mot · GD02U244 · 1990-01-25 00:00:00 — Motion till 1989/90:U244 av m.fl. (c) Biståndspolitiken 1989/90 har det internationella intresset i hög grad kommit att koncentreras till det dramatiska skeendet i . Den globala politiska avspänningen och demokratins segrar i har gett oss rätt att tro på en ljusare framtid för vår värld. har dock ett annat globalt problemkomplex - världsfattigdomen med allt den för med sig - inte kommit närmare någon lösning. De ekonomiska klyftorna i världen har fördjupats ytterligare. I takt med att andra hot tonar bort blir detta ett alltmer framträdande hot mot mänsklighetens framtid. Det är ett oacceptabelt förhållande att antalet människor som lever i absolut misär växer och att t.ex. analfabetismen åter är på tillväxt. Särskilt hårt drabbas barnen. Undernäring i barndomen leder till bestående handikapp. Brister i hälsovård och utbildning innebär att många aldrig får chansen till ett godtagbart liv. Världsfattigdomen är dessutom ett av de stora globala miljöhoten. Det är nödvändigt att stoppa skövlandet av de tropiska regnskogarna, ökenutbredningen, kalhuggningen och erosionen av jordens tropiska bergstrakter. Allt detta fordrar kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med försörjningsproblem. Fattigdomen är också en ständig härd för konflikter. Det illustreras av att praktiskt taget alla de krig som förekommit sedan utspelats i den tredje världen. Fattigdomen skapar i sig motsättningar mellan dem som har och inte har. Det ökar benägenheten för priviligierade grupper att med militära maktmedel och förtryck slå vakt om sina privilegier. Politiska ledare utnyttjar konflikter för att avleda människors missnöje. Det går inte att skapa en fredlig värld utan att det också är en någorlunda rättvis värld med en rimlig fördelning av våra samlade tillgångar och kunskaper. Konflikterna och krigen bidrar i sin tur till att fördjupa fattigdomen och förhindrar ett uppbyggnadsarbete. Antalet människor på flykt växer. Främst är det redan fattiga länder som under stora självuppoffringar får ta hand om nya skaror av utblottade människor. Världsfattigdomen kan således ses som ett globalt säkerhetsproblem i dess vidaste bemärkelse. Det starkaste motivet för ett kraftfullt bistånd är givetvis den mänskliga solidaritet som inte får begränsas av nationella och kulturella barriärer. Världssamfundets insatser för att skapa drägliga levnadsförhållanden för människorna, också i de fattigare delarna av världen, har dock misslyckats. I stor utsträckning beror det på bristande ambitionsnivå. Det finns också anledning att pröva om de hittillsvarande metoderna varit de rätta. har traditionellt spelat en progressiv roll både i fråga om våra egna bilaterala insatser och om vårt handlande i olika internationella organ. Det hindrar inte att också vi i den uppkomna situationen behöver ta vår samlade u-landspolitik till förnyad prövning. De grundläggande försörjningsproblemen har haft en förhållandevis låg prioritet på den världspolitiska dagordningen. Situationen är nu så allvarlig att de måste ges en topposition. Frågan om att skapa rimliga försörjningsmöjligheter för hela jordens befolkning måste betraktas som ett i alla avseenden globalt problem där alla stater har skyldighet att medverka efter förmåga. Den politiska avspänning som präglat och i synnerhet 1989 borde skapa förbättrade förutsättningar att åstadkomma ett samarbete kring jordens vitala överlevnadsproblem. I takt med att motsättningarna mellan supermakterna minskar borde utrymme skapas för ett ökat intresse för andra världsproblem. Samarbetsmöjligheterna mellan stormakterna bör öka när rivaliteten minskar. En militär nedrustning ökar också de ekonomiska förutsättningarna för insatser mot sådana problem som världsfattigdom, analfabetism och jordförstöring. finns dock inga tecken på att så skulle ske. De rika länderna i allmänhet har inte kommit närmare FN:s mål om av BNI i utbetalt offentligt bistånd, och bara i några få fall gjort positiva utfästelser. Tvärtom