mot · GD02K204 · 1990-01-10 00:00:00 — Motion till 1989/90:K204 av () Lagprövning Oron för tillståndet i rättsstaten börjar bli alltmer påtaglig. Tilltron till regeringens vilja och förmåga att restaurera vår gamla rättsstat, som vi tidigare kunnat vara så stolta över, sviktar betänkligt. I uttalande av Svenska avdelningen av internationella juristkommissionen () - för att nämna endast ett exempel - hävdas sålunda, att utredningen av mordet på och den s.k. visat att respekten för lagarna sjunkit. Enligt juristkommissionen - som bland sina 300 medlemmar räknar domare, advokater, åklagare och rättsvetenskapsmän - anses vikten av att lagarna alltid noggrant efterlevs inte längre vara så betydelsefull. En smidig hantering där ändamålen får helga medlen tycks vara viktigare. Det har enligt juristkommissionen också visat sig att existerande kontrollorgan fungerar dåligt. Efter denna svidande kritik granskar juristkommissionen därefter närmare bl.a. hur kontrollen av normgivningsmakten är beskaffad. Här må följande återges: I demokratier av västerländsk typ är det vanligt att domstolarna har en roll att spela som kontrollorgan över normgivningsmakten genom att de tilldelats möjligheten att ogiltigförklara eller att vägra tillämpa normer som är oförenliga med lagar av högre dignitet eller som tillkommit på ett med gällande procedurregler oförenligt sätt. I vissa länder har denna uppgift anförtrotts en särskild författningsdomstol, i andra hand utövas funktionen av de allmänna domstolarna, i sista hand HD. En lagprövningsrätt av denna typ har ansetts föreligga även i och den har i nu gällande regeringsform grundlagsfästs i 11 kap. 14 §. Denna paragraf innehåller emellertid en väsentlig begränsning av lagprövningsrätten såvitt gäller av beslutade lagar. Tillämpningen av sådana lagar skall nämligen underlåtas endast om felet är uppenbart. Detsamma gäller föreskrifter som beslutats av regeringen. I praktiken har domstolarna i inte utövat denna kontrollfunktion i nämnvärd utsträckning, såsom sker i andra länder. En reell lagprövningsrätt är inte minst viktig med hänsyn till den ökade betydelse som de medborgerliga fri- och rättigheterna fått genom tillkomsten av dels 2 kap. regeringsformen (RF), dels olika internationella konventioner som biträtt. De rättigheter som tillförsäkras den enskilde medborgaren i 2 kap. RF blir illusoriska om domstolar och myndigheter närmast ovillkorligt måste tillämpa också normer som åsidosätter dessa rättigheter. Slutsatsen är att den begränsning av lagprövningsrätten som ligger i begrep- Mot. 1989/90 pet uppenbart bör slopas. I ståndpunkten att begreppet uppenbart bör slopas har även instämt. Enligt hovrätten utgör lagprövningen i en konflikt mellan vanlig och grundlag skydd för den i 1 kap. 1 § första stycket regeringsformen fastslagna folksuveräniteten; remissvar rörande SOU 1987:6 (Folkstyrelsens villkor). Det är därför enligt hovrättens mening principiellt felaktigt att inskränka normprövningsrätten till att avse endast uppenbara fel. Att lagprövningsrätten i dess nuvarande form saknar reellt innehåll bekräftas med all önskvärd tydlighet av en artikel i 1988 s. 121 utav professor . Artikeln upptar en översikt över rättspraxis rörande normgivning efter nya regeringsformens ikraftträdande . Några iakttagelser ur artikeln förtjänar att uppmärksammas. Enligt finns det en markant skillnad mellan regeringsrätten och högsta domstolen i fråga om den allmänna attityden till normprövningsrätten. Regeringsrätten har, i varje fall när det gällt föreskrifter beslutade av förvaltningsmyndigheter och kommuner, utövat sin normprövningsrätt med ganska stor frimodighet. Enligt gäller detta omdöme även om man bortser från insatser. Något motsvarande kan enligt inte sägas om HD. Hos HD finner man - slår professor fast - i stället en strävan att snart sagt till varje pris släta över brister i normgivningen. Artikeln slutar med den retoriska frågan: Ser HD som sin främsta uppgift att vara ett värn för medborgarnas rättsäkerhet eller att fungera som maktens förlängda arm? Den bakomliggande förklaringen till den sålunda framkomna lojaliteten till den politiska makten är - enligt (Rättsfonden, Myndigheternas normgivning, 1988) - att domarkåren aldrig sett sig som värnare av rätten i egentlig mening utan i stället uppfattat sig som organ för den offentliga maktens utövning i landet. Sammanfattningsvis kan av det anförda - såvitt nu är i fråga - icke dragas annan slutsats än att begränsningen av normprövningen till begreppet uppenbart måste upphävas. De slutsatser i övrigt som det anförda berättigar till är delvis behandlade i en motion om domarnas rättsliga ställning. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att slopa begreppet uppenbart i 11 kap. 14 § regeringsformen.