mot · GE02So41 · 1990-12-13 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:58 Psykiatrisk tvångsvård, m.m. InledningI denna motion behandlas främst de frågor ipropositionen som beretts inom justitiedepartementet.Ända sedan socialberedningen lade fram sittdelbetänkande 'Psykiatrin, tvånget och vården'' (SOU1984:64) har liberalerna efterlyst en skyndsambehandling i av de svåra frågorna ompsykiskt störda lagöverträdare. När en proposition nuföreligger, kan vi konstatera att den är väl avvägd.Folkpartiet liberalerna har dock, på en avgörande punkt, enannan uppfattning än regeringen. Detta gör att vi inte kanställa oss bakom propositionen i sin helhet. Vi anfördessutom viss kritik mot det sätt på vilket regeringskansliethanterat frågan.2. Regeringens förslag 2.1 SyftetFöredragande statsrådet anför i motivtexten ibilaga 2 till propositionen att det är en begränsad reformsom föreslås. De föreslagna ändringarna, som bedöms ligga''inom ramen för gällande system'', rör främst det s.k.jämställdhetsbegreppet och samhällsskyddet mot farliga,psykiskt störda återfallsförbrytare. Dessutom framförsförslag rörande organisationen för rättspsykiatriskaundersökningar.2.2 JämställdhetsbegreppetFör lade en statlig utredning('''') fram ett förslag om att avföra dets.k. jämställdhetsbegreppet från brottsbalkensundantagsregler om psykiskt störda lagöverträdare.Folkpartiet liberalerna delar dennauppfattning. Som enskilt förslag betraktat är detta utmärkt.Det är väl belyst i såväl somsocialberedningens betänkanden. Som propositionenutformats, med ett byte av terminologi till ''allvarlig psykiskstörning'', riskerar dock denna viktiga förändring attkomma bort. I stället förordar vi att man -- under enövergångsperiod -- behåller termerna ''sinnessjukdom'' och''sinnesslöhet'' i , men stryker passusen om des.k. Förslaget bör genomföras omedelbart.2.3 SamhällsskyddetSom nämnts ovan är ett av regeringens motiv bakompropositionen att stärka samhällsskyddet mot farliga,psykiskt störda lagöverträdare. Denna fråga har på senaretid varit mycket uppmärksammad bl.a. i massmedia.Folkpartiet liberalerna delar regeringens syn på att detta ärett problem. Vi kan dock inte ställa oss bakom regeringensförslag till lösning på problemet. En effekt av regeringensförslag är nämligen oacceptabel: att personer utanvårdbehov kan hållas inspärrade på mentalsjukhus ellerandra vårdinrättningar. Detta strider mot den s.k.Hawaiiprincipen inom läkaretiken. Detta problem haruppmärksammats i lagstiftningsarbetet, men regeringenförbigår det med tystnad.Regeringens förslag i denna del bygger inte på någonstatlig utredning. Inte heller har någon offentligpromemoria i frågan -- t.ex. inom ramen fördepartementsserien (''Ds'') -- publicerats. I stället har enintern arbetspromemoria upprättats inomjustitiedepartementet. Denna promemoria har i och för sigventilerats vid en hearing, men detta förfarande har integivit tillräcklig genomlysning och tillfälle till eftertanke. Detär dessutom avsevärt svårare att i efterhand tillgodogöra sigvad som framhållits vid en hearing, filtrerat genomdepartementets egen sammanställning, än att tillgodogörasig en skriftlig remissammanställning med ordagranna citat.Under den punkt i sammanställningen av synpunkterunder hearingen, där frågan om ''särskildutskrivningsprövning'' behandlas, framgår det dock medönskvärd tydlighet att minst tre remissinstanser i olika delarär tveksamma till denna idé. Av dessa tre instanserframhåller två -- och -- att det finns risk för att personerunderkastas vad remissinstanserna själva kallar''internering'' på vårdinrättningar. Vi delar denna kritik.Förslaget är, sett ur denna synvinkel, betänkligt och kaninte genomföras utan att dessa frågor först belysesordentligt och seriöst. Att den kritik som framförts påhearingen inte bemöts i motivtexten -- och inte ens nämns iremisskommentaren på sidan 463 i propositionen -- äranmärkningsvärt.Tills vidare, medan denna fråga och en fråga vi nedankommer att presentera utreds, bör nu gällande terminologifrån lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatriskvård i vissa fall (LSPV) tillämpas, men prövningen bör skei allmän förvaltningsdomstol. Detta innebär att de personersom döms till rättspsykiatrisk vård -- dvs. vård enligt detsärskilda lagförslag om sådan vård som läggs fram ipropositionen -- tills vidare vid utskrivningsprövning iallmän förvaltningsdomstol skall bedömas enligt general-och specialindikationerna i LSPV.2.4 Resurserna för den rättspsykiatriska verksamhetenEnligt propositionen är ett viktigt syfte med förslaget tillny reglering av det medicinska utredningsförfarandet vidstraffrättsliga åtgärder mot psykiskt störda lagöverträdareatt begränsa behovet av rättspsykiatriska undersökningar.Man ger domstolarna möjligheter att använda sig av andraformer av medicinsk utredning och det rättspsykiatriskaförfarandet skall stramas upp för att motverka dröjsmål ochväntetider för häktade i samband med det rättspsykiatriskaförfarandet.Situationen inom svensk rättspsykiatri är och har undermånga år varit utomordentligt allvarlig. Människor har fåttsitta i häkte i väntan på rättspsykiatrisk undersökningutöver den lagstadgade tiden . Rättsregler förprövning av brottmål har därmed överträtts och mångamänniskor åsamkats onödigt lidande. Frihetsberövandenhar inträffat som inte står i överensstämmelse med svensklag och sannolikt inte heller med Europakonventionenangående skydd för de mänskliga rättigheterna. JO,, och riksdagenhör till dem som riktat kraftig kritik mot det sätt på vilketverksamheten har bedrivits. har utdömtlarmsystemen vid flera kliniker.Folkpartiet liberalerna har under en följd av årmotionerat för en förbättring av rättspsykiatrins situation.Rättspsykiatrin befinner sig nu i sin sannolikt svåraste kris.Bland de viktigaste orsakerna är de strandadeförhandlingarna mellan staten och landstingsförbundet omett landstingsövertagande av hela rättspsykiatriskaorganisationen samt den resursminskning rättspsykiatrinutsatts för som en följd av statskontorets utredning l989.Denna har bl.a. lett till en kraftig minskning av antaletplatser i . Mot detta har kriminalvårdsstyrelsenreagerat och finner det oacceptabelt eftersom det leder tillökad undersökningsverksamhet i häktena eller långafrihetsberövanden i häktena i väntan på plats vidundersökningsenhet.Till detta kommer svårigheterna att rekryterakvalificerad personal -- man söker sig inte till en arbetsplatssom ständigt ifrågasätts och nedbantas -- och behovet avteknisk förnyelse vid de rättspsykiatriska enheterna.Propositionen syftar till att garantera att patientens egetvårdbehov blir utgångspunkten för bedömningen av omtvångsvård skall ifrågakomma och om det finns medicinskaförutsättningar för att ge honom vad propositionen kallar''rättspsykiatrisk vård'' som brottspåföljd. För att kunnagöra dessa bedömningar fordras kvalificerad personal ochatt resurserna är tillräckliga för att utföra undersökningarnainom lagstadgad tid. I propositionen finns inte något förslagpå hur man skall tillodose dessa behov. Folkpartietliberalerna anser därför att man skall göra enförutsättningslös utredning av rättspsykiatrins organisationoch resursbehov för att kraven i den föreslagnalagstiftningen skall kunna tillgodoses.2.5 SlutsatserVi finner att propositionen har så stora brister att den, ivissa delar, inte bör antas av . Två av de tre syftensom regeringen haft med propositionen kan uppfyllasgenom åtgärder som bör genomföras , nämligenslopande av jämställdhetsbegreppet och förstärkning avrättspsykiatrin. Detta kan ske via mindre genomgripandelagändringar (frågan om avskaffande avjämställdhetsbegreppet) och via resursförstärkningar sominte kräver lagändringar (frågan om de rättspsykiatriskaklinikernas situation). Även resurserna för psykiatri inomkriminalvården måste skyndsamt förstärkas. I denna delhänvisar vi till den partimotion från allmänna motionstiden1989/1990 där formulerat en hemställan omdetta.3. liberalernas egen syn på frågan ombehandling av psykiskt störda lagöverträdare 3.1 TillräknelighetsläranKnappast något område