mot · GD02N253 · 1990-01-23 00:00:00 — Motion till 1989/90:N253 av m.fl. (c) Upphävande av träfiberlagen Lagen (1987:588) om träfiberråvara trädde i kraft . Lagen innehåller bestämmelser om tillståndsprövning av skogsindustrins och bränslesektorns träfiberanvändning. Med bränslesektorn avses eldningsanläggningar och anläggningar för framställning av träfiberbränsle. Denna reglering efterträdde liknande prövningsföreskrifter som fanns i 136 a byggnadslagen (1947:385). Prövningsplikten för skogsindustrin omfattar anläggningar som förbrukar 200 000 m fast mått träfiberråvara. Detta är en begränsning av prövningen jämfört med tidigare lag. För bränslesektorn gäller, liksom tidigare, en användning av 10 000 m fast mått träfiberråvara . Denna lagreglering av ett område där marknadens prisbildning borde få styra användningen har lett till följande effekter . Användningen av träfiber för eldningsändamål har sjunkit drastiskt, särskilt sett mot den potential som finns. Denna uppgår till en volym som motsvarar den energimängd som ett och ett halvt kärnkraftverk producerar . Det skulle motsvara importen av olja, som räcker till uppvärmningen av 65 000 villor i landet. I hela landet kan man ta fram minst ytterligare en miljon kubikmeter sågspån för eldning utan att på något sätt konkurrera med cellulosabranschen eller spånskiveindustrin, uppger företrädare för sågverksägare. Motiven för lagen var annars att undvika denna konkurrens och ge traditionell industri en fördel i råvaruanvändningen. Motiverat av dess högre förädlingsvärde. Uppgiften om tillgångar på en miljon kubikmeter avser endast den spånmängd som finns ute på sågverken, men som inte kan användas på grund av träfiberlagen. Enbart i finns ett överskott på ca 100 000 kbm sågspån och kutterspån, motsvarande uppvärmningen av 4 000 normalvillor. I och finns det möjligheter att tillgodose råvarubehovet för ett flertal kraftvärmeverk. Råvarutillgången är alltså inte det hinder som avgör bioenergins framtid i . Alla insiktsfulla aktörer på denna marknad önskar att ändrar lagstiftningen och utmönstrar träfiberlagen. Även företrädare för cellulosaindustrin hävdar numera denna mening. I fjolårets betänkande från näringsutskottet, NU: 10, uppges att inga ansökningar om användning av träfiber har avslagits. Problemet ligger dock inte i detta utan i att det är så få ansökningar som lämnats in, vilket är ett tecken på att det inte finns den långsiktiga tilltro till att få använda denna råvara som motiverar en investering i t.ex. pannanläggningar med hög verkningsgrad för spån. Det räcker alltså inte med att man kan begära dispens från lagen. Alla är överens om att det finns ett betydande överskott, vilket har dokumenterats i motionen. Detta överskott, som skulle ha kunnat ersätta olja, gas och torv, blir antingen nu destruktionseldat vid sågverken eller lagt på tipp. Mindre mängder går till strö i ladugårdar och stall. Det finns uppgifter om att man till och med säljer spån till utlandet för dumpingpriser. Sådana händelser, som att man tippar spån från värmeverk vilka eldas med importerade bränslen, inträffar . I bilaga 8 till LU 90 - skogsnäringen, hävdar författarna , att den analys som gjorts av träfiberlagen leder till den kategoriska slutsatsen att lagen innebär flera nackdelar men inga fördelar. Den kan utan förlust ersättas med ett anmälningsförfarande. har i ett PM, betitlat Inköpskarteller - virkesråvara, granskat även träfiberlagen ur konkurrenshänseende. I nämnda PM uppger företrädare för främst sågverken, men även de organiserade privata skogsägarna och domänverket, att träfiberlagen verkar hämmande för användningen ur uppvärmningssynpunkt. En annan och ej negligerbar effekt samhällsekonomiskt är att den skapar ett underläge för sågverken gentemot de stora virkeskartellerna. Den lilla efterfrågan på flis för uppvärmningsändamål medför att det inte finns någon alternativ efterfrågan på flis och spån. Detta påverkar priserna på dessa produkter i en nedåtgående riktning och ger sågverken en försämrad förhandlingsposition i byteshandeln med skogsbolagens karteller. NO överväger därför att göra en särskild granskning av träfiberlagen. Det är enligt vår mening uppseendeväckande att regeringen på detta sätt uppenbart försvårat för användningen av biomasseenergin. Redan när lagen reviderades 1987 måste det ha stått klart för dåvarande energi- och miljömi- 6 1989/90 N253 nistern att det inte rådde någon övermäktig konkurrensfördel för träfibern Mot. gentemot olja och realiserad elenergi. Det finns en enda slutsats som vi kan dra av detta, nämligen att det varit och är en medveten politik. Tvärtemot vad som antagits vara regeringens och målsättning för energi- och miljöpolitiken. I nyare ekonomisk forskning står ekonomins funktionssätt i främsta rummet när det gäller politiska insatser för tillväxt och dynamik. Ett av de medel som står till buds i det sammanhanget är en effektiv konkurrenspolitik. I olika sammanhang har också finansministern påpekat detta och lagt förslag om avregleringar och utbudsstimulans. Enligt NO verkar alltså träfiberlagen även i detta sammanhang på ett gentemot de politiska målsättningarna negativt sätt. Den förstärker de redan mycket dominerande virkeskartellernas makt gentemot det stora antalet småföretag, som sågverken är, sedda i denna jämförelse. Utbudssidan försämras genom att företag inte har en långsiktig tilltro till dispenssystemet. Etableringar och nysatsningar uteblir. Importnotan är onödigt hög. Bytesbalansen får ytterligare en påfrestning i onödan. Sammantaget visar ovanstående redovisning av fakta och argument att träfiberlagen haft och har övervägande negativa effekter. Den bör därför tas bort och lämpligen ersättas av en anmälningsplikt för större förbrukningsökningar. Detta bör ges regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar avskaffa träfiberlagen, 2. att , om yrkande 1 inte bifalles, beslutar om sådan ändring i träfiberlagen att utnyttjande av träfiberråvara för energiändamål får ske utan särskilt tillstånd. () ()