mot · GD02Sk403 · 1990-01-25 00:00:00 — Motion till 1989/90:Sk403 av m.fl.(m) Sänkt skatt - större frihet - ökad välfärd Sänkt skatt - större frihet - ökad välfärd 2 Högt skattetryck ger låg tillväxt 4 Det moderata alternativet 13 5.1 Större frihet och ökad välfärd 13 5.2 Sänkta marginalskatter och sänkt skattetryck 13 5.3 Avreglering och brutna monopol 15 5.4 Reformerad familjebeskattning 15 6.1 Frysning av taxeringsvärdena 17 6.2 Sänkt fastighetsskatt för flerfamiljshus 17 6.3 Avdrag för resor i tjänsten 17 6.4 Avdrag för pensionsförsäkringspremie 18 6.5 Mervärdeskatt för hotell- och restaurangtjänster 18 7.2 Arvs- och gåvobeskattningen 19 7.3 Omsättningsskatten på värdepapper 20 Sänkt skatt - större frihet - ökad välfärd är det land i den fria världen där människor är mest beroende av politikers värderingar och politiska beslut. Det innebär att det svenska samhället också har den fria världens hårdaste skattetryck. Ingen annanstans har så stor del av medborgarnas inkomster socialiserats. Ingen annanstans har marknadsekonomin trängts undan så mycket som i . Ingen annanstans är utrymmet för enskilt sparande och enskilt ägande så begränsat som i . rekordhårda skattetryck har vuxit fram under ett långvarigt socialdemokratiskt regeringsinnehav. Den enda period då skattetrycket varit oförändrat är 1977-1982. Skatteutvecklingen avspeglar en medveten socialistisk politik. Kollektiva lösningar har prioriterats. Vård, omsorg och inkomstomfördelningar över livscykeln handhas av offentliga huvudsakligen skattefinansierade - monopol. Till detta kommer att den bedrivna konjunkturpolitiken konsekvent har utformats så att åtstramning skett genom skattehöjningar medan efterfrågan stimulerats genom offentliga utgiftsprogram. Den skattepolitiska debatten blir lätt en jämförelse av effekter på kort sikt för olika typer av hushåll i kronor räknat. Det är i sig viktigt. Det är emellertid ännu viktigare att skattepolitiken diskuteras med utgångspunkt i den långsiktiga utvecklingen och det sätt på vilket den påverkar förändringen av vårt samhälle. Den genomsnittliga inkomsttagaren i får för egen del förfoga över ungefär en tredjedel av vad han eller hon har arbetat ihop. Mer blir inte kvar sedan arbetsgivaravgifter, inkomstskatter och konsumtionsskatter betalats. Politiker i stat och kommun styr över ungefär två tredjedelar av ekonomin, medan medborgarna själva direkt kan bestämma över den resterande tredjedelen. Skatteuttaget sker huvudsakligen i former som hårt drabbar låg- och medelinkomsttagare. Detta gäller särskilt de skattehöjningar som genomförts efter 1982. En genomsnittlig industriarbetares nettolön i procent av bruttolönekostnaden år Nettolön i av bruttolöneko Källa: Näringslivets ekonomifakta, I tabell 1 redovisas en genomsnittlig industriarbetares nettolön som andel av den totala arbetsersättningen 1987. Det framgår klart att den svenske industriarbetaren själv disponerar en förhållandevis mindre andel av ersättningen för sin arbetsinsats än hans kollegor i andra länder. Till detta kommer höga mervärdeskatt och andra varu- och punktskatter som minskar köpkraften ännu mera i förhållande till vad som gäller för andra länder. De enskilda medborgarnas valfrihet har således efter hand kraftigt inskränkts medan politikernas makt ökat. Socialdemokraterna har format ett samhälle där staten beskattar medborgarna så hårt att de flesta inte har möjlighet att välja annan vård eller omsorg än den staten och kommunerna erbjuder. De utlämnas till den politiska sektorn - när den offentliga sjukvården, barnomsorgen eller äldreomsorgen inte fungerar finns inga möjliga alternativ. I socialdemokraternas är det bara de som har råd att själva betala för icke subventionerad vård och omsorg som kan slippa köer och välja fritt. Offentliga monopol och inskränkt valfrihet leder också till en felaktig fördelning och ett sämre utnyttjande av våra totala resurser. Skatter, avgifter och subventioner minskar möjligheterna för de enskilda att bestämma hur