mot · GD02A16 · 1990-02-12 00:00:00 — Motion till 1989/90: A16 av m.fl. (fp) med anledning av prop. 1989/90:95 om allmänt lönestopp I motionen föreslås att regeringens proposition om allmänt lönestopp avslås. konstaterar att regeringen lägger ett oproportionerligt stort ansvar för lönekostnadsutvecklingen på arbetsmarknadens parter. Ansvaret för den ekonomiska politik som är huvudorsaken till överhettningen på arbetsmarknaden vilar på regeringen. Att införa lönestopp är att återfalla i en regleringspolitik som bara kan göra ont värre. Enligt mening borde regeringen för länge sedan sökt åstadkomma en tydligare gränsdragning mellan vad som är statsmakternas uppdrag och vad som är parternas uppdrag på arbetsmarknaden. I stället har den nu föreslagit att all frihet som finns på arbetsmarknaden i princip skall dras in. I motionen riktas hård kritik mot lönestoppet och fredsplikten som ingrepp i den fria förhandlingsrätten. Det konstateras också att lönestoppet kommer att inbjuda till mygel och en oändlig byråkrati. I propositionen föreslår regeringen en temporär lagstiftning om lönestopp. Förslaget motiveras av den snabba kostnads- och prisutvecklingen . Den rättsliga innebörden av förslaget är ett förbud att fr.o.m. och till utgången av utge eller ta emot högre löner och andra ersättningar i anställningsförhållanden för samma eller jämförbara arbetsuppgifter än som utgick . föreslås en fredplikt för arbetsmarknadens parter. Lagen skall övervakas av statens pris- och konkurrensverk. Dispens skall i vissa lägen kunna ges av verket eller av regeringen. I vår partimotion om den ekonomiska politiken konstaterade vi att de ekonomiska problem som har ingalunda är nya. Under en följd av år har den ekonomiska utvecklingen kännetecknats av - alltför låg tillväxt, - alltför höga pris- och kostnadsökningar, - otillräckligt sparande samt - brist på förnyelse inom den offentliga sektorn. 1989/90 A16 Regeringens egna bedömningar i finansplanen visade att någon förbättring inte var att vänta under den närmaste framtiden. Det var då desto mer anmärkningsvärt att förslag i stort sett saknades för att bryta och vända denna negativa utveckling. föreslog tillväxtfrämjande utbudsstimulanser, stimulanser för det privata sparandet, åtgärder för förnyelse av den offentliga sektorn samt en stramare finanspolitik genom minskade offentliga utgifter. Till skillnad från regeringen redovisade vi vår ekonomiska politik i ett sammanhang. Detta alternativ kvarstår. Regeringen erinrar nu om att den i finansplanen framhöll att inflationen är det centrala stabiliseringspolitiska problemet. För att komma till rätta med detta krävs, enligt regeringen, både en restriktiv ekonomisk politik och åtgärder för att stimulera utbudet av produktiva resurser. 1 det senare syftet har regeringen framlagt vissa förslag av vilka skattereformen är det viktigaste. Vad beträffar den ekonomiska politiken framhöll regeringen i finansplanen att en ytterligare åtstramning vore motiverad. har regeringen haft överläggningar med arbetsmarknadens parter för att utröna om det fanns någon kombination av stram finanspolitik samt samförstånd och ansvarstagande från parternas sida som kunde få ned inflationen utan hög arbetslöshet. Regeringen konstaterar nu att det inte föreligger några förutsättningar för att snabbt teckna centrala avtal som åstadkommer ett nödvändigt trendbrott i kostnadsutvecklingen. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att den ekonomiska politiken skärps genom ett lönestopp och den därtill kopplade fredsplikten på arbetsmarknaden. Regeringen lägger enligt vårt förmenande ett oproportionerligt stort ansvar för lönekostnadsutvecklingen på arbetsmarknadens parter. De höga lönekostnadsökningarna är inte främst en följd av träffade löneavtal utan av den allmänna överhettningen på arbetsmarknaden som har drivit upp löneglidningen. Det är den allmänna ekonomiska politiken som är huvudorsaken till denna överhettning. Ansvaret vilar alltså tyngst på regeringen. Försök att skylla ifrån sig på parterna emotsägs i sak av regeringens egen ekonomiska analys. Denna visar, vilket vi också har påpekat åtskilliga gånger, att det är brister i den ekonomiska politiken som har kulminerat i en akut kris. Regeringens oförmåga att angripa de strukturella problemen i svensk ekonomi har redan tidigare resulterat i s.k. panikpaket. Inte heller dessa har hjälpt. Man har emellertid ingenting lärt av detta utan återkommer med det mest extrema panikpaketet . Det hade varit motiverat att strama åt finanspolitiken . Det skedde inte, närmast av valtaktiska skäl. I själva valrörelsen gav sedan regeringen dessutom upp kravet att nya reformer skulle finansieras i särskild ordning. Man gav en orealistiskt ljus bild av den svenska ekonomin och ställde ut löften som sedan har blivit en belastning när den ekonomiska politiken skall utformas. den allmänna överhettningen kommer effekten av höstens statliga av- Mot. tal på lärår- och polisområdet. drevs upp till en onödigt hög nivå A16 p.g.a. den olyckliga sammanblandningen mellan avtalsförhandlingarna och den politiska frågan om kommunalisering av lärartjänsterna. Genom att staten i avtalsförhandlingarna kände sig tvingad att köpa sig stöd från för kommunaliseringen blev avtalet orimligt dyrt och därmed normgivande för andra förhandlingar, t.ex. på det kommunala området. Det hade i och för sig varit värdefullt om parterna