mot · GD02A118 · 1990-03-26 00:00:00 — Såsom ovan redovisats visar REK 87:s kartläggning att propositionens beskrivning är alltför ytlig. I närmare 150 kommuner har befolkningen minskat som 37 av storstadsområdenas kommuner haft en ökande befolkning. REK 87 konstaterar att entydiga förlorare är glesbygdskommunerna och övriga små och medelstora kommuner över hela landet. I denna grupp ingår 148 kommuner och befolkningen har minskat i av dessa kommuner. Många kommuner har förlorat en stor del av sitt befolkningsunderlag. Femton kommuner har minskat sin folkmängd med mellan . Utflyttningen har lett till starkt sjunkande ungdomsandelar medan andelen pensionerade i många fall nära fördubblats. Föredragandens uttalanden och de förslag som läggs kommer enligt vår bedömning inte att påverka den koncentrationsutveckling som pågår. Det krävs enligt vår mening, för att hela landet skall kunna utvecklas, ett decentralistiskt synsätt med nytänkande, okonventionella lösningar och mer generella insatser på olika politikområden från samhällets sida för att vi skall nå detta mål. Den negativa befolkningsutveckling som pågår på olika håll i landet måste hejdas och vändas. I annat fall riskerar betydande geografiska områden över hela landet att inom något eller några decennier bli i det närmaste ödebygder. Det krävs inte bara ett stopp för utflyttningen från dessa områden. Det krävs även en inflyttning till de stora områden som länge haft vikande befolkningssiffror. Detta är nödvändigt om de skall kunna överleva och utvecklas långsiktigt. Detta förutsätter en breddad arbetsmarknad och fler jobb. En sådan politisk inriktning är livsviktig för utflyttningsområden men är lika nödvändig för snabbt växande koncentrationsorter. En levande landsbygd och en fungerande storstadsmiljö ger tillsammans förutsättningar för en positiv utveckling av hela landet. Koncentrationens avigsidor som t.ex. trafikstockningar, hälsofarliga luftföroreningar, höga markpriser och bostadskostnader samt hotade grönområden är det pris som många boende i folkrika regioner får betala för koncentrations- och centraliseringspolitiken. I utflyttningsområdena hotas serviceunderlag, och genomförda basinvesteringar utnyttjas dåligt. En balanserad utveckling i alla regioner är att föredra med såväl samhällsekonomiska som miljömässiga utgångspunkter. Allt talar också för att de regionala obalanserna är en av de viktigaste inflationsdrivande faktorerna. Särskilt kostnadsutvecklingen inom driver på prisutvecklingen i hela landet. Inte bara byggandet och bostadspriserna påverkas utan också en stor del av lönemarknaden på många centrala arbetsområden. Kostnaderna på tjänstemarknaden är särskilt påverkade av konkurrensen om personal inom den befolkningsrikaste regionen samt av hushållens allt högre kostnader för både varor och tjänster. Befolkningspolitiska mål Mot. Enligt vår mening bör mot denna bakgrund krävas att förutsättningar skapas Al för en återinflyttning till ett 100-tal av de kommuner som mest plågats av koncentrationspolitiken. Ett väsentligt mål för de regionala satsningarna är också som ovan redovisats att bevara och utveckla storstadens kvaliteter och miljö. Befolkningstillväxten i storstäderna måste därför begränsas och storstädernas andel av befolkningen bör långsiktigt inte öka. Enligt vår mening bör därför politiken på olika områden inriktas mot att nå befolkningsmål som leder till en mer balanserad befolkningsfördelning över landet. Dessa befolkningsmål får således inte ha karaktären av prognoser. Det bör ankomma på regeringen att för ange dessa mål utifrån underlag från respektive länsstyrelse. Detta bör ges regeringen till känna. Den enligt vår mening oroande och allt snedare befolkningsutvecklingen, könsmässigt och generationsmässigt sett, kan bl.a. leda till att det blir svårt att få godtagbar kvalitet på många för invånarna viktiga serviceområden. Dessutom leder bristen på särskilt yngre kvinnor till att områdenas sociala system slås sönder