inom kriminalvetenskap ochkriminalpolitik är lika svårhanterat och debatterat somfrågan om hur man skall behandla psykiskt stördalagöverträdare. Många olika aspekter måste läggas ochflera av dem är motstridiga eller åtminstone svårförenliga.Individuella rättigheter -- såväl den sjuke lagöverträdarenssom brottsoffrets -- måste brytas mot samhällsintressen.Samhällsintressena är dock inte heller entydiga; bästaindividuella behandlingsresultat för den sjuke kan sägasvara ett samhällsintresse på samma sätt som skyddsaspektersamt rättvise- och rättssäkerhetsaspekter. Därtill kommerläkaretiska och humanitära aspekter. Ett flertal olikalösningar har prövats i och andra västligademokratier under det senaste århundradet. De flesta avdessa lösningar har det gemensamt, att de i olika grad ochutformning bygger på den s.k. tillräknelighetsläran.Folkpartiet liberalerna finner därför skäl att något berörahur vi ser på denna lära och tolkar dess innebörd.När tillräknelighetsläran introducerades i vid1800-talets mitt var psykiatrin ännu outvecklad. Synen påpsykiska sjukdomar var en helt annan än dagens. Psykisktstörda lagöverträdare blev ''straffriförklarade'' genomsärskilda regler i den då gällande strafflagen, men någonpsykiatrisk vård i dagens mening förekom inte. De psykisktsjuka tilltroddes inte förmåga att ta ansvar för vare sig sinahandlingar eller sitt tillfrisknande.Vid genomförande frångicks principielltdenna syn. Man har ofta talat om att tillräknelighetslärandå lämnades, men liberalerna väljer att betraktabrottsbalkens påföljdssystem som en annan tolkning avdenna lära: i stället för att benämna de psykiskt stördalagöverträdarna ''straffria'' blir de enligt domstols domformellt ansvariga, men påföljden får inte bli fängelse.Gränsen för hur man kan straffas vid otillräknelighet äralltså dragen vid fängelse. Å andra sidan är den krets avpersoner som berörs av denna inskränkning i påföljdsvaletmycket vid.Tillräknelighetsläran har vidare tillämpats i kombinationmed olika starka krav på samband mellan otillräknelighetenoch det brott som begåtts. I vissa situationer har det krävtsatt brottet begåtts under inflytande av den störning somkonstituerat otillräkneligheten. Krav på orsakssambandmellan otillräknelighet och brott har alltså tillämpats. Mednu gällande regler kan detta krav på orsakssambandfrångås, om särskilda skäl föreligger. Man kan därmeddömas till sluten psykiatrisk vård även om den psykiskastörningen uppstått först efter brottet och inte alls ärrelaterad till detta. Enligt propositionens lagförslag skallkravet på orsakssamband mellan otillräknelighet och brottytterligare mjukas upp utan att detta ansetts strida mot deprinciper som bär upp det nu gällande systemet.Brottsbalkens terminologi och värderingar på dettaområde är färgade av den under 1950- och 1960-talenförhärskande synen på kriminalpolitik:behandlingsideologin eller ''behandlingstanken''. Tydligainfluenser från vad som kallats den Italienska skolan synsockså. Valet av benämning (överlämnande till särskild vårdär en ''påföljd'') på vad som sker med psykiskt stördalagöverträdare innebar som nämnts att man formelltlämnade tillräknelighetsläran. Som framgår av svaret på deandra två frågorna är dock särbehandlingen avotillräkneliga lagöverträdare mycket stark, och påföljdensutformning och omfattning är helt grundad påbehandlingshänsyn. Detta leder liberalerna tillslutsatsen att tillräknelighetsläran i inte är avskaffadutan lever kvar -- med det tillägget att otillräkneliga, enligtden totalt dominerande huvudregeln, anses vara i behov avtvångsvård och att denna tvångsvård kan påbörjas genomdomstols dom. De straffas dock inte.3.2 Socialberedningens förslag 1984Socialberedningen anlade i sitt betänkande Psykiatrin,tvånget och rättssäkerheten (SOU 1984:64) ett annorlundasynsätt. Man konstaterade att skillnaderna mellan å enasidan tillräknelighetsläran i sin tidigare använda form och åden andra regelsystem var små. Beredningenrefererade ett antal rättsfall för att belysa de praktiskakonsekvenserna av den svenska lagstiftningen.Beredningen reagerade mot de skillnader i vårdtid ochbedömning som man ansåg att relativt likartade fall blevföremål för. I enlighet med då rådande kriminalpolitiskaströmningar (bl.a. arbetade vid denna tidpunktfängelsestraffkommittén med frågor om avskaffande avtidsobestämda straff inom kriminalvården) ville man frångåtillämpandet av helt obestämda vårdtider. Man ansåg avrättssäkerhetsskäl att det var otillfredsställande att mycketlikartade fall, som bedömdes ligga på varsin sida av gränsenmellan tillräknelighet och otillräknelighet, medförde enavsevärd skillnad rörande den tid lagöverträdaren varberövad friheten (i fängelse eller på vårdinrättning).Socialberedningen fann att en helt ny påföljdsformborde införas. Denna påföljdsform skulle innebära attlagöverträdaren formellt dömdes till fängelse, men att hanunder verkställigheten bereddes psykiatrisk vård så längehan var i behov av sådan vård. Detta ansågsocialberedningen försvarbart mot bakgrund av att en stordel av dem som med dagens regler befinns psykiskt sjukaeller ''jämställda'' trots allt kan ta ansvar för sina handlingar.Vidare skulle rätten kunna besluta om en maximitid (samt ivissa fall även en minimitid) för vården. Endast en litengrupp av dem som inte kan dömas till fängelsestraffskulle anses otillräkneliga och endast kunna bli föremål förvård.Socialberedningens förslag mötte kritik. Vi har tagit delav den sammanställning av remissvaren somjustitiedepartementet gjort. Av denna sammanställningframgår att kritiken till stor del gällt det principiellt ochetiskt tveksamma i ett system med särskilda, på förhand ochav domstol utmätta, vårdtider. Vidare har ett flertalremissinstanser kritiserat förslaget för att detta skulleinnebära att tillräknelighetsläran frångicks. Slutligen harsocialberedningens skäl för sitt förslag kritiserats, framförallt presentationen av de refererade rättsfallen och slutatsenatt rättssäkerheten skulle kräva en enhetligare''förvaringstid'', oavsett om förvaringen skedde i fängelseeller på vårdinrättning.I vissa delar är kritiken bärande och välmotiverad.Sålunda bör inte vårdtider i dessa fall fixeras av domstol tillvare sig maximum eller minimum; det senare skulle vara ettflagrant brott mot den s.k. Hawaiideklarationen inomläkaretiken, innebärande att omhändertagande ivårdinrättning under ledning av läkare endast får ske föradekvat och nödvändig behandling. Medsocialberedningens förslag i denna del skulle ju en domstolavgöra hur länge en person skulle vistas på vårdinrättning,grundat på sociala skyddsaspekter och behovet av enhetligrättstillämpning.Andra delar av kritiken är svårare att förstå. Fleraremissinstanser har, som nämnts, kritiserat förslaget för attdetta skulle innebära att man frångår tillräknelighetsläran.Vi kan inte se att detta skulle vara fallet. Väljer man attbetrakta tillräknelighetsläran formellt är denna redanfrångången -- även om den i praktiken fortfarande ligger tillgrund för regelsystemet. Betraktar man det helapragmatiskt ville även socialberedningen att en litengrupp -- i och för sig mindre än -- skulle särbehandlasoch inte kunna dömas till fängelsestraff. Oavsettbetraktelsesätt föreligger mellan socialberedningens förslagi denna del och gällande regler bara en gradskillnad --inte en artskillnad. Accepterar man socialberedningensresonemang, rörande vilka möjligheter psykiskt stördapersoner har att trots allt ta ansvar för sina gärningar, ärberedningens förslag till och med mer i överensstämmelsemed tillräknelighetsläran än propositionens lagförslag -- därsambandet mellan å ena sidan tillräknelighetensorssakssamband till brottet och å andra sidan påföljdsvaletär avsevärt uttunnat.3.3 Våra slutsatserTillräknelighetslärans är frågan om skuld ochansvar. En person som inte på något sätt kan hållas ansvarigför sitt handlande är utan skuld och kan därmed intestraffas. Socialberedningens ställningstagande stöds påuppfattningen att det med dagens system blir en alltför storkrets som inte anses ha ansvar. liberalerna har imånga sammanhang