produktionsresultatet skall fördelas. Trögheten i de stora offentliga systemen och bristen på konkurrens ger dålig effektivitet. I en internationell undersökning konstaterades att svenska medborgare bor väsentligt bättre men äter väsentligt sämre än invånarna i flertalet jämförbara länder. Det är följden av regleringar och subventioner. Man kan som () beskriva vad som skett på följande vis: De höga marginalskatterna och den offentliga tjänsteproduktionen bidrar till att familjen i ökad utsträckning ägnar sig åt vård av föremål, medan offentliga institutioner allt mer tar över vård av människor, vilket tidigare ansetts vara familjens speciella uppgift i samhället. I en välfärdsstat av svensk typ är det inte företagen som socialiserats, utan familjen, eller rättare många av familjens traditionella funktioner. Kanske kan man säga att medan klassisk socialism betyder socialisering av företag, så innebär en välfärdsstat av svensk typ en socialisering av hushållens traditionella vård och omsorg av människor. Ett samhälles utvecklingsförmåga och dynamik är beroende av människornas möjligheter att ta initiativ och ansvar. Högskattesamhället tvingar enskilda, organisationer och även exempelvis massmedia till ett bidragsberoende. De höga skatterna påverkar människors ekonomiska levnadsvillkor, så att egna önskemål om boende, barnomsorg eller sjukvård får vika. De kilar som slås in mellan värdet av produktionen och ersättningen efter skatt till den enskilde för en extra arbetsinsats gör att det i praktiken blir näst intill omöjligt att utveckla nya arbeten inom områden som är av stor betydelse för den framtida sysselsättningen, främst tjänstesektorn. Genom lägre skatter öppnas möjligheter för enskilda människor att ta initiativ, satsa på företagande, spara och äga. Ägandet kan spridas till enskilda människor. Det är viktigt för nyföretagandet och för tillväxten i ekonomin. Högt skattetryck ger låg tillväxt har inte alltid varit ett högskatteland. Det var först som skattetrycket mera markant började avvika från internationella förhållanden. 1960 var skattetrycket . väntas det enligt finansplanen uppgå till . har således skattetrycket stigit . Eftersom skattetrycket var oförändrat under de borgerliga åren har det stigit med drygt en procentenhet som socialdemokraterna suttit i regeringsställning. Det motsvarar skattehöjningar på beräknat på dagens förhållanden, vilket i sin tur motsvarar en höjning med nästan för den genomsnittlige löntagaren. Frågan hur stort det totala skattetrycket bör vara är starkt ideologiskt laddad. För ett parti som förespråkar kollektiva lösningar och därmed stor makt för politiska beslutsorgan blir ett högt skattetryck ett självklart mål. I ett sådant samhälle styrs människors vardag till stor del av politiska beslut. Enskilda människor blir mer beroende av politiker och deras beslut, när en stor del av lönen dras in till den politiska sektorn via skatten. För partier som tror på individernas förmåga och vilja att ta ansvar för sig själva och andra är det lika självklart att medborgarna genom ett lågt skatteuttag skall ha så stor frihet som möjligt att forma sina egna liv. Grunden för denna syn vilar på respekten för äganderätten och det faktum att inkomsten tillhör den enskilde, inte staten. Detta synsätt leder med nödvändighet till ett lågt skattetryck. Skatten är ett tvångsmedel, som politikerna måste behandla med stor varsamhet och med respekt för enskilda människors frihet. Utvecklingen av skattetrycket bestäms således av vad den politiska majoriteten anser bör skötas och finansieras kollektivt. Till detta bör emellertid läggas att det finns en inneboende tendens till automatisk ökning av skatteuttaget, eftersom kollektiva lösningar på individuella behov erfarenhetsmässigt är mindre effektiva och därmed kräver mera resurser. utvecklades det svenska skatteuttaget i ungefär samma takt som genomsnittet för de andra . började emellertid den svenska skatteutvecklingen, som framgår av diagram 1, markant avvika