med stora och negativa effekter på hela samhällslivet. Även i regioner som Bergslagen finns ett stigande kvinnounderskott. Vi anser mot denna bakgrund att en demografisk utredning bör tillsättas med uppgift att kartlägga och analysera de sociala och ekonomiska livsmönstren. Syftet med utredningen skall vara att få ett bättre underlag för insatser och förslag till långsiktiga lösningar som stimulerar till en jämnare ålders- och könsfördelning över landet. Om inte den nuvarande utvecklingen kan vändas riskerar problemet med den snedvridna ålders- och könsstrukturen att bli i det närmaste olösligt för många kommuner i de regionalt utsatta delarna i landet. Detta bör ges regeringen till känna. Centerprogram för regional utveckling och regional balans Regionalpolitiska mål och riktlinjer I propositionen anges att regionalpolitiken skall inriktas på att ge människor tillgång till arbete, service och god miljö oavsett var de bor i landet. Regionalpolitiken skall främja en rättvis fördelning av välfärden för människor i olika delar av landet. Den skall leda till en balanserad befolkningsutveckling. Den skall ge ökad valfrihet i boendet. Den skall syfta till en rationell produktion och ekonomisk utveckling. Regional balans övergripande politiskt mål Regional balans förutsätter att statsmakterna vid beslut inom alla samhällssektorer tar hänsyn till vad målet regional balans kräver. Samhällets insatser måste samordnas så att en positiv regional utveckling främjas. En bättre regional balans innebär att landets samlade produktionsresurser kan utnyttjas på ett bättre sätt. Den mest positiva utvecklingen av samhälls ekonomin erhålles om mänskligt kunnande, samhällsinvesteringar och råva- Mot. rutillgångar tas till vara över hela landet. Det är med denna utgångspunkt nödvändigt med en helhetssyn på och samordning av bl.a. den ekonomiska politiken, näringspolitiken, energipolitiken, sysselsättningspolitiken, trafikpolitiken, bostadspolitiken, skattepolitiken och utbildnings- och forskningspolitiken. Samordnade åtgärder inom dessa områden är avgörande för möjligheterna att få till stånd såväl en levande landsbygd som en balanserad storstadsutveckling. Enligt vår mening måste således insatserna inom olika politiska sektorer anpassas efter målet att uppnå såväl regional som inomregional balans. Det är en grundläggande svaghet i propositionen att de många uttalandena om vikten av samordning inom skilda sektorer för att nå en positiv regional utveckling följs upp med så få konkreta förslag. De förslag som läggs är också marginella och avser, förutom ovan redovisade 35 milj. kr. för forskning vid de mindre och medelstora högskolorna, arbetsmarknads- och kulturområdet. Enligt vår uppfattning är ett oundgängligt krav att varje sektor utgår från en regionalpolitisk målsättning och tar ett regionalpolitisk! ansvar för de beslut som fattas inom respektive område. Detta bör ges regeringen till känna. Målsättningen för regionalpolitiken måste vara att skapa förutsättningar för fungerande regioner, dvs. regioner som fungerar ekonomiskt, socialt, kulturellt samt ekologiskt. Detta förutsätter en decentralistisk helhetssyn där målet regional balans är centralt. Geografiskt bör begreppet region enligt vår mening vara liktydigt med de lokala arbetsmarknaderna. Den geografiska stödområdesavgränsningen måste utgöras av kommuner eller i vissa fall del av mycket ytvida kommuner. Utformningen av det regionalpolitiska stödet måste anpassas därefter. Därutöver tillkommer över hela landet behovet av riktade insatser för landsbygdsutveckling. Detta bör ges regeringen till känna. Resursområden - principiella förutsättningar har stödområdesgränserna ändrats i snitt oftare än . Detta är mot bakgrund av de långsiktiga spelregler som måste gälla för företag och kommuner oacceptabelt. Från sida vill vi inte bestrida att det finns ett behov av att kontinuerligt förändra regionalpolitiken. Ändringar måste dock bygga på målsättningen ett stabilt och differentierat näringsliv och en balanserad befolkningssammansättning. Alltför stora och snabba förändringar av de ekonomiska villkoren kan naturligtvis också ställa till stora problem för de företag och kommuner som måste planera långsiktigt. Om förändringar i stödreglerna sker med alltför korta intervaller - eller - innebär detta betydande osäkerheter för företagen vid etableringar. och kommuner har rätt att få långsiktiga spelregler för sitt agerande. Detta innebär att ändringar av resursområdenas utbredning oftare än måste undvikas. Företag och kommuner måste kunna räkna med dessa grundvillkor. Skälen för denna princip är i korthet: Ett företag som söker stöd tvingas planera på än andra. är naturligt eftersom det måste redovisa till många organ/personer som stål- A118 ler frågor om företagets långsiktiga policy. En kommun i resursområdet kan inte än lösa de grundläggande strukturproblem som föranlett inplaceringen i stödområdet. Erfarenheterna av inplaceringar av kommuner i ett tillfälligt resursområde visar vådan av alltför kortsiktiga satsningar med alltför snabbt igångsatta projekt och löften om många nya arbeten som inte kan fullföljas. Ett företag som nyetablerar sig med regionalpolitisk! stöd planerar ofta att expandera . Det kalkylerar med att kunna söka stöd utifrån samma villkor 1-2 gånger till . Osäkerhet kan äventyra projektet som helhet och en expansion. Tillfälliga och korta perioder kan leda till flera spektakulära och riskfyllda projekt. Lokala entreprenörer vågar inte starta ett nytt företag, eftersom de behöver mer tid och större trygghet. Om tillfällig inplacering i resursområde trots allt blir en realitet för vissa områden utanför de fasta stödområdena, bör en minsta period användas för de särskilda statliga stödinsatserna. Det är således väsentligt för kommuner och företag, att det i samband med det regionalpolitiska beslutet markeras, att inplacering i s.k. stödområde är permanent . Det kan däremot vara rimligt att ha en större flexibilitet vad avser stödområde C, där vissa förändringar kan vara motiverade att genomföra beroende på utvecklingen. Det är enligt vår mening oundgängligen nödvändigt, att när samhället till vissa områden satsar regionalpolitiska medel, måste satsningarna upplevas som rättvisa och välmotiverade. Detta innebär att kommuner, vilka nu föreslås inplacerade i stödområde C, måste kunna tas ur detta område, om utvecklingen motiverar detta. En sådan åtgärd förutsätter dock att vissa kriterier är uppfyllda såsom exempelvis att en mer balanserad ålders- och könsstruktur uppnåtts och sysselsättningssituationen förbättrats. Det kan också vara motiverat att inom en del C-kommuner undanta vissa församlingar från stödområdet. Det bör ankomma på regeringen att göra dessa bedömningar och återkomma till med förslag om sådana förändringar, bl.a. innebärande att stadsförsamlingar i växande större tätorter som är placerade i stödområde C skall tas ur C-området och att stödet istället koncentreras till de delar av dessa kommuner som har problem. Vi anser vidare att begreppet stödområde bör ersättas med en ny benämning för att markera, att avsikten med åtgärderna är att ta tillvara de resurser och inneboende möjligheter dessa kommuner har till en positiv utveckling. Vi föreslår därför att begreppet stödområde ersätts med begreppet resursområde. Den ändrade benämningen till resursområde motiveras också av att dessa områden till folkhushållet har bidragit med miljarder i t ex vinster från vattenkraften respektive exportinkomster från skogs- och gruvnäring Dessa områden har även utgjort en resurs för rekrytering av ung och Mot. välutbildad arbetskraft till de expansiva orterna i Syd- och . Sammantaget har dessa delar av landet positivt bidragit till välståndsutvecklingen. De har varit resursområden till gagn för hela landet. I REK 87 föreslogs att tre landsdelar skulle prioriteras från regionalpolitiska utgångspunkter, dvs. Bergslagen och sydöstra . Därutöver prioriteras vissa s.k. mellanstäder - dvs. i huvudsak livskraftiga länscentra. I propositionen avvisas detta förslag och föreslås att den nuvarande stödområdesindelningen med tre stödområden. A, B och C, ersätts med två stödområden, 1 och 2, områden som närmast motsvarar stödområdena A och B, kompletterat med vissa C-kommuner. Propositionens förslag till stödområdesindelning är enligt vår mening alltför grov och inte anpassad efter de verkliga regionalpolitiska behov som föreligger. Förslaget får för vissa kommuner helt oacceptabla effekter. De begränsningar förslaget medför i förhållande till dagens system innebär att kommuner med likartade förhållanden får helt skilda förutsättningar beroende på om de hamnar inom eller utanför stödområdet. Föredraganden har enligt vår mening inte på ett hållbart sätt kunnat motivera förslaget att slopa det nuvarande områdessystemet. Propositionens förslag om geografisk indelning av stödområden måste därför avslås. Den geografiska omfattningen bör i stället enligt vår mening bygga på REK 87:s förslag. Till skillnad från majoriteten i REK 87 anser vi dock att nuvarande indelning i A-, B- och C-områden bör behållas med vissa kompletteringar. Motivet för detta är det berättigade kravet från kommuner och företag om långsiktiga spelregler. Den hittillsvarande utvecklingen med en stark centralisering till storstadsregionerna motiverar också den större geografiska omfattningen i vårt förslag till resursområden. Det finns ett starkt behov av att bygga upp en bättre infrastruktur i dessa kommuner i syfte att skapa varaktiga möjligheter till arbete och boende där. Det är nödvändigt, om dessa kommuner skall kunna konkurrera med de expansiva orterna i landet om befolkning och arbetstillfällen. Mot denna bakgrund bör gällande C-områden inte förändras. Man bör dessutom överväga om vissa ytterligare kommuner bör placeras inom stödområde C, för den närmaste . De kommuner i Bergslagen och sydöstra , vilka ej är inplacerade i stödområde, men enligt REK 87:s förslag skulle inplaceras i stödområde, bör föras till område C liksom vissa kommuner i södra . I propositionen avvisas REK 87:s förslag om införande av s.k. mellanstäder med hänvisning till den massiva kritik som remissinstanserna framförde mot detta förslag - en kritik som anslöt till den reservation som representant i utredningen lagt mot detta förslag från REK 87:s majoritet. I stället införs begreppet stödjepunkter. Detta begrepp är såvitt vi kan bedöma utifrån stödjepunkternas tilltänkta roll och funktion liktydigt med mellanstäder. Enligt propositionens förslag skall utlokalisering av privata tjänsteföretag och statlig verksamhet i vissa fall kunna ske med statligt stöd till dessa orter. I förhållande till utredningens förslag innebär detta enligt vår mening ännu större risker än propositionens förslag att redan kraftiga inomregionala obalanser förstärks genom att mellanstäder existerar reellt utan att vara formellt utpekade. Detta innebär att staten kan stödja ett större antal mellanstäder - i princip enbart residensorter - än de föreslagna i REK 87 genom att inte peka ut några konkreta stödjepunkter. Propositionens förslag riskerar att medföra att statliga utlokaliseringar fokuseras till mellanstäderna och hindrar en mer småskalig och allsidig geografisk utlokalisering av statliga verksamheter från . Mellanstäderna får ta på sig en roll av regionala motorer som de inte visat sig ha några politiska eller praktiska förutsättningar för att klara . Förslaget om stödjepunkter innebär att en koncentration av resurser till länens mest gynnade områden främjas och ger potentiella företag en signal om att det är residensorterna, som staten främst kommer att stödja i fortsättningen. Detta riskerar leda till att systemet med fasta resursområden för små och medelstora kommuner blir verkningslöst. Vi vill från sida med kraft understryka att någon särskild prioritering av de mest expansiva orterna i länen inte bör komma ifråga. Detta bör ges regeringen till känna. Vi