrivs i projektform underlättas sektorssamordningen. finns nackdelar med detta arbetssätt. Risken är att mer långsiktigt och övergripande tänkande kommer i skymundan när "paketens innehåll sätts samman. Enligt vår mening har detta varit ett påfallande drag i samband med flera av regeringens paket. Ofta redovisas inte i propositionerna någon egentlig argumentation för de avvägningar som legat till grund för insatserna. I flera fall har t.o.m. beskrivningen av användningen av de föreslagna medlen varit bristfällig. Speciellt i situationer av arbetskraftsbrist kan paketpolitik, där alternativ till denna finns, vara till direkt nackdel för utvecklingsarbetet. Flera av de insatser som brukar föreslås - icke minst vad gäller högskolan - inbegriper rekrytering av kvalificerad personal. Eventuella rekryteringsproblem underlättas knappast av att utvecklingsinsatserna beslutas stötvis i stället för mer kontinuerligt. Vi motsätter oss inte de nu föreslagna åtgärderna för . Men enligt vår mening bör regeringen fortsättningsvis söka former för det regionalpolitiska utvecklingsarbetet vilka medger att en större del av insatserna kan ske mer kontinuerligt. Därmed skapas bättre möjligheter för långsiktighet i arbetet som hänsyn kan tas till problem vilka kan följa av t.ex. brist på arbetskraft. bör som sin mening ge regeringen ovanstående principer för det regionalpolitiska arbetet till känna. I regeringens näringspolitiska proposition berörs infrastrukturens utbyggnad. En särskild fond på 5 miljarder föreslås, men i övrigt lämnas en rad frågor obesvarade bl.a. vad gäller medlens användning och utformningen av nya finansieringsformer. menar att ambitionsnivån för infrastrukturens utbyggnad Mot. måste vara väsentligt högre än vad regeringen tänkt sig. satsningen med offentliga medel på infrastruktur vara dubbelt så stor som regeringen föreslagit. I en kommittémotion föreslog att den nuvarande investeringsramen för järnvägarna (10 miljarder ) skall flerdubblas. Detta skulle möjliggöras genom att får rätt att lånefinansiera sin investeringsverksamhet. Det innebär merkostnad för statsbudgeten endast i den utsträckning investeringarna inte är kommersiellt bärkraftiga. Våra förslag i detta avseende utvecklas närmare i motionerna om infrastruktur och näringspolitik. Det etablerings- och expansionsmönster vi kan se tendenser till antyder att närhet till högre utbildning blivit en allt viktigare etableringsfaktor. Nyskapande inom olika områden förutsätter i ökad utsträckning tillgång till särskild kompetens, och genomförandet av nya idéer - alltså själva produktionen - blir i allt större utsträckning beroende av tillgång till välutbildad arbetskraft. Bägge faktorerna skapar ett tryck på de orter där högre utbildning, främst med naturvetenskaplig och ekonomisk inriktning, finns att tillgå. Dessa tendenser ställer högskolepolitiken inför nya uppgifter. När de regionala högskolorna byggdes ut handlade det mest om att öka människornas tillgång till högre utbildning på nära håll. De regionala högskolorna byggdes upp kring verksamheter, vilka också återfanns på de gamla universitetsorterna. har de regionala högskolorna i växande utsträckning profilerat sig genom att inrikta sin verksamhet på regionala behov, antingen som dessa framställs av andra grupper inom regionen eller som de uppfattas av högskolan själv. Man har sökt dra nytta av närkontakten med de regionala avnämarna. Denna utveckling innebär att det är relevant att beskriva högskoleorganisationen som en kedja med flera länkar. Genom ett system med regionalt förankrad högskoleutbildning ges regionerna kontakt även med de forskningsresultat som de större högskolorna producerar. De regionala högskolorna kan därmed spela en viktig roll i den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en central faktor för att företag skall kunna etablera sig utanför universitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar som ett , där företag och myndigheter får tillgång till tillämpad forskning, utvecklingsarbete, utredningsverksamhet och utbildning. De små och medelstora högskolornas FoU-verksamhet har till stor del vuxit fram med hjälp av externa medel. Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete och utredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, där den regionala högskolans lokala kontakter och nätverk utnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan den regionala högskolan och avnämarna utvecklas vidare. har en rad olika former för sådan kontakt och samverkan tillkommit, och även framöver bör frihet i fråga om formerna för t.ex. stiftelsers och teknikcentras utveckling råda. taktnät och samverkansformer måste få ske på egna villkor. Mångfald är av Mot. 1989/90 stort värde även inom detta område. ser positivt på den samverkan som vuxit fram mellan de regionala högskolorna och avnämarna i form av bl.a. uppdragsverksamhet. Även framöver måste en viktig del av de regionala högskolornas verksamhet ha denna inriktning. Men den utvecklingen rymmer också faror. Högskolan kan bli för beroende av regionens näringsliv och myndigheter. I den mån en region drabbas av ekonomiska och andra problem kan detta medföra att även högskolan försvagas. Den regionala högskolan kan på detta sätt komma att reflektera regionala problem snarare än verka som en kraft för förnyelse. Högskolan måste ha sådan egen kraft och stabilitet, att den kan medverka till att stimulera nyskapande och förändringar i en region. Det är viktigt att goda möjligheter finns för forskningsanknytning och kontakter mellan universiteten och regionala högskolor. Målsättningen bör vara att de mindre och medelstora högskolornas lärare har ett brett kontaktnät med verksamheten vid andra högskolor, och att de ges möjlighet att löpande följa forskningens och utbildningens utveckling vid dessa. förutsätter en god forskaranknytning av undervisningen vid de mindre och medelstora högskolorna att lärarna vid dessa forskar själva. I motion om forskningspolitiken föreslås åtgärder för att stärka högskolan.