finns det en tydlig risk att nödvändigheten och intresset för att bistå de östeuropeiska länderna går ut över biståndsbehov. Det är utomordentligt anmärkningsvärt att till de regeringar som tycks vilja föra en östeuropapolitik på bekostnad hör den svenska. Regeringens förslag i detta avseende är ett svek mot våra samarbetspartners i tredje världen och innebär i praktiken att den socialdemokratiska regeringen gör ett nytt försök att frångå det av fastlagda enprocentmålet för svensk bistånd. Regeringen försöker tona ned betydelsen av detta principbrott genom att hänvisa till biståndsanslagets oväntat höga tillväxt. Man påpekar att exempelvis anslaget för bistånd genom SIDA ändå blir högre än verket begärt. Detta är dock ett bedrägligt argument, eftersom den BNI-ökning som är orsaken i huvudsak motsvaras av en försämrad köpkraft för den svenska kronan. I verkligheten ökar inte det svenska biståndet med mer än den reella ekonomiska tillväxten i landet, vilken som bekant är förhållandevis blygsam. Regeringsförslaget gör oss till ett dåligt föredöme också i ett internationellt perspektiv. Våra möjligheter att övertyga andra rika länder om att biståndet till tredje världen bör öka, skulle naturligtvis allvarligt undergrävas om regeringsförslaget antogs. Detta innebär i praktiken att vi sänker vår ambitionsnivå. avvisar självfallet regeringens förslag om att skall frångå enprocentmålet för bistånd till . I stället bör vi försöka åstadkomma ett bättre uppfyllande av detta mål. I praktiken har målsättningen endast kommit att gälla anslagen, medan utbetalningarna regelmässigt ligger under dessa. var det svenska Mot. biståndet i realiteten , vilket innebär över en miljard mindre i bistånd U244 än vad som skulle ha varit fallet om 1 %-mål uppnåtts. Detta beror delvis på att det system som används för att prognosticera BNI regelmässigt har underskattat utvecklingen. Delvis beror det också på att planerade projekt ofta - och inte förvånande - blir försenade. Det är naturligtvis önskvärt att komma till rätta med dessa brister. Sättet att räkna fram BNI behöver förbättras. Planeringsmetoderna kan också behöva förändras. Planeringen skulle t.ex. kunna inriktas mot en något högre ekonomisk nivå än vad som finns anslaget, genom en projektreserv eller genom att omdisponeringsmöjligheter skapas på annat sätt. Detta skulle innebära att försenade projekt måste få nya anslag de år de genomförs. Regeringen har tagit ett första steg mot en förändrad budgetteknik genom att föreslå att en del av de medel som anslagits till Internationella Utvecklingsfonden () får tas i anspråk för andra ändamål. Det anmärkningsvärda är dock att regeringen inte utnyttjar denna möjlighet till att förbättra u-hjälpen, utan till att föra undan medel från u-landsbiståndet. Som kommer att framgå är vi beredda att godta den nya budgettekniken, men endast för fortsatt bistånd till . I-ländernas intresse för har i hög grad kommit att knytas till skuldkrisen. Också i den svenska biståndspolitiken spelar skuldkrisen, i synnerhet för de afrikanska länderna, en central roll. Skuldkrisen är säkert mest akuta problem. Det blockerar insatserna för att ta itu med de djupare orsakerna till - liksom många andra u-regioners - misär. Därför måste den lösas. Men att ensidigt rikta intresset och åtgärderna mot skuldkrisen är att behandla symptomen, inte de verkliga problemen. Dessa handlar fortfarande om sådant som produktionsförhållanden och produktionsmetoder, sociala strukturer, miljöbelastningar, bristen på infrastruktur och världshandelns sätt att fungera. Lösningen måste finnas, inte bara i huvudstädernas bank- och regeringspalats, utan i stor utsträckning ute i byarna och i storstädernas slumområden. Risken är nu stor att skuldkrisen och /IMF:s strukturprogram driver fram en kortsiktigthet i utvecklingstänkandet som kan få allvarliga konsekvenser. Det är i och för sig bra om strukturanpassningen leder till effektivare administration, mindre byråkrati och mindre centralstyrning. Det