mot · GD02Fi204 · 1990-01-25 00:00:00 — Därtill kommer att den pågående förbättringen av bytesförhållandet, vilken till kunnat dölja försvagningen av externa position, mycket väl kan brytas snabbare än vad regeringen förutser för att sedan kanske vändas i sin motsats. Det behövs inte mycket mer än att oljepriset stiger - vilket redan skett i förhållande till antagandet i finansplanen och att priserna på svenska skogsprodukter faller för att överskottet i handelsbalansen skall försvinna. Argumentationen i finansplanen att försämringen av bytesbalansen förklaras av växande räntebetalningar för direktinvesteringar och aktieköp i utlandet har i hög grad karaktären av en bortförklaring. Den håller inte, om satsningarna utomlands utgör led i en successiv utflyttning av verksamheten från för företag och privatpersoner. Landets problem just nu är inte att svenskar investerar utomlands i snabbt växande utsträckning utan att det omvända kapitalflödet utifrån och hit är så blygsamt, vilket bl.a. sammanhänger med det hårda skattetrycket, energipolitiken och motståndet mot en EG-anslutning. Det försämrade läget i den reala ekonomin återspeglas på den finansiella sidan i ränteutvecklingen. Som framgår av diagram 7 steg räntenivån i två markerade steg med sammanlagt . Uppgången från tiden för skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och fram till budgetpropositionens framläggande var mycket kraftig, och då sär- Mot. 1989/90 skilt för den långa räntan, vilket vittnar om en kraftigt ökad pessimism be- Fi204 träffande ekonomiska framtid. Ränta på 6-månaders statsskuldväxlar och 5-åriga statsobligationer. Vecka 49 1988 - vecka 2 1990 fl 50512 12345B789 IOtll2131<1516I718t920212223242526272829303i3J333435363738B<04IGflM646<7«fl505l52 1 2 Källa: Slutsatsen av denna genomgång blir att den svenska ekonomins problem fortsätter att växa och att de hör hemma på utbudssidan. Det är nu uteslutet att - i enlighet med den fastlagda ekonomiska politiken på medellång sikt - överskott skall kunna uppnås i bytesbalansen . Tvärtom får vi med nuvarande inriktning av den ekonomiska politiken räkna med att obalanserna förvärras, att tillväxten avstannar och att arbetslösheten ökar . är på väg in i en djup ekonomisk kris, som kan väntas vara , om inte en kraftfull kursomläggning genomförs. 3 Regeringens ekonomiska politik Det dominerande intrycket av årets finansplan är att regeringens ekonomiska politik präglas av uppgivenhet. Det förtjänar att noteras att tidigare tendenser till skönmålning hålls tillbaka och att den snabbt framskridande försämringen i olika avseenden presenteras med rätt stor tydlighet. Men sedan den tredje vägens ekonomiska politik sålunda har misslyckats, tycks regeringen inte ha något att sätta i dess ställe. Bland den ekonomiska politikens mål ges sysselsättningen högsta prioritet. Det betecknas i finansplanen som positivt att arbetslösheten har pressats ned till . framhåller regeringen att en fortsatt god sysselsättningsutveckling förutsätter låg inflation. Det kan då förefalla som om den ekonomiska politiken närmast borde inriktas mot detta mål. Den slutsatsen dras emellertid inte, och därmed förblir målkonflikten mellan hög sysselsättning och låg inflation olöst. Enligt finansplanen är den främsta uppgiften för den ekonomiska politiken att bekämpa den aktuella överhettningen. Som framgått av det föregående härrör denna uppenbarligen inte från en överdriven export- eller investeringsefterfrågan. Ej heller går det att hävda att konsumtionen håller på att skena iväg. I stället är det läget på arbetsmarknaden som är överhettat. Det kommer till uttryck i den snabba löneutvecklingen och i det anmärkningsvärda förhållandet att trots en uppgång i antalet arbetade timmar 1989 , blev BNP-ökningen endast obetydligt större. Därmed framträder som orsaksfaktorer bakom överhettningen lönebildningen och produktiviteten, vilka tillsammans alstrar den för konkurrenskraft så negativa inhemska