återkommer nedan till vår syn på hur decentralisering och utlokalisering av statliga verk och funktioner bör ske. Möjligheten att inplacera kommuner som drabbats av akuta problem genom företagsnedläggningar i våra föreslagna resursområden bör kvarstå. Vi vill för vår del dock understryka att denna möjlighet måste utnyttjas på ett mera rättvist och konsekvent sätt än vad den socialdemokratiska regeringen gjort. En akut industrikris och en kontinuerlig pågående strukturförändring med minskande sysselsättningstillfällen som följd bör likabehandlas av statsmakterna. Detta bör ges regeringen till känna. Geografisk omfattning av resursområden Den geografiska avgränsningen och konkret inplacering av kommuner i resursområden redovisas i en särskild bilaga till motionen. bör enligt vår mening med avslag av propositionens förslag anta vårt förslag till resursområden för näringslivsutveckling. Organisation och administration av regionala utvecklingsinsatser 1989/90 Al 18 Uttalandena i propositionen skapar inga förutsättningar för en effektivisering av den centrala och regionala beslutsorganisationen för att främja en regional utveckling. Föredraganden redovisar endast vagt sina bedömningar av möjligheterna. Det är enligt vår mening nödvändigt att hela det politiska arbetet medvetet inriktas på att främja en utveckling mot regional balans. Utvecklingen har visat att det krävs en bred parlamentarisk medverkan, om det skall kunna föras en medveten politik för regional balans. Den parlamentariska beslutsprocessen måste anpassas därefter. Den s.k. samordnande statssekreterargruppen har uppenbart helt misslyckats med sitt arbete inom . Föredragandens uttalanden om att denna grupps verksamhet skall intensifieras torde inte innebära något lyft för de regionala frågorna. Önskvärt vore i stället att kraftfullt tog itu med de regionalpolitiska utvecklingsfrågorna som en övergripande samhällsekonomisk uppgift och att finansministern fick ansvaret för de regionalpolitiska samordningsfrågorna inom . Det skulle vara en markering av den vikt som dessa frågor måste tillmätas. Enligt vår mening bör vidare finansutskott efter hörande av berörda utskott få i uppdrag att göra en samlad bedömning av effekterna av de föreliggande förslagen i budgetpropositionen och redovisa dessa i ett särskilt betänkande. Målsättningen måste vara att lägga fast en sammanhållen politik som utvecklar hela vårt land. Lokalisering av statlig verksamhet kräver att beslut om förutsättningar och prioriteringsordning för omlokalisering av statliga myndigheter skall ligga fast och fullföljas. Detta bör ges regeringen till känna. Enligt vår mening är en betydelsefull del i utvecklingen mot ett decentraliserat samhälle att beslut och befogenheter läggs så nära dem det berör som möjligt. En decentralisering av funktioner från den centrala nivån till länsoch kommunnivå bör ske. En reducering av centrala uppgifter medför att ansvar och kompetens flyttas över till den regionala nivån. Vi vill för vår del understryka att i första hand skall funktioner decentraliseras från centrala till kommunala och regionala nivåer. Dessa möjligheter skall prövas innan utlokaliseringar av myndigheter helt eller delvis föreslås ske. Utvecklingen har i bl.a. inneburit att den centrala statliga myndighetsorganisationen kraftigt har expanderat både vad avser antal myndigheter och storlek. Många av dessa myndigheter har fått en onaturlig storlek och tillskansat sig en betydande makt. har medverkat i byråkratiseringen av samhällslivet och har genom tunga re- Mot. 1989/90 gelsystem fördyrat verksamheter. Enligt vår mening måste nu ett aktivt och systematiskt arbete komma till stånd för att minska de centrala myndigheterna både vad avser storlek och inflytande. Otidsenliga uppgifter måste utmönstras. En medveten decentralisering av uppgifter måste ske till kommuner och län. Den kunnighet och erfarenhet som präglar kommun- och länsnivån talar entydigt för en radikal minskning av den centrala