mår väl av, precis som vi själva skulle göra. När kravet på ekonomisk åtstramning går ut över hälsovård, miljövård, utbildning, byutveckling och livsmedelsförsörjning i storstadsslummen, blir det direkt destruktivt. Det är inte bara humanitära hänsyn eller oro för den politiska stabiliteten som ger anledning till protest. Själva grunden för ländernas långsiktiga utveckling hotas. Vad som kanske kan främja den ekonomiska tillväxten på något eller skapar allvarliga hot mot långsiktiga ekonomiska och sociala framtid. officiella inställning till det som sker i många , inte minst i , är tvetydig. Å ena sidan framför vi mer eller mindre tydliga protester när vi tycker att och rådgivare går alltför hårt fram. Å andra sidan tycks vi vara på väg att knyta vårt eget bistånd allt starkare till Världsbanksgruppen och anpassningsprogrammen. Här krävs en ge- 3 nomtänkt svensk strategi, både för vårt eget bistånd och för vårt internatio- Mot. 1989/90 nella agerande. I-länderna har ett betydande ansvar för att skuldkrisen löses. Det är våra banker, biståndsorgan och regering som villigt har levererat lån och krediter - som regel i full medvetenhet om hur de skulle användas. Det är vi som försett med de experter som i många fall lett utvecklingen på villospår. Det är i-ländernas sammanlagda snålhet och ovilja att uppnå FN:s biståndsmål som gjort det nödvändigt att finansiera projekt med dyra lån, som borde varit gåvofinansierade. Självfallet måste också ta sitt ansvar - avstå från improduktiva prestigeprojekt, minska sin byråkrati, bekämpa korrumption. Men insatserna för skuldsanering får inte gå ut över biståndet till framtidsinriktade utvecklingsprojekt och det får inte minska egna möjligheter till långsiktiga utvecklingsansträngningar. Då blir bara framtiden ännu värre. Iländerna får inte kräva obarmhärtiga ingrepp för sina fordringar. Det finns anledning för oss att försöka återuppväcka ambitionerna bakom 70-talets debatt om en ny ekonomisk världsordning. Även om de planeringsfilosofier som då diskuterades kan ha förlorat sin aktualitet, har behovet av att finna vägar för att anpassa de handelspolitiska spelreglerna bättre till uländernas förutsättningar inte minskat, snarare tvärtom. I bör vi noga överväga hur vi skall kunna bidra till att förbättra dialogen mellan rika och fattiga länder på handelsområdet, bl.a. för att öka de rika marknadernas tillgänglighet för u-landsvarorna. kan det vara motiverat att ställa vissa sociala minimikrav på de som på detta sätt får ökade avsättningsmöjligheter. Likaså finns det anledning att pröva internationella försäkringsarrangemang för att öka intresset för investeringar av kapital från i-länderna till . måste också få del i ett kunskapsutbyte och få tillgång till teknik, som utgår från deras, inte i-ländernas, behov och förutsättningar. Den traditionella u-hjälpen bör som inriktas på de allra fattigaste länderna - de som inte är hjälpta med bättre handelsvillkor, bättre investeringsförutsättningar, mer tekniköverföring etc. Det rena biståndet måste mer än koncentreras på att säkra människors grundläggande överlevnadsmöjligheter och skapa en bas för en ekonomisk utveckling som långsiktigt kan skapa förbättrade levnadsvillkor. Särskilt måste biståndet inriktas på de allra fattigaste, och de mest utsatta bland dessa - kvinnorna och barnen. Insatserna måste bygga på en ekologisk helhetssyn. Basen för livsmedelsförsörjningen också för framtiden måste säkerställas. Det gäller att stoppa jordförstöringen, att åstadkomma en återbeskogning av kala områden, att utveckla miljövänligare jordbruksteknik, att utveckla jordbrukets binäringar, lokal livsmedelsförädling, hantverk och småindustri i byarna, utveckling av kooperativ etc. Också hälsovård, hygien och utbildning är av central betydelse. Miljöområdet kräver ett globalt samarbete av helt andra mått än vad vi sett. Eftersom miljöproblemen i så hög grad är internationella till sin karaktär, är det särskilt viktigt att länder som saknar egna tekniska och