kostnadsutvecklingen. Regeringens recept mot överhettningen är i allmänna termer en ekonomisk-politisk åtstramning. Budgetförslaget sägs vara ett uttryck för en stram finanspolitik, vilket mot bakgrund av att budgetsaldot försvagas med inemot jämfört med innevarande budgetår kan te sig överraskande. Hur det förhåller sig härmed kan dock - som framgår av avsnitt 3.3 inte nu avgöras, eftersom budgetförslaget enligt finansministerns egen utsago är ofullständigt. Den enda nya konkreta åtgärd som nämns i finansplanen är regeringens inkallande av arbetsmarknadens parter till överläggningar om lönebildningen. Greppet är dock lika beprövat som det erfarenhetsmässigt visat sig vara misslyckat. Den enda skillnaden mot tidigare är att regeringen inte i förväg presenterar sina villkor för en uppgörelse. Vid tidigare försök med statlig inkomstpolitik har resultatet blivit att regeringen tvingats till eftergifter i form av skatterabatt, livsmedelssubventioner m.m. utan att detta minskat takten i lönestegringen. Förklaringen härtill är att lönebildningen bestäms av utbudet och efterfrågan på arbetskraft, som kommer till uttryck på en i princip fri marknad. Det ligger då helt enkelt inte i de centrala avtalsparternas makt att slutligt råda över lönesättningen, alldeles bortsett från att det ter sig onaturligt för löntagarnas företrädare att binda sig för lägre påslag än vad marknaden tillåter. Detta betyder också att frågor som rör förhandlingssystem och avtalskonstruktioner är av underordnad betydelse. Den pågående diskussionen om avtalsförhandlingarna bäst förs centralt eller lokalt, eller kanske däremellan, framstår därmed som missriktad. Faktum är ju att förhandlingar i förs såväl centralt som branschvis och ute på arbetsplatserna. Det förhållandet att resultaten av flera på varandra lagrade lönerörelser adderas till varandra kan inte gärna göra det lättare att få lönebildningen att hålla sig inom det samhällsekonomiska utrymmet. Enligt moderata samlingspartiets mening är det angeläget att löneförhandlingarna decentraliseras, så att därmed en bättre avkänning av marknadens krav kan uppnås. All erfarenhet liksom vetenskapliga studier visar att läget på arbetsmark- Mot. 1989/90 naden har utslagsgivande betydelse för löneutvecklingen. Det är således da- Fi204 gens överefterfrågan på arbetskraft som främst ligger bakom den aktuella kostnadsutvecklingen. Till denna bidrar också den förda skattepolitiken. Naturligtvis innebär från denna synpunkt de pågående marginalskattesänkningarna i sig en förbättring. Men denna motvägs av att lättnaderna totalfinansieras genom att andra skatter höjs. Särskilt lägre inkomsttagare finner att skattehöjningarna för deras del överträffar sänkningarna, vilket skapar nya kompensationskrav. Dessa problem skulle ha undvikits, om man följt den moderata skattelinjen att sänka marginalskatterna inom ramen för en minskning av det totala skattetrycket. Krav på kompensation utlöses dessutom av de avtalsuppgörelser som träffades under föregående år. Inte minst ger statens egna insatser som arbetsgivare anledning till kritik. En viktig utgångspunkt var beslut att på grundval av långtidsutrednings överväganden uppställa 3 procents årlig ökning av arbetskraftskostnaderna som riktmärke för perioden . Ett annat utgångsvärde av särskild betydelse för den statliga avtalssektorn var förslaget finansplan om en utgiftsram på . Tanken på en utgiftsram fick visserligen stöd endast av den moderata riksdagsgruppen, men finansutskottet underströk i detta sammanhang att skulle eftersträva lönepolitisk återhållsamhet i enlighet med de intentioner beslutat om. Lönekostnadsökningar på kan mot denna bakgrund endast betecknas som ett rejält misslyckande. Till detta bidrog i hög grad att statens förhandlare inte alltid lät sig styras av arbetsgivarens naturliga intresse att främst säkra en god personalförsörjning utan köpte sig politiska medgivanden till priset av extra stora lönehöjningar till vissa kategorier som fallet