uppåt. Lägre skatter medför ett ökat arbetsutbud genom att skattekilarna minskar och extra arbetsinsatser blir mer lönsamma. Lägre skatter motverkar svåra sociala problem, som exempelvis den nyfattigdom som gjort över 500.000 människor beroende av socialbidrag. Genom ökad tillväxt och genom att människor kan disponera en större del av sin arbetsersättning skall det vara möjligt att kunna leva på sin lön. 50 60 70 80 90 Källa: Skattetryck och skattepolitik, 1989. var skattetrycket i högre än vad som gällde för genomsnittet i . Det steg till 1976.1 förhållande till genomsnitt låg skattetrycket detta år högre. var det totala skattetrycket oförändrat, vilket framgår av diagrammet ovan. 1982 återkom socialdemokraterna till regeringsmakten och inledde åter den skattehöjningspolitik som varit deras. 1985 svängde socialdemokraterna - men bara på det verbala planet - i frågan om skattetrycket. I valmanifestet års val stod det: Det totala skattetrycket hålls i stort sett oförändrat. I praktisk politik fortsatte de dock att driva upp skattetrycket. Insikten inom om vilka verkningar det höga skattetrycket får framträder emellertid klart långtidsutredning (s. 172): Sammanfattningsvis kan konstateras att skattesystemet har vissa snedvridande effekter och att dessa aldrig helt - och kanske inte ens i huvudsak kan försvinna vid en skattenivå motsvarande den rådande. 1* 1989190. Det bör noteras att när ekonomer gjorde sin analys var skattetrycket (1986). blir det enligt finansplanen . Det har således ökat med eller med ca . Skatteproblematiken har således förvärrats . Därmed har också gapet gentemot OECD-genomsnittet vidgats till . Det finns ett klart samband mellan skattetryck och tillväxt. I diagram 2 nedan jämförs tillväxten med skattetrycket i 16 . Sambandet är tydligt: ju högre skattetryck, desto lägre tillväxt. Endast faller utanför mönstret: trots ett högt skattetryck har tillväxten varit god. Detta sammanhänger självfallet med den speciella roll som oljan spelat i den norska ekonomin. BNP-tillväxt och skattetryck 1980-1989 i 16 TMvtxi igeo-eeix GanomtnMigt skan »tryck i % av BNP I årets finansplan (s. 23) vidimeras skattetryckets betydelse för den ekonomiska utvecklingen: Statsbudgetens förbättrade saldo är inte bara ett resultat av en stram utgiftsprövning. Utvecklingen är också en följd av snabba nominella löneökningar och därmed snabbt stigande skatteintäkter och av höjd skattekvot. Dessa faktorer har en negativ inverkan på tillväxten och på ekonomins funktionssätt. Det ökade skattetrycket i (från 50 till ) har lett till att samhället till följd av lägre tillväxt disponerar i vart fall mindre än om skatterna inte höjts. För hushållen är förlusten ännu större. De har dels förlorat sin andel av den uteblivna tillväxten, dels vad det ökade skattetrycket i sig dragit in. Om man jämför tillväxt och skattetryck i med den genomsnittliga utvecklingen inom OECD-området uppkommer också ett klart negativt samband, se diagram 3. Högre skattetryck ger sämre tillväxt! Skattetryck och tillväxt 1960-1989 relativt OECD-området Index 1960 = 100 Källa: 1960-1988 Skattetryck och skattepolitik, 1989. Frågan hur skattetrycket bör fördelas på olika skatteformer har debatterats intensivt. I takt med det stigande skattetrycket har kommit att använda sig av så gott som samtliga existerande skatteformer. snedvridande effekter, vissa i större utsträckning än andra. Genom att den progressiva statliga inkomstskatten ligger ovanpå en stigande beskattning och i realiteten alla andra skatteformer har marginalskatterna och de totala marginaleffekterna - efter hand blivit extremt höga i . 