ekonomiska resurser att bemästra sina miljöproblem får stöd utifrån av länder som har de erforderliga resurserna. Det behövs samlade internationella pro- 4 gram för att rädda de tropiska regnskogarna, stoppa ökenutbredningen och Mot. stoppa erosionen i de tropiska bergstrakterna. Dels kräver alla dessa pro- U244 blem att flera länder samverkar i de berörda områdena. Dels förutsätter en lösning att i-länderna kan medverka med kapital och kunskap. Det är viktigt att har en total och samordnad u-landspolitik. Den måste omfatta såväl handelspolitik som politik när det gäller kapitalrörelser, kunskaps- och teknikflöden, internationell miljöpolitik och direkt bistånd i mer traditionell bemärkelse. Den måste omfatta såväl vårt handlande i internationella organ som våra egna bilaterala relationer till . samlade u-landspolitik bör bli föremål för en översyn. Att som studera ett antal delproblem i olika specialutredningar förhindrar en överblick. I stället bör en samlad analys göras som givetvis bör dra nytta av det utförda utredningsarbetet. En parlamentarisk u-landsutredning bör tillsätts. Den bör få i uppdrag att behandla alla aspekter på relationer till . Såväl våra multilaterala relationer som de bilaterala bör behandlas. Ett mål för utredningsarbetet bör vara att skapa konsekvens mellan olika typer av relationer mellan och och säkerställa att dessa samfällt främjar våra biståndspolitiska mål. Det bör också kunna stärka internationella agerande för att föra fram problem till en central plats i världspolitiken och medverka till helhjärtade internationella insatser för att lösa de globala problemen. har klyftorna mellan i-länderna och ökat. I många är situationen mer förtvivlad . I många afrikanska och latinamerikanska länder har medelinkomsten per capita sjunkit med . Kostnaderna för hälsooch sjukvård har halverats och utgifterna för undervisning minskat med en fjärdedel i de 37 fattigaste länderna i världen. Antalet barn i åldern 6- som går i skolan avtar i alla . Det kanske allvarligaste tecknet på den sociala krisen är den ökande spädbarnsdödligheten. Skuldbördan i många har tvingat fram drastiska neddragningar och reduceringar inom det sociala området. ekonomiska saneringsprogram har i flera fall medverkat till en kraftigt sänkt levnadsnivå för de fattigaste människorna.Barnen är de som drabbas hårdast av den ekonomiska regressionen och som därför också får bära de tyngsta bördorna. De stora landvinningar som gjordes , som bl.a. resulterade i en minskad spädbarnsdödlighet och en ökad femårsöverlevnad för barnen i de fattigaste länderna, riskerar nu att gå förlorade. Omsorgen om barnens utveckling bör vara en central del av den svenska utvecklingspolitiken och ett prioriterat område i vår biståndspolitik. arbetar för att öka medvetenheten om barnens behov i de fattiga länderna och för att skapa ett politiskt engagemang till stöd för förbättringar av barnens situation. Verksamheten är inriktad på att åstadkomma sociala förbättringar genom långsiktiga bistånd. En viktigt del av UNICEFrs verksamhet är att med hjälp av enkla hälso befrämjande program förbättra barnens hälsa. I kombination med insatser för en förbättrad vattenförsörjning och en ökad livsmedelsproduktion finns det, enligt , goda möjligheter att skapa bättre livsbetingelser för de fattigaste i världen . har tidigare samlats till diskussioner kring särskilda problem. Den utomordenligt svåra fattigdomen i har behandlats av församlingen. Den negativa ekonomiska utvecklingen i de fattigaste länderna och de konsekvenser denna får för barnen bör belysas i ett sådant sammanhang. bör därför ta initiativ till en debatt om barnens situation i , bl.a. vad gäller implementeringen av den antagna . Försämringarna för barnen är ofta direkt eller indirekt ett resultat av de skuldsaneringsprogram som många av de fattigaste tvingats till. För att få del av de stödinsatser som förfogar över kräver banken ofta radikala åtgärder för att sanera låntagarlandets ekonomi. Dessa åtgärder