var i lärarförhandlingarna. I denna situation är det givetvis svårt att förmå löntagarorganisationerna till att inte utnyttja den rätt avtalen ger dem att när prisökningen överstiger begära nya förhandlingar. Argumentet att det inte kan ha varit meningen att de skulle få kompensera sig för de höjningar av indirekta skatter som ligger i skatteuppgörelsen biter inte särskilt bra, när staten själv som arbetsgivare medverkat till att ta in sådana klausuler i sina egna avtal efter det att skatteuppgörelsen var träffad! Därutöver är det alldeles orealistiskt att till av arbetsmarknadens parter begära besked att centrala avtal skall slutas snabbt och på låg nivå. Uppgiften är så formulerad att det förefaller som om avsikten är att den inte skall kunna lösas. Alternativet till ett sammanbrott i överläggningarna förefaller vara att de slutar i en tyst sammansvärjning, där deltagarna - i likhet med vad som förekommit tidigare - enas om ett lågt mål för löneutvecklingen, fullt medvetna om att marknaden kommer att se till att resultatet blir ett helt annat. I likhet med vad som varit fallet i de senaste finansplanerna uttalar sig regeringen - om än något nedtonat - till förmån för åtgärder i syfte att öka arbetsutbudet. Det enda konkreta förslaget är dock ett bifall till det av oss moderater motionsvis framförda kravet att pensionärer skall kunna uppbära förvärvsinkomster utan avtrappning av det extra avdraget - med den skillna den att lättnaden i regeringens tappning endast avser löneinkomster. 1989/90 rata samlingspartiets ställningstagande till denna fråga framgår i övrigt av Fi204 särskild motion. Talet om att öka utbudet av arbetskraft framstår emellertid inte som trovärdigt, när regeringen lägger förslag om införande genom lagstiftning av en sjätte semestervecka liksom om en förlängning av föräldraförsäkringen. Båda dessa åtgärder måste rimligen verka nedhållande på arbetsutbudet. Beträffande produktiviteten förutskickas förslag om avreglering av jordbrukspolitiken och andra åtgärder för att främja konkurrensen. Men inte heller i detta avseende verkar satsningen vara helhjärtad, eftersom regeringen inte har några konkreta reformförslag att komma med vad gäller den offentliga sektorns förnyelse eller de stora transfereringssystemen. Så länge man inte ger sig i kast med sådana systemfel som leder till att redovisar de högsta sjuktalen i industrivärlden, går det inte att räkna med annat än att produktivitetsutvecklingen förblir dålig. Det inslag i åtstramningsprogrammet som regeringen nämner sist är åtgärder för att stimulera sparandet. Här sätter den sin lit till skatteomläggningen. Men medan det i och för sig är troligt att de försämrade avdragsvillkoren kan förmå hushållen till minskad skuldsättning, är det svårt att se att de aktivt skulle engagera sig i realkapitalbildningen genom ett ökat bostads-, pensions- eller aktiesparande. En höjning av kapitalbeskattningen med nära , riktad mot just dessa sparformer, måste rimligen sätta sina spår. Ett ytterligare instrument som regeringen anvisar, men som den egentligen inte själv förfogar över, är penningpolitiken. Även på denna punkt föreskrivs fortsatt stramhet. Som en fördel framställs att skatteomläggningen gör hushållen mer räntekänsliga. Förutom att bidra till att stabilisera den inhemska ekonomin anges penningpolitiken nu få till huvuduppgift att slå vakt om den externa balansen och skydda kronan. Bördan på kommer därmed att bli ännu tyngre. Fortsatt och ökad restriktivitet i penningpolitiken kan inte betyda något annat än höga räntor, vilket får som ovälkommen bieffekt att motverka den nödvändiga utbyggnaden av produktionskapaciteten. Efter uppgången av räntenivån med skedde en ytterligare höjning efter presentationen av budgetpropositionen. Skillnaden mot euroräntan, som vanligen varit och ibland tenderat ned mot 2, är nu . Kronans värde har dessutom sjunkit gentemot valutakorgen. Med stigande underskott i bytesbalansen kommer försvaret av valutans värde sannolikt att kräva växande respektavstånd till de internationella marknadsräntorna. Det stora inslaget av kort utlandsupplåning gör läget mycket labilt. Sviktar tilltron till möjligheter att bryta nu aktuella nedgångstrender i ekonomin, hjälper det inte hur mycket och hur ofta finansminstern och riksbankschefen eller för den delen företrädare för den politiska oppositionen - bedyrar att det inte kan bli tal om någon ny devalvering. Då ser marknaden till att en sådan framtvingas i alla fall. Och det sker då i ogynnsammast möjliga läge, eftersom produktionsresurserna redan är hårt ansträngda. I finansplanen lovprisas den inledda skatteomläggningen. När innehållet i uppgörelsen mellan socialdemokraterna och presenterades, blev emellertid mottagandet kyligt. Räntan steg kraftigt, aktiekurserna sjönk, och kronan föll i värde. Valutaflödet vände utåt, och ekonomerna började tala om devalvering. Självfallet berodde inte denna negativa reaktion på utfästelsen att sänka marginalskatterna. Som tidigare framhållits verkar en sådan förändring i sig stimulerande på arbetsutbudet. Problemet är att finansieringen praktiskt taget helt ordnas genom höjningar av andra skatter. Dessa skattehöjningar verkar kostnadsdrivande och förvärrar därmed den redan dåliga kostnadsutvecklingen. Tämligen omgående har sådana förändringar -1.ex. beträffande användning av egen bil i tjänsten - framkallat betydande kompensationskrav. Genom att internationellt sett rekordhårda skattetryck bibehålls reduceras dessutom de positiva effekterna på produktiviteten högst avsevärt. Sänkta marginalskatter borde göra det lättare att exempelvis anlita hantverkare för reparationer på bostaden. Men höjd byggmoms verkar i motsatt riktning - fortfarande kan det framstå som lönsamt att ta ledigt från det egna jobbet och utföra reparationen själv. Särskilt allvarligt är emellertid att skatteomläggningen försvårar nyföretagandet och slår hårt mot samhällsnyttigt sparande till och i egen bostad, för trygghet på ålderdomen och i riskvilligt kapital åt näringslivet. Det bör observeras att utredningsförslaget om skärpt kapitalbeskattning byggde på förutsättningen att inflationen skulle vara och räntan , då en svagt positiv realavkastning efter skatt kunde räknas fram. För överskådlig tid förefaller nivån i båda avseendena bli den dubbla. Förverkligas skatteuppgörelsen enligt de ursprungliga intentionerna, betyder det en kraftigt negativ real kapitalavkastning efter skatt, som inte kan undgå att verka nedhållande på spar- och investeringsviljan i . En annan starkt oroande faktor är avsaknaden i skatteuppgörelsen av någon mekanism som kan förhindra kommunalskattehöjningar. Risken är påtaglig att kommuner och landsting frestas att fylla ut det utrymme som uppkommer, när de statliga inkomstskattesatserna sänks. ökade takten i utdebiteringshöjningarna, så att målsättningen om 30 procents inkomstskatt för de flesta och som högst nu inte lär realiseras. Den genomsnittliga kommunalskatten är 1990 per skattekrona. Otaliga gånger har talesmän för regeringen bedyrat att skattetrycket inte skall skärpas. har det t.o.m. sagts att det totala skatteuttaget skall återföras till , vilket skulle innebära en sänkning med ca . I årets finansplan anges till yttermera visso att en höjd skattekvot skulle ha en negativ inverkan på tillväxten och på ekonomins funktionssätt. Likafullt stiger skattetrycket steg för steg, vilket framgår av tabell 2. Skattekvoten bedömdes i det årets finansplan till och till i den reviderade finansplanen . Det preliminära facit som finansplan utgör redovisar nu en skattekvot på 56,8 pro bedömdes skattekvoten i förra årets reviderade finansplan bli Mot. Ca 56 procents skattetryck var också den riktpunkt som angavs Fi204 för skatteomläggningen. är bedömningen uppreviderad till . Den dryga procent av BNP som uppjusteringen handlar om motsvarar ca eller i genomsnitt per hushåll. Då bör det observeras att det av socialdemokraterna