tidigare klart uttalat att den grupp avs.k. jämställda som med dagens system inte kan dömas tillfängelse inte bör särbehandlas alls. De skall alltså kunnadömas till fängelse på precis samma villkor som andralagöverträdare. Men frågan är om man skall stanna där.Socialberedningens ställningstagande utgår ifrån attäven många psykiskt störda personer kan ta ansvar för sinahandlingar. Kanske kan man även hämma psykiskt sjukapersoners tillfrisknande genom att inte låta dem ta ansvar.Vi anser därför att socialberedningens förslag tillpåföljdskombination, även om detta förslag i enskildhetermåste arbetas om, trots allt kan utgöra utgångspunkt för ettfortsatt utredningsarbete på detta område. Vi håller medden remissinstans (hovrätten över och ) sompåpekar att socialberedningens förslag i denna delegentligen inte är en kombination utan ett fängelsestraffunder vars avtjänande den dömde bereds psykiatrisk vård.Vi är, som framgått, medvetna om att socialberedningensförslag som det presenterades 1984 mött kritik. I den deldenna kritik avsett förslaget om minimitider för vård ärkritiken så bärande att sådana förslag inte ter sigmeningsfulla att utreda. Samtliga de övriga övervägandensocialberedningen gjort bör dock utredas ytterligare.En särskilt svår fråga är därvid hur man i ett sådantsystem skall avgränsa den grupp av personer som är så svårtpsykiskt störda att man inte alls kan tilltro dem någotansvar. Vi anser inte socialberedningens uttalandentillräckligt preciserade. Denna fråga bör bli föremål försärskilt noggranna överväganden. Principen bakom de s.k.McNaughton-reglerna, som säger att en person kan hållasansvarig om han förstår att hans handlande av andrabetraktas som felaktigt eller olagligt, är därvid en av fleratänkbara utgångspunkter. De bedömningar som måstegöras kräver ett samspel mellan de vetenskapligt grundadeslutsatser som kan dras av läkare och de som kan dras avjurister. Läkarvetenskapen kan bidra med bedömningen aven persons verklighetsuppfattning och psykiska status.Rättsvetenskapen kan bidra med bedömningen av vad somkrävs för att uppsåt skall kunna anses föreligga och vilkaslutsatser för påföljdsvalet man kan dra avläkarvetenskapens bedömningar.Folkpartiet liberalerna vill noga betona att detta vårtställningstagande inte bygger på att samhällsskyddsaspekterskulle vara viktigare än individens tillfrisknande. Någonmotsättning mellan dessa två aspekter kanske inte ens finns;tvärtom kan ett lyckat vårdresultat i det enskilda fallet bliden absolut bästa garantin för samhällsskyddet. Men vi serinte heller någon motsättning mellan ett störreansvarstagande från individen och möjligheterna till ettlyckat vårdresultat. Med hänvisning till det anförda hemställs1. att beslutar att begreppet ''allvarlig psykiskstörning'' i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vård ersättsav de begrepp som gäller enligt 1 § lagen (1966:293) omberedande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall,2. att beslutar att reglerna om förutsättningarför utskrivning i förslaget till lag om rättspsykiatrisk vårdersätts med reglerna om utskrivningsprövning i den nugällande lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall,[att beslutar att förslagen till ändringar ibrottsbalken 29:3, 30:6 och 36:13 justeras så, att termerna''själslig abnormitet'' (BrB 29:3) samt ''sinnessjukdom'' och''sinnesslöhet'' (BrB 30:6 och 36:13) behålls, medanbegreppet ''annan själslig abnormitet av så djupgåendenatur, att den måste anses jämställd med sinnessjukdom''utmönstras ur BrB 30:6 och 36:13,1][att beslutar att övriga förslag till ändringar ibrottsbalken justeras i enlighet med dennaterminologi,1]3. att justerar övrig lagtext i konsekvenshärmed,[att justerar övrig lagtext i konsekvenshärmed,1]4. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts rörande en förutsättningslösutredning av rättspsykiatrins organisation och resursbehov,[att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts rörande fortsatt utredning avpåföljdssystemet för psykiskt stördalagöverträdare.1]