drabbar ofta den sociala sektorn. Nedskärningar i låntagarländernas budget för hälsovård och utbildning är inte ovanliga. I är det inte ovanligt att 3/4 av en familjs inkomster går till mat och att 1/4 måste räcka för att täcka kostnader för bostad, värme, kläder mm. Eftersom saneringsåtgärder i ofta kombineras med krav om reducerade bidrag för livsmedelsstöd mm innebär åtgärderna ökade risker för svält. ska numera även ta hänsyn till de sociala effekter som saneringsprogrammen kan leda till. Statuterna för banken sätter dock gränser för bankens möjligheter att ta tillräckliga hänsyn i dessa avseenden. bör därför ta initiativ till en förändring av de regler som styr verksamhet. Detta bör ges regeringen till känna. kvinnor har ofta huvudansvar för familjens livsmedelsförsörjning. Det är kvinnorna som odlar jorden. Förbättringar för befolkning måste därför utgå från att förbättra kvinnornas situation. De insatser som krävs är enkla. Tillgång till bränsle och vatten, enkla med effektivare redskap för att bruka jorden är sådana funktioner som skulle förbättra livsbetingelserna för kvinnorna i många länder. Kvinnorna har ofta av tradition en låg ställning i många kulturer. Utbildning reserveras mestadels för män. Analfabetismen är däför mer utbredd bland kvinnor än bland män. U-landskvinnan är i stort behov av kunskap. Att kunna läsa är viktigt. Kunskap i barnavård och hälsovård likaså. Insatser inom dessa områden är viktiga inte minst för att stärka barnens möjligheter i u-landssamhället. En utveckling av u-landssamhället förusätter att kvinnornas situation förbättras. Alltför många biståndsprojekt tar inte hänsyn till detta. Inte sällan riktas utvecklingsprogram till männen. Enligt all erfarenhet skulle detta också bidra till en lägre befolkningstillväxt. av befolkning lever på landsbygden. En utveckling av landsbygden borde därför prioriteras. Ett stort problem i många områden är den omfattande flykten från landsbygden till storstädernas slumområden. När möjligheterna att försörja familjen på landsbygden minskar, genom U244 bl.a. jordförstörelse som begränsar odlingsbetingelserna, tvingas de söka sig dit. Städernas befolkning växer därför okontrollerat. Allt fler tvingas bo och leva i kåkstäder i städernas utkanter. Tillgången på arbete är begränsad. Många människor tvingas därför fly från en fattigdom in i ren nöd. En förbättrad odlingsteknik på landsbygden i kombination med satsningar på enklare tillverkningsprocesser är angelägen. Detta måste kombineras med omfattande insatser för att minska nöden i städernas slumområden. Nyckeln till utvecklingen ligger dock i insatser som förbättrar kvinnornas situation. Fattigdom är en orsak till miljöproblemen i tredje världen. Det är också de fattigaste människorna som drabbas hårdast av miljöskadornas effekter. De fattigaste människornas levnadsförhållanden kommer att påverka de ekologiska kretsloppens framtida stabilitet mer än något enskilt miljöprogram. I sin kamp för överlevnad är många människor tvingade att förstöra miljön. Den snabba folkökningen leder till att allt sämre jordar måste användas för livsmedelsproduktion. Överbetning är vanlig. Man tvingas använda alltmer skog som bränsle och för byggnadsändamål. Miljöproblemen är ett av de svåraste hindren för ekonomisk utveckling. Många biståndsprojekt har också bidragit till miljöförstöringen. Alla biståndsprojekt måste därför planeras med utgångspunkt från miljöaspekterna. Miljömålet i biståndsverksamheten får inte bara bli ett av många mål med verksamheten. Biståndet ska - enligt rekommendationerna från för miljö och utveckling - syfta till att skapa en uthållig utveckling. Detta förutsätter att miljömålen får en central position i biståndsplaneringen på ett betydligt mer genomgripande sätt . Regeringens vilja att prioritera miljöbiståndet är otillräckligt. Anslaget för särskilda miljöinsatser infördes av trots regeringens motstånd, på initiativ bl.a. från . genomdrev också en kraftig ökning av anslaget. Trots den nominellt