och beslutade tvångssparandet inte beaktas vid beräkningen av skattekvoten. Bruttonationalprodukten och skattetrycket (miljarder kronor priser där ej annat anges) Ökning från föregående år Ökning från föregående år Skattekvot (%) Utvecklingen kan inte bli annorlunda, ten i ekonomin uppgick till 22 miljarder och skatteuttaget ökade med nära 39 miljarder. Enligt tabell 2 förutses dessa belopp bli ungefär jämnstora 1990. All erfarenhet visar emellertid att skattesumman växer snabbare än produktionsvärdet jämfört med prognoserna. På motsvarande sätt måste den i finansplanen beräknade nedgången i skattekvoten 1991 - mot bakgrund av skatteuppgörelsen och den förda ekonomiska politiken - bedömas som ytterst osannolik. Enligt vad regeringen uppger i finansplanen är det framlagda förslaget till statsbudget mycket återhållsamt. Utgiftsprövningen sägs ha varit sträng. Hur det förhåller sig med den saken är emellertid omöjligt att bedöma, och det inte bara av det skälet att den sedvanliga tabellen över finanspolitiska effekter saknas i den preliminära nationalbudgeten. Ett ovanligt stort antal anslag är stjärnmärkta, vilket betyder att förslag kommer först senare i särpropositioner. Hänsyn härtill skall i princip ha tagits i posten Beräknat tillkommande utgiftsbehov, netto, som är upptagen med . Vad som döljer sig bakom denna klumpsumma avslöjas emellertid ej, mer än att det där också finns kommande skatteförändringar. Härtill kommer att beräkningen av tillkommande utgiftsbehov är notoriskt opålitlig erfarenheten visar stora skillnader mellan uppskattningen i finansplanen för ett visst budgetår och det faktiska utfallet. Som om detta inte var nog har finansministern själv medgett att budgetförslaget är ofullständigt. I lunchekot , d.v.s. dagen efter presentationen av budgetpropositionen, yttrade : Den här gången erkänner jag att det är på det sättet att vi redovisar inte den ekonomiska politiken annat än i dess första fas, och det beror på att de här överläggningarna måste komma emellan, innan vi kan ta ställning till den ekonomiska politiken. Bristen på fullständighet hos budgetförslaget framgår också av formule- Mot. ringen i finansplanen att regeringen efter avslutade överläggningar med ar- Fi204 betsmarknadens parter kommer att ta ställning till i vilken utsträckning den ekonomiska politiken måste skärpas ytterligare. Frågan gäller alltså inte om utan hur mycket. Att det tillkommer förslag är ställt utom tvivel. Hela detta förfaringssätt ligger i linje med tendensen att finansplanen blir allt tunnare, att antalet särpropositioner med budgetkonsekvenser växer och att kompletteringspropositionen sväller över alla bräddar med förslag av både ekonomisk och annan innebörd. Ju senare finanspolitiska åtstramningsåtgärder presenteras, desto troligare blir det också att de utgörs av skattehöjningar och inte av besparingar på utgiftssidan, eftersom de senare tar att genomföra. Hithörande problem och förslag till åtgärder med anledning därav behandlas i motion 1989/90:K234 Finansmakten och budgetprocessen av m.fl. (m). Det säger sig självt att regeringens medvetna regelbrott skapar problem för arbete med budgetförslaget. Regeringen kan börja överväga nya förslag först efter , och finansutskottets betänkande med anledning av finansplanen skall slut justeras . har för övrigt utgiftsprövningen inletts i utskotten, och den får kanske delvis göras om, när regeringens slutliga förslag anländer. Dessutom finns det anledning att befara att mycket kommer att sparas till kompletteringspropositionen, varför behandlingen av denna under sista månad blir lika pressad som . gav vid det tillfället med anledning av ett moderat motionsyrkande regeringen sitt missnöje till känna. Enligt vår mening bör på nytt kräva av regeringen att den följer uppställda regler för budgetprocessen. finansplan utlovades att en mer långsiktig strategi för den offentliga sektorns utgifter skulle redovisas i det årets kompletteringsproposition. Där