1971 genomfördes vad som då kallades århundradets skattereform. Det var så socialdemokraterna beskrev den omfattande skatteomläggning som de gått till val på 1970 och som skulle komma att lägga grunden till den kommande socialdemokratiska skattepolitiken. Skattepolitiken har i hög grad präglats av omläggning, vars syfte var att driva på inkomstutjämningen och att få in mer pengar till den snabbt växande offentliga sektorn. I det första syftet drev den medvetet upp marginaleffekterna i hela skattesystemet, och i det senare syftet lade den grunden för en snabb ökning av det samlade skattetrycket. fram till det borgerliga regeringstillträdet skulle skattetrycket komma att stiga från till av den samlade produktionen (BNP). Med dagens mått motsvarar det , vilket betydde ca i skattehöjning för varje löntagare. Det var den klassiska socialistiska fördelningspolitiken som låg bakom den skattepolitik som formulerades 1971. Dels skulle resurser omfördelas från enskilda individer och familjer till den offentliga sektorn. Dels skulle resurser omfördelas mellan medborgarna genom en hårdare beskattning av familjer och individer med högre inkomster. visade sig svagheten med denna politik. Den branta progressiviteten i den statliga inkomstskatteskalan i kombination med snabb inflation och frånvaro av indexskydd innebar att många vanliga inkomsttagare fick uppleva kraftiga höjningar av marginalskatten. steg sålunda marginalskatten för en vanlig industriarbetare från . ansågs det nödvändigt med en viss justering av inkomstskatteskalan . Denna justering skulle följas av ytterligare fyra omläggningar i syfte att korrigera inflationens verkningar på inkomstbeskattningen enligt den nya skatteskala som införts vid århundradets skattereform 1971. Alla dessa omläggningar misslyckades dock. Marginalskatterna steg för såväl den genomsnittlige industriarbetaren som för tjänstemannen . Den kraftigt skärpta progressiviteten bäddade för den kostnadskris som allvarligt skadade den svenska ekonomins utveckling under andra halvan av detta decennium och . Löntagarna tvingades begära rekordstora nominella löneökningar för att möta de höga skatterna. Detta medförde en löne- och inflationsspiral av tidigare sällan skådat slag. försämrades kostnadsläget gentemot de viktigaste konkurrentländerna med bortåt . Till detta kom att arbetsutbud och sparande påverkades negativt av de höga marginalskatterna. För samhällsekonomin är det emellertid inte bara inkomstskatternas marginaleffekter som har betydelse. Även löneskatter, moms och punktskatter påverkar exempelvis viljan att arbeta. Under den första delen av steg också dessa skatter kraftigt. För att finansiera de många skatteomläggningarna höjdes exempelvis löneskatterna - ibland enligt en plan som omfattade höjningar efter omläggningarna. Hade inte den nytillträdda borgerliga regeringen återtagit en del av höjningarna, skulle löneskatterna ha stigit 1977 . Den totala marginaleffekten, eller den s.k. skattekilen, ökade för den vanlige industriarbetaren från . minskade den något. En sådan kraftig skärpning av skattekilen hade enligt ekonomiprofessorn en allvarlig negativ verkan på den ekonomiska utvecklingen . I boken politik tål ekonomin skriver han så här (s. 66): Om man översätter de samhällsekonomiska effektivitetsförlusterna av det skattehöjningar till BNP-siffror skulle den ekonomiska tillväxten ha sänkts med cirka en procentenhet av dessa skattekilar. En sådan sänkning av BNP (bruttonationalprodukten) med en procentenhet motsvarar räknat på dagens förhållanden. På förlorade således det svenska folkhushållet på den skattepolitik som inleddes med århundradets skattereform 1971. Till detta kommer motsvarande förluster för 1980-talet. Det kraftigt stegrade skattetrycket har således bromsat den ekonomiska tillväxten med resultat att allt mer halkat efter andra nationer. De kraftigt ökade marginaleffekterna i skattesystemet har drivit upp kostnadsutvecklingen och gjort till ett höginflationsland i ett internationellt perspektiv. Skattedebatten har därför präglats av krav på att komma bort från de höga marginaleffekter och det höga skattetryck som socialdemokraterna drivit fram bl.a. som en följd av omläggningen 1971. Moderata samlingspartiet har gått i spetsen, medan socialdemokraterna har stått för motståndet. Genom att socialdemokraterna trots valförluster såväl 1985 som 1988 kunde bevