mot · GD02Fi66 · 1990-05-10 00:00:00 — var det dags för ett tredje krispaket, som hade formen av en uppgörelse med . Mest rörde det sig där om omprövningar och återtagande av tidigare förslag om skattehöjningar och andra utbudshämmande åtgärder. Men det förhållandet att man avstår från ytterligare försämringar hjälper inte mycket, när det är förbättringar av ekonomins funktionssätt som krävs. Uppgörelsen var dessutom märklig på det sättet att det på samtliga punkter utom en endast gällde för socialdemokraterna att övervinna motståndet inom sina egna led. Så snart man förmått sig till denna självövervinnelse var i alla dessa avseenden en majoritet garanterad i . Den återstående punkten gäller höjningen av momsen till , och den är - som vi kommer att visa i det följande - till råga på allt helt fel. I kompletteringspropositionen gör regeringen ett femte försök för året att visa handlingskraft på det ekonomisk-politiska området, nu för säkerhets skull under beteckningen handlingsprogram. Så mycket handling handlar det emellertid inte om. I den mån det inte rör sig om tidigare presenterade ställningstaganden saknas i stort sett konkreta åtgärdsförslag. I övrigt inne- Mot. 1989/90 håller de tio punkterna mest allmänna målsättningar och resonemang. har dock ingen svårighet att ansluta sig till den inledningsvis tecknade problembilden med snabb inflation, svag tillväxt och lågt sparande som främsta inslag. Vi ställer oss också gärna bakom premissen att dessa problem inte skall lösas genom avsteg från valutapolitikens mål utan genom en intern anpassning av utbud och efterfrågan samt insatser för att förbättra ekonomins funktionssätt. Regeringens stora svårighet är emellertid att den hindras från att vidta de rätta åtgärderna av den socialistiska ideologin. Den första punkten i handlingsprogrammet avser den i annat sammanhang presenterade skatteomläggningen, vilken betecknas som den enskilda åtgärd som har störst inverkan på den ekonomiska utvecklingen framöver. Det skulle ha varit sant, om den inneburit ett närmande till förhållandena i vår omvärld och inte haft som mål att slå vakt om rekordhårda skattetryck. Det är obegripligt att man tror sig stimulera sparande och en mer ändamålsenlig kapitalanvändning genom att höja beskattningen av kapital och företagande med . Inte ens arbetsutbudet stimuleras på det sätt som marginalskattelättnader i sig borde föranleda, eftersom dessa finansieras genom höjningar av andra skatter. Det kan fortfarande löna sig för kirurgen att ta ledigt för att måla sitt hus, eftersom sänkningen av hans marginalskatt motverkas av den höjda byggmomsen. Med den planerade omfördelningen av höga skatteuttag blir vårt land mer av en plats att arbeta på men mindre ett ställe att leva. Det gäller i fortsättningen att bo och äta enkelt och att förlägga sin fritid, sina inköp och sitt sparande till andra och för sådana aktiviteter vänligare nejder. Ett annat område där regeringen sitter fast i förlegade föreställningar gäller lönebildningen. Trots att alla tidigare påverkansförsök har misslyckats, nu senast greppet med en s.k. riksmedlare, återkommer i handlingsprogrammet både förmaningar och hot. Men centralt samordnade förhandlingar är inte nyckeln till ett trendbrott i kostnadsstegringen. Och det är verklighetsfrämmande att tro att löneutvecklingen skulle kunna läggas fast . Lönebildning är en kontinuerligt fortgående process, som äger rum på flera tusental arbetsplatser runt om i landet. Den påverkas främst av samspelet mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft och av den förda skattepolitiken. Att den kommande skatteomläggningen inte kan väntas nämnvärt dämpa lönekraven beror naturligtvis på att skattetrycket inte sänks. Vad som kan uträttas på politisk väg är att skapa gynnsamma förutsättningar för en återhållsam löneutveckling, medan direkt inblandning i avtalsrörelserna enligt vår uppfattning inte skall förekomma. Över huvud taget finns det i regeringens nypåkomna entusiasm för utbudspolitik en benägenhet, vilken återspeglas på flera ställen i handlingsprogrammet, att flytta ambitionen att detaljstyra från ekonomins efterfrågesida till dess utbudssida. Men utbudspolitik handlar i grunden om att förbättra ekonomins funktionssätt genom att frigöra olika marknader, och det är raka motsatsen till interventionism och nya regleringar. 4.2.2 Åtstramningar och regleringar Mot. Ett av de få konkreta åtgärdsförslagen i kompletteringspropositionen, vilket i sin tur härrör från uppgörelsen med , är att mervärdeskatten skall höjas från . Detta skulle leda till att skatteuttaget, räknat på helår, ökar med ca , om man utgår från att konsumtionen minskar med ett belopp som motsvarar skattehöjningen. Blir konsumtionen däremot oförändrad trots momshöjningen, ökar skatteuttaget med 7,6 miljarder. En rimlig bedömning är att skattehöjningen kommer att uppgå till . Detta är naturligtvis ingen utbudsfrämjande utan en efterfrågedämpande åtgärd. Den får ingen strukturell effekt, i varje fall inte i positiv riktning. I stället rör det sig om ett konjunkturpolitiskt ingrepp, som enligt en enig opposition skulle ha varit alltför sent insatt . kommer momshöjningen att påskynda och fördjupa den avmattning som redan är i full gång. Som tidigare anförts är den stora svagheten i svensk ekonomi inte att den privata konsumtionen växer för snabbt utan att produktionen växer för långsamt. Att i ett sådant läge ytterligare skärpa världens redan hårdaste skattetryck förvärrar självfallet vårt lands problem. Regeringens uttalade strävan att via riksmedlaren hålla tillbaka kraven på omförhandlingar och extra lönehöjningar framstår som ett meningslöst mellanspel, när pris-löne-spiralen nu ges ytterligare näring. En följd av momshöjningen blir att de medborgare som får det sämre under de år skatteomläggningen genomförs blir ännu fler. För det genomsnittliga hushållet betyder det en skatteökning med ca . Extrahöjningen av momsen innebär vidare att genomslaget beträffande turistmoms, byggmoms m.m. blir ännu kraftigare än planerat. Det blir raka motsatsen till den harmonisering av skattesatsen som utvecklingen mot ett gränslöst förutsätter. Från den synpunkten bör momssatsen i stället sänkas. Förslaget om en tillfällig höjning till måste under alla omständigheter nu avslås. som riksdagsmajoriteten beslöt att skärpa investeringsskatten på annat byggande än bostäder och att utvidga den till föreslog regeringen i kompletteringspropositionen att nämnda utvidgning skall upphävas . Omsvängningen är ett nästan skrattretande erkännande av riktigheten i den kritik som anförts mot detta försök att ytterligare styra en redan genomreglerad marknad. Av skäl som upprepade gånger anförts sedan denna pålaga först lanserades förordar än en gång att investeringsskatten avskaffas i sin helhet. I det åtgärdspaket som knåpades ihop av finansutskottets socialdemokrater och centerpartister fanns också en arbetsmiljöavgift på av lönesumman, vilket totalt beräknas ge till en nyinrättad arbetslivsfond. Det är givetvis angeläget att arbetsmiljön förbättras. Men det gör man inte med en ny arbetsgivaravgift. Den leder i stället till att näringslivets möjligheter att hävda sig på världsmarknaden försvagas. intensiva företag riskerar att drivas till friställningar, särskilt som lönekost- Mot. 1989/90 naderna ändå ökar kraftigt till följd av träffade avtal. En utveckling av detta pj66 slag minskar företagens utrymme för arbetsmiljöförbättrande åtgärder, och arbetsmiljöavgiften bör därför avvecklas. 4.2.3 Åtgärder för ökat sparande En av de få nyheterna i kompletteringspropositionen är att allemanssparandet skall öppnas för barn och ungdomar . Vi uppfattar förslaget som ett svar på kritiken mot att även den som inte har annat än obetydliga kapitalinkomster efter skatteomläggningen ändå skall betala i skatt. Men detta motdrag är otillräckligt. Räntan på allemanssparkonto är avsevärt lägre än högsta bankränta, och den föreslås likväl beskattas . Det blir ännu mer otillfredsställande, om man som vi moderater förordar avvecklar allemanssparandet som statlig upplåningsform. Just med tanke på barns sparande har vi i motion 1989/90:Sk59 föreslagit ett särskilt grundavdrag vid kapitalbeskattningen på , vilket skall samordnas med det allmänna grundavdraget så att den totala summan inte kan överstiga det . I motion 1989/90:Fi603 har vi dessutom förordat ett s.k. startsparande för barn och ungdom. På bankkonton, som är spärrade för uttag intill , skall föräldrar och släktingar kunna sätta in vardera. Det är ett belopp som enligt vårt förslag till gåvobeskattning skall kunna överföras utan skyldighet att erlägga gåvoskatt. All avkastning på kontot bör vara skattefri medlen inte får disponeras. Vi upprepar förslaget att regeringen skall ges i uppdrag att skyndsamt utreda de närmare detaljerna och återkomma till med förslag , så att startsparandet kan träda i kraft . I den reviderade finansplanen nämns också att regeringen avser att öppna möjligheter för pensionssparande i bank, men några närmare upplysningar lämnas inte. Vi vill erinra om att vi länge har förordat en sådan utvidgning, något som dock har avvisats av socialistiska majoritet. Enligt vår mening kan sparandet ske genom insättning på bankkonton som är spärrade för uttag intill dess vederbörande fyllt . Därefter får uttag ske med högst en tiondel av det totalt sparade beloppet . Avsättning till pensionskonto bör vara avdragsgill upp till ett basbelopp. Likaså bör all avkastning vara skattefri och medlen fria från förmögenhetsskatt mot att skattskyldighet inträder då beloppen tas ut. Det finns vidare skäl att pröva om det utifrån banktekniska överväganden är möjligt att utvidga placeringsmöjligheterna till att omfatta även sparande i aktier och andra värdepapper samt andelar i aktie- och avkastningsfonder. Därigenom skulle den enskilde själv kunna välja risknivå på sitt sparande. Möjligheten bör också undersökas att medge rätt att med uppskjuten skattskyldighet göra förtida uttag för köp av t.ex. permanentbostad eller start av eget företag. Regeringen bör ges i uppdrag att återkomma till med ett förslag till pensionssparande av här skisserat slag , så att ikraftträdande kan ske . Enligt vår mening är det bästa sättet att stimulera det enskilda sparandet att generellt sänka skattetrycket och att återställa tron på fasta spelregler. En mycket effektiv åtgärd vore också att avskaffa löntagarfonderna och att Fi66 använda deras tillgångar som sparpremier i enlighet med den plan som framlagts i motion 1989/90:Fi712 av m.fl., vilket förslag vi upprepar. Att med tvångsmedel försöka höja sparandet är direkt olämpligt. Det motverkar sparviljan och leder endast till omfördelning av sparande eller till upplåning. Det s.k. tvångssparande som socialdemokraterna och genomdrev bör därför avskaffas. har det beräknade budgetsaldot successivt förbättrats under ett budgetår för att till slut resultera i ett betydande överskott. 1 budgetproposition beräknades statsbudgeten 1988/89 sluta i ett underskott på - det blev ett överskott på 18 miljarder. Även det beräknade budgetsaldot /90 har genomgått en liknande utveckling: från balans i budgetpropositionen till ett överskott på drygt 18 miljarder i årets budgetproposition. Därför är det överraskande att () och regeringen nu räknar ned det förväntade överskottet till drygt 15 miljarder. Utan närmare förklaring sägs det att statsinkomsterna väntas bli lägre än vad man tidigare räknat med. Denna motivering framstår som märklig med hänsyn till att löneutvecklingen överträffat uppställda antaganden. Eftersom regeringens nuvarande löneprognos enligt vad vi tidigare framhållit ligger för lågt, räknar vi med att det slutliga utfallet innevarande budgetår i alla fall inte kommer att underskrida fjolårets överskott. Det är svårt att frigöra sig från misstanken att den företagna nedrevideringen är ett försök att i någon mån dölja den överbeskattning som f.n. pågår. Av RRV:s redovisning i bilaga 1.3 framgår också att man baserat sina antaganden på material från . Särskilt vilseledande blir detta, när man i kalkylarbetet för statsbudgeten 1990/91 utgått ifrån att lönesumman skall stiga med , vilket innebär en nedjustering jämfört med budgetpropositionen ! Det är då inte underligt att det beräknade saldot för nästa budgetår fortfarande redovisas som ett litet underskott. Regeringen levererar en svag ursäkt med medgivandet att om en snabbare pris- och löneökningstakt antagits skulle utfallet för statsbudgeten för /91 troligen ha blivit bättre. Den formuleringen är sannerligen försiktig i överkant! Även om ekonomi nu går mot en aktivitetsdämpning, måste den förda finanspolitiken enligt vår mening förutses leda till ett betydande budgetöverskott 1990/91. Ett annat inslag i regeringens strävan att dölja överbeskattningen är den allt vanligare metoden att föra vissa statsinkomster vid sidan av statsbudgeten direkt till för amortering på statsskulden eller till någon fond. Så var fallet med engångsskatten på pensionssparande, och samma förfaringssätt används nu beträffande arbetsmiljöavgiften och tvångssparandet. I kompletteringspropositionen förklaras vidare att de inkomster som inflyter som en följd av avskattningen av företagens reserver enligt skatteomläggningen likaledes skall läggas utanför budgeten. Enligt vår mening bör i 16 princip samtliga statens inkomster redovisas över budgeten. I förra årets finansplan utlovades att en mer långsiktig strategi för den of- Fi66 fentliga sektorns utgifter skulle redovisas i det årets kompletteringsproposition, dvs. Där återfanns dock inte någon sådan utgiftsstrategi, utan det hette att arbetet med utformningen fortfarande pågick i . I årets finansplan var tanken helt försvunnen, men förre finansministern meddelade vid sitt sista framträdande i kammare att regeringen då övervägde den statliga utgiftspolitikens inriktning. I kompletteringspropositionens handlingsprogram omtalar nu den nye finansministern att regeringen avser att återkomma till utgiftspolitiken på i samband med att den tar ställning till riktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt med anledning av långtidsutrednings avgivna betänkande. Egentligen är detta rätt fantastiskt! Regeringen säger sig förutse ett behov av stor finanspolitisk stramhet under åtskilliga år framöver. Tydligen nåddes insikt om nödvändigheten av att utforma en långsiktig utgiftsstrategi, när man val började tänka på en omläggning av den ekonomiskpolitiska kursen i utbudsekonomisk riktning. Men vad som utlovades vara klart skjuts nu ytterligare . Det är ett högst påtagligt vittnesbörd om socialdemokraternas svårighet att gå från ord till handling, även när de förstår att utvecklingen gör avsteg från den ideologiskt motiverade offentliga utgiftsexpansionen ofrånkomliga. Slutsatsen måste bli att den nuvarande regeringen inte klarar av den omprövning som krävs. 4.4 Den kommunala ekonomin Inte bara ekonomi utan även kommuners och landstings finansiella situation försämras snabbt. Årets underskott i kommunsektorns finansiella sparande beräknades i budgetpropositionen till . Enligt kompletteringspropositionen väntas det nu stiga till . Den viktigaste orsaken härtill är den avslutade lönerörelsen, som resulterat i löneökningar som vida överstiger vad både kommunernas ekonomi och samhällsekonomin tål. Beräkningen baseras på en antagen volymökning på . Med stöd av tidigare erfarenheter kan det befaras att volymökningen inte kommer att stanna vid detta. Sparandeunderskottet riskerar således att bli ännu större. Det av uppställda 1-procentsmålet för den kommunala konsumtionen har regelbundet överskridits med ofta bred marginal. Regeringen uttalar åter i kompletteringspropositionen att volymökningen i kommunsektorn behöver begränsas mycket kraftigt framöver. Enligt vår redan tidigare redovisade uppfattning är situationen dock så allvarlig att den helt måste upphöra. Regeringen tycks äntligen ha kommit till insikt om att kommunalskatten inte kan och inte får höjas ytterligare. Såsom framgår av kompletteringspropositionen höjdes skatten 1990 i 41 kommuner och 10 landsting med sammantaget per skattekrona. Den kommunala utdebiteringen uppgår nu till . I stort sett halva befolkning har fått högre kommunalskatt. Regeringen föreslår nu ett tvåårigt kommunalt skat- 17 En sådan åtgärd har redan föreslagits i motion 1989/90:Fi306 av Mot. 1989/90 m.fl. (m). Det har där också understrukits att skattestoppet Fi66 inte får utformas så att det hindrar skatteväxlingar som följer av ändrad uppgiftsfördelning mellan kommuner och landsting. som skattestoppet införs bör enligt motionen utredas den lämpliga konstruktionen av ett kommunalt skattetak, som kan avlösa skattestoppet. har under en följd av år pekat på den negativa produktivitetsutvecklingen inom den offentliga sektorn. Även regeringen tycks nu ta allvarligt på detta. Vi ser med tillfredsställelse att regeringen ställer upp en produktivitetsförbättring på som en rimlig och nödvändig målsättning för den kommunala sektorn. efterlyser vi de åtgärder som skulle underlätta målets uppnående. Kommunernas i särklass största utgiftspost utgörs av lönekostnader. I den preliminära nationalbudgeten beräknades dessa 1991 stiga alternativt . Med tanke på att den föreslagna skatteomläggningen kommer att genomföras inom ramen för ett oförändrat eller till och med ökat skattetryck får även den högre siffran anses vara tilltagen i underkant. Moderata Samlingspartiets förslag till skattereform innebär däremot en betydande sänkning av skattetrycket. Det blir då möjligt för arbetsmarknadens parter att ta hänsyn till detta i löneförhandlingarna och följande år. Det innebär att lönekostnaderna för kommunsektorn kan hållas nere som löntagarna får ökade disponibla inkomster. Om lönekostnadsökningarna skulle begränsas i förhållande till vad som blir fallet med regeringens politik, vilket förefaller rimligt, kan kommunernas utgifter minskas med ca . Förutsatt att Moderata Samlingspartiets förslag till skattereform vinner bifall föreslår vi att statens transfereringar till kommunsektorn minskas med 4 av dessa . Detta bör ske genom en minskning av det av oss tidigare föreslagna klumpbidraget till kommunerna. På detta sätt skapas då också ett ytterligare utrymme för de enskilda kommunerna och landstingen att sänka sina skatter. Med de av oss gjorda antagandena ökar utrymmet med ca . Även den starka ökning av skatteintäkterna som förutspås leder till att det finns ett utrymme i den kommunala sektorn för ett sänkt skatteuttag. Hur stort detta blir varierar självfallet från kommun till kommun. Det finns dock ett utrymme tillgängligt för sänkt skatteuttag i ett betydande antal kommuner och landsting. Den statliga styrningen av kommuner och landsting måste avvecklas. Detta har tidigare krävts av vid ett flertal tillfällen. Även regeringen har fört fram liknande tankegångar, nu senast i kompletteringspropositionen. Den begränsade avreglering som skett har dessvärre endast marginellt ökat kommunernas handlingsfrihet att finna lösningar på sina problem. Regeringen återkommer till sin i budgetpropositionen meddelade avsikt att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppdrag att se över kommunernas statsbidrag och finansiering i övrigt. som vi beklagar att det dröjt med arbetets igångsättande konstaterar vi med tillfredsställelse att det i kommitténs uppdrag ingår att presentera förslag som innebär att specialdestinerade statsbidrag så långt möjligt ersätts med bidrag sorn fördelas efter generella principer. Det är också värdefullt Mot. 1989/90 att riktpunkten skall vara en utdebitering på högst per Fi66 skattekrona. bör flertalet specialdestinerade statsbidrag till kommuner och landsting omvandlas till ett allmänt kommunalt bidrag, som fördelas mellan kommunerna på ett med de specialdestinerade statsbidragen ekonomiskt likvärdigt sätt. Neddragningar av det statliga stödet till kommuner och landsting kan sedan ske över detta allmänna bidrag. Skatteunderlaget från fysiska personer skall utgöra grunden för den skattefinansierade delen av kommunens verksamhet. Rundgång av bidrag och avgifter mellan stat och kommuner måste undvikas. Därför skall inte några statliga avgifter på skatteunderlaget förekomma. Ett system där kommunerna betalar in skattepengar till staten, som sedan i sin tur betalar tillbaka dem i form av riktade bidrag, är inte bara opraktiskt utan leder också till fördyringar och urgröpning av den kommunala självstyrelsen. Skatteutjämningsavgiften är i praktiken en statlig kommunalskatt, som får betalas av kommunens invånare oavsett ekonomiska förutsättningar. Vi hänvisar till yrkandena i motion Fi306 om att såväl skatteutjämningsavgiften som den särskilda skatteutjämningsavgiften, den s.k. , skall avvecklas . Kommuner med särskilt hög utdebitering, , bör redan med nu gällande system få extra skatteutjämningsbidrag i syfte att stimulera till skattesänkning. Detta extra skatteutjämningsbidrag skall utbetalas av skattesänkningen ned till . det år skattesänkningen genomförs. Därigenom ger skatteutjämningen ett incitament för lägre skattesatser och minskade utdebiteringsskillnader mellan olika kommuner. Detta är särskilt motiverat av att skatteutjämningssystemet stimulerat höjningar, vilket pressat upp de kommunala skattesatserna. Den tidigare nämnda parlamentariska utredningen bör ges i uppdrag att utforma ett system som gynnar skattesänkningar. Vi delar regeringens uppfattning att skatteomläggningen bör ge ett budgetmässigt neutralt utfall i förhållandet mellan stat och kommun. I samband därmed bör beaktas det av oss tidigare föreslagna slopandet av dels bidraget till kommunerna avseende den slopade garantibeskattningen, dels kompensationen för avskaffandet av den kommunala företagsbeskattningen. Dessutom minskas kommunernas skatteintäkter till följd av vårt förslag om grundavdrag för barn. För att parera dessa intäktsminskningar bör regeringen bemyndigas att till särskilt utsatta kommuner utge kompensation i form av extra skatteutjämningsbidrag. Återstående överföring bör övergångsvis beräknas med kommunernas skatteunderlag som grund i enlighet med regeringens förslag till avräkningsskatt. Dock anser vi att den kommande utredningen bör ges i uppdrag att utforma en annan och mera permanent metod för avräkningen än en statlig skatt på det kommunala skatteunderlaget. Våra förslag innebär sammantaget inga försämringar för kommunsektorn. Tvärtom innebär vår samlade politik en förstärkning av kommunsektorns ekonomi med om den genomförs fullt ut. Därutöver kommer de dynamiska effekterna av sänkta skatter, avskaffade kommunala monopol samt rationaliseringsvinster vid en övergång till ett generellt stats- Mot. 1989/90 bidragssystem att få en positiv effekt på kommunernas ekonomiska situa- Fi66 tion. Härigenom skapas också reella förutsättningar för sänkta kommunalskatter, vilket enligt vår mening bör prioriteras när den statliga inkomstskatten sänkts i enlighet med vårt förslag. Regeringen berömmer sig i kompletteringspropositionen av att ha pressat ned arbetslösheten till . sprider sig insikten om att detta låga tal är ett uttryck för överfull sysselsättning och återspeglar överhettningen på arbetsmarknaden. Bl.a. driver tesen att en viss uppgång i den öppna arbetslösheten blir nödvändig, om den alltför snabba kostnadsstegringen skall kunna brytas. När regeringens utbudspolitiska ambitioner skall konkretiseras, handlar det mycket om att öka tillgången på arbetskraft. Det är naturligtvis en mycket lovvärd strävan. Tyvärr måste dock tidsanpassningen betecknas som dålig. Offensiven för att öka arbetsutbudet sätts in först när den nu inledda avmattningen medför en avtagande efterfrågan. Risken är stor att tillkommande grupper, vilkas arbetsutbud kanske med viss möda har mobiliserats, kommer att möta svårigheter att få plats i arbetslivet. Misstanken ligger då nära till hands att deras uppgift är att svara för den påspädning av arbetslöshetstalen som anses krävas för att kyla ned löneutvecklingen.