återfanns dock inte någon sådan utgiftsstrategi, utan det hette att arbetet med utformningen fortfarande pågick i . I årets finansplan har tanken försvunnit helt. Det enda mer långsiktiga och principiella resonemanget förs i avsnitt 9 Utgiftsram för lönekostnader, där det meddelas att någon sådan utgiftsram inte bör läggas fast för /91(1). Som det nu är hamnar budgetsaldot på ett underskott uppgående endast till ca 400 miljoner (det förtjänar att påpekas att tvångssparandet - trots att inbetalningar sker i samband med skatteuppbörden - inte räknas in bland statens inkomster). Att hamna så nära noll med en budgetomslutning på drygt 400.000 miljoner, med så många osäkra poster utestående och dessutom för andra året i följd får betecknas som något av ett mirakel. är det bara det att den budgetbalans som det gjordes ett stort nummer av avläses som ett budgetöverskott på 18.500 miljoner, på väg uppåt. All erfarenhet talar för att resultatet blir detsamma med den nu aktuella budgetavvägningen. Enligt det mönster från som framträder i tabell 3 är det enda man säkert kan säga att budgetsaldot /91 inte hamnar kring noll (eller på minus). Tabell 3 Mot. Budgetsaldot 1986/87-1990/91 Fi204 BP 1 = budgetproposition föregående januari KP 1 = kompletteringsproposition föregående april SB = statsbudget BP 2 = budgetproposition under budgetåret KP 2 = kompletteringsproposition under budgetåret Den utveckling som framträder i tabell 3 överenstämmer väl med den målsättning som kommer till uttryck i socialdemokraternas 90-talsprogram: Det offentliga sparandet, som är av BNP, bör öka till . Det innebär att det offentliga sparandet bör öka med . Samma tankegång kommer till uttryck i finansplanens budgetpolitiska riktlinjer, där det heter att så länge hushållssparande! är lågt, måste sparandet i den offentliga sektorn förstärkas, om bytesbalansen skall kunna förbättras. Vad man inte nämner är att om det offentliga sparandet ökas, minskar utrymmet för sparande hos hushållen, i synnerhet om den offentliga sparandeökningen kommer till stånd genom skattehöjningar. En överflyttning av sparande enligt denna modell har redan pågått , vilket diagram 8 visar. Offentlig j I sektor j I Privat I sektor Den aktuella fördelningen av finansiellt sparande mellan olika sektorer av samhällsekonomin framgår av tabell 4. Den bild som där framträder ger underlag för slutsatsen att regeringens budgetpolitik inte handlar så mycket om att eftersträva samhällsekonomisk balans som att genomföra en socialisering av kapitalbildningen i landet. Finansiellt sparande, miljarder kronor -31,0 -20,0 -12,7 -21,9 -68,5 -87,8 -14,2 4 Det moderata alternativet 4.1 Riktlinjer för den ekonomiska politiken Målet för den ekonomiska politik moderata samlingspartiet förespråkar är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter god ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målen kan nås endast med en politik som stärker marknadshushållningen och avlägsnar de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Inom den ekonomiska politikens ram måste större vikt läggas vid den långsiktiga strukturpolitiken. Denna skall skapa förutsättningar för omvandling och dynamik. Nya lönsamma företag måste kunna utvecklas och gamla olönsamma avvecklas. För en ekonomisk tillväxt i nivå med omvärldens krävs dels god konkurrenskraft, dels en förbättrad utvecklingskraft. Att förbättra såväl konkurrenskraft som utvecklingskraft är den dubbla uppgift som den ekonomiska politiken står inför . Utvecklingskraften förstärks genom att man ökar ekonomins flexibilitet och förmåga att på marknadsmässiga villkor dirigera resurser mot områden med gynnsamma pris- och tillväxtförutsättningar såväl på hemmamarknaden som på världsmarknaden. Det skapar förutsättningar för en varaktigt högre tillväxt. Genom en bättre funktionsduglighet hos olika marknader och högre produktivitet minskar också inflationsbenägenheten i ekonomin, vilket underlättar stabiliseringspolitiken.