hade kunnat enas om en frivillig nedväxling av löneökningstakten, men i en överhettad arbetsmarknadssituation är det inte parterna som avgör löneökningstakten i stort. Ett sådant åtagande hade därför måst kompletteras med en stramare finanspolitik för att dämpa överhettningen och därmed löneglidningen. Någon sådan föreslås inte i regeringens krispaket. Kombinationen av ett lönestopp, som sätts in sedan avtal träffats om löneökningar på , och ett prisstopp riskerar tvärtom att leda till en mer expansiv ekonomisk politik. Prisbildningen är signalsystemet i en marknadsekonomi. Att genom prisoch lönestopp sätta detta ur spel är ett säkert sätt att försämra effektiviteten i ekonomin. Det är paradoxalt att när man i efter årtionden av experiment i central prissättning börjar planera för marknadsekonomi och prisreformer, så föreslår ett steg tillbaka mot mer reglering. Det är dömt att misslyckas. De utbudsstimulanser som regeringen mäktat föreslå har varit blygsamma, med ett lysande undantag, nämligen skattereformen. Denna kan emellertid inte lösa alla problem. Detta gäller särskilt som betydande steg tas i motsatt, dvs. utbudsminskande riktning genom förslag om ökad semester och förlängd föräldraledighet. Trots att regeringen nu bedömer läget som så kritiskt att en tvångslag som upphäver strejkrätten föreslås orkar man inte skjuta på dessa reformer. Än mindre tycks man klara av att ompröva några existerande utgiftsprogram. Sammantaget tvingas vi konstatera att regeringen inte tror på vad den själv, i varje fall vissa av dess företrädare, sagt om en tillväxtfrämjande ekonomisk politik på marknadsekonomisk grund. Genom att de konkreta förslagen varit så blygsamma och tagit så har läget nu blivit akut. Och tillgrips regleringsåtgärder av gammalt traditionellt socialdemokratiskt slag. Regeringen visar därmed sin totala oförmåga att bedriva en ekonomisk politik som har några utsikter till framgång. Vi har ovan redovisat den ekonomisk-politiska syn som ligger bakom vår inställning till regeringens panikpaket. Vi kan konstatera att den proposition om lönestopp som nu har att ta ställning till inte bidrar till att lösa några problem. Den kan bara bidra till att göra ont värre. Att införa lönestopp är att angripa symptomen på obalans i stället för att angripa obalanserna i sig själva. Vi kan inte se att det finns någon annan förklaring till regeringens agerande än att socialdemokraterna har haft problem att enas internt. Även från principiell synpunkt måste man se mycket allvarligt på de förslag som läggs fram i propositionen. Konflikträtten har stöd såväl i grundla- 5 gen som i internationella konventioner. Regeringens avsikt är nu likafullt att Mot. sätta den ur spel i syfte att hantera en ekonomisk krissituation A16 som regeringens politik i hög grad bidragit till att skapa. Det finns starka skäl att rikta kritik mot lönestoppet och fredsplikten såsom ingrepp i den fria förhandlingsrätten. Detta kan ses som ett utflöde av socialdemokratiskt tänkande under en följd av år. Ledande socialdemokrater har länge eftersträvat en mer aktiv roll för statsmakterna i själva förhandlingsprocessen. I den s.k. lanserades tanken på en förhandlad inkomstpolitik där staten blev en part i löneförhandlingarna. Vi har varnat för den modellen eftersom den innebär att staten får bära hela ansvaret för löneförhandlingarna. De nu föreslagna åtgärderna är ett stort steg i den riktningen. har systemet för arbetsfördelning mellan regeringen och arbetsmarknadens parter successivt luckrats upp. En rad olika inkomstpolitiska grepp har prövats. Dessa har inte bidragit till en lugnare pris- och lönekostnadsutveckling. Däremot kan vi konstatera att vi har tvingats uppleva ett betydande antal konflikter. Olovliga och lovliga strejker, blockader och lockouter har avlöst varandra. Föreställningen att socialdemokraterna har särskilda möjligheter att åstadkomma arbetsfred har krossats av verkligheten. Enligt mening borde regeringen för länge sedan sökt åstadkomma en klarare gränsdragning mellan vad som är statsmakternas uppdrag och vad som är parternas uppdrag på arbetsmarknaden. I stället har den nu föreslagit att all frihet som finns på arbetsmarknaden i princip skall dras in. Det är inte lätt att se hur man efter ett sådant ingrepp skulle kunna återgå till något som liknar den gamla arbetsfördelningen. Har man väl en gång berövat arbetsmarknadens parter allt ansvar är det svårt att senare komma tillbaka och begära ett ansvarsfullt uppträdande. Regeringens uppträdande riskerar därför att lägga grunden till än värre svårigheter på arbetsmarknaden . Svårigheterna att tillämpa och övervaka ett lönestopp framgår väl av propositionen. En rad undantag måste med nödvändighet göras, t.ex. när arbetsuppgifterna förändras, när arbetstagare byter arbete eller när arbetstagaren p.g.a. utbildning eller på annat sätt höjt sin kompetens. Redan detta visar att lönestoppet aldrig kan bli effektivt. Det inbjuder till mygel och oändlig byråkrati. SPK och regeringen ställs inför omöjliga uppgifter när det gäller att bedöma om lönehöjningar skall godtas eller ej. Arbetsgivare och arbetstagare tvingas leva i ovisshet i väntan på utslag från dessa löneprövningsinstanser. föreslår således att propositionen avslås. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar avslå proposition 1989/90:95 om allmänt lönestopp. () () () () () () 1989/90 A16 () () () () ()