stora uppräkningen av biståndsbudgeten har regeringen uppenbarligen inte funnit anledning att prioritera biståndsverksamhet inom miljöområdet. Anslaget till miljöinsatser via multilaterala organ föreslås vara oförändrat /91 i förhållande till innevarande budgetår. Samma förhållande råder för anslagsposten Särskilda miljö;nsatser. Regeringens förslag innebär därför en reell nedskärning av miljöbiståndet. avvisar regeringens förslag i dessa delar. Med hänsyn till det stora behovet av miljöbistånd är det orimligt att tillåta en urholkning av resurserna till biståndsinsatser inom miljöområdet. Anslagen måste bibehållas på en sådan nivå att köpkraften inte försämras i reala termer. Vi föreslår därför ett ökat anslag till miljöbistånd om . Detta skall fördelas på C 1. Bidrag till internationella biståndsprogram, posten Andra multilaterala bidrag, Miljöinsatser, Särskilda miljöinsatser, med till och C 2. Utvecklingssamarbete genom SIDA, Övrigt, Särskilda miljöinsatser med till . U-landsanpassad teknik Mot. Bristen på lätt tillgänglig energi är ett annat problem för folk. Energiproblemen har också ett nära samband med miljöförstörelsen och livsmedelsbristen. energibrist är ett exempel på en ojämlik fördelning av världens samlade reurser. som många av människor lever med en brist på energi för uppvärmning och för enklare tillverkningsprocesser ökar i-ländernas energiförbrukning . En stor del av de totala resurserna som satsas på energiområdet anslås till kol, olja och kärnkraft - energislag som ofta kräver en avancerad teknik och vars användning därutöver leder till miljöförstöring. Med en i princip oförändrad energiförbrukning är det möjligt att öka levnadsstandarden i såväl isom . Lösningen ligger i att söka metoder för en effektivare energianvändning. Genom att främja en effektiv användning av förnybara energikällor och stimulera en alternativ energiproduktion istället för kol/olja/kärnkraft kan energikris undanröjas. behöver dock få tillgång till en teknik för effektiv energianvändning som är anpassad till de speciella behov som de har. En sådan teknik måste vara enkel till sin konstruktion och möjlig att använda småskaligt. Iländernas nu använda energiteknik kräver ofta dyrbara, storskaliga lösningar. Teknikbiståndet måste också i övrigt anpassas till dem som ska använda det. Den teknik som används i i-länderna måste därför modifieras för att kunna komma till verklig nytta i . I många fall bör teknikbiståndet utgå från en annan teknisk nivå än den vi lever med i i-länderna. förslår därför ett ökat anslag till delposten C 2 Utvecklingssamarbete genom SIDA, Särskilda program om till att användas till utveckling av u-landsanpassad teknik och förnybara energikällor. Få har ett demokratiskt styrelseskick i västerländsk mening. Istället är mer eller mindre totalitära regimer vanliga. Länderna saknar också nästan undantagslöst erfarenheter av folkstyre på nationell nivå och har därmed inga demokratiska traditioner. Feodala beslutsstrukturer och arvet från kolonialtiden - med ett massivt förtryck av den inhemska befolkningen från kolonisatörernas sida - försvårar en utveckling i demokratisk riktning. Sambandet mellan ett demokratiskt styrelseskick som slår vakt om människors grundläggande fri- och rättigheter och en stabil positiv ekonomisk utveckling framstår nu allt klarare. Demokrati i verklig mening som baseras på folkmajoritetens uttalade vilja ställer krav på hänsynstagande till folkminoriteters berättigade krav och önskemål i olika beslutssituationer. En verklig demokrati kan därför medverka till att tona ned de etniska och religiösa motsättningar som är vanliga i många . När en totalitär regim störtas i ett u-land och en uppbyggnad av ett demokratiskt styrelseskick påbörjas är ekonomiskt stöd från omvärlden mycket viktigt. Ett av de biståndspolitiska målen är att främja en demokratisk sam- 8 hällsutveckling i våra mottagarländer. Möjligheterna att erbjuda stöd i olika Mot. 1989/90 former i biståndsverksamheten är dock begränsade.