förvaltningen. De centrala verken behöver en mindre stab med hög kompetens som länk mellan regering/riksdag-kommun/länsförvaltning. Vi föreslår därför att de statliga verkens centrala administration minskas och uppgifter och funktioner förs över till län och kommuner. Målsättningen bör vara att antalet tjänster på central nivå halveras på lång sikt genom successiv decentralisering av funktioner. Omfattningen kan dock variera beroende på hur stor central administration myndigheterna har och med hänsyn till det decentraliseringsarbete som tidigare bedrivits. Ett förslag med denna inriktning bör snabbt tas fram. Vårt förslag skall främst ses som en avbyråkratisering, vilken ger förutsättningar för en bättre och effektivare verksamhet inom viktiga samhällsområden. Det innebär en verklig administrativ rationalisering och blir ett viktigt bidrag till en ytterligare uppbyggnad av lokal och regional kompetens och får därmed stora positiva regionalpolitiska konsekvenser. En modell för decentralisering av statliga verk från till små och medelstora kommuner har kommit från Bergslagsdelegationen. De föreslår att man också flyttar ut mindre enheter till stöd för lokal kompetensutvidgning inom viktiga områden för respektive kommun och dess näringsliv. Då kan ett fåtal medarbetare från ett centralt verk i samverkan med lokal, offentlig och privat kompetens aktivt bidra till utveckling av det lokala näringslivet eller den lokala miljön. Detta föreslås ske på frivillig väg. Modellen skall ses som ett komplement till större utlokaliseringar. Enligt vår mening bör detta system prövas inom ramen av den av oss föreslagna översynen. Enligt vår mening måste i län med snabbt växande länshuvudstäder länsoch landstingsorganisationerna åläggas att kraftfullt arbeta med inomlänsutlokalisering/decentralisering av funktioner. Detta bör som ovan understrukits vara ett villkor vid riktade statliga utlokaliseringar av bl.a. statlig central verksamhet. När länsfunktioner inom den offentliga sektorn skall utlokaliseras bör modell och skala noga anpassas till varje kommuns näringsliv, behov och förutsättningar. Det innebär i sin tur att länsfunktioner som placeras ut lokaliseras till fler än en ort för att passa de lokala förutsättningarna. Vi föreslår att länsstyrelserna ges i uppdrag att lägga förslag om decentralisering av tjänster inom bl.a. , , länsarbetsnämnden, lantbruksnämnden och utvecklingsfonden m fl länsorgan. Landstingens centrala förvaltningar kan minskas genom konsekvent delegering av befogenheter. Delfunktioner kan också med fördel läggas ut från centrala Vid statlig utlokalisering av delfunktioner och verk skall de Mot. län uppmärksammas som visat ett dokumenterat intresse och aktivt arbetat Al 18 för inomregional balans. Detta bör ges regeringen till känna. I propositionen understryks angelägenheten att samverkan och samarbete mellan myndigheter i regionalpolitiska frågor utvecklas. I propositionen föreslås vidare att glesbygdsdelegationen skall ombildas till ett verk och utlokaliseras till . framhålls att statens industriverk (SIND) vad avser regionalpolitiken intar en särställning bland myndighetei^a. Utlokalisering av verk motiveras bl.a. av sysselsättningspolitiska skäl i de kommuner dit verket lokaliseras och behovet av att minska överhettningen i . Förslaget att utlokalisera glesbygdsdelegationen och ombilda denna till ett verk kan knappast ha dessa motiv utan en helt annan bakgrund. Med hänsyn till den kritik av regeringens landsbygdspolitik som delegationen framfört i egenskap av ett utredande och opinionsbildande organ torde förslaget vara motiverat av en vilja från regeringens sida att skapa ett mer lydigt och regeringstroget organ. Vi anser mot denna bakgrund att glesbygdsdelegationen ej bör få förändrade arbetsuppgifter. Mot denna bakgrund bör en omlokalisering av just glesbygdsdelegationen, med dess fåtal anställda, inte tillmätas någon avgörande regionalpolitisk betydelse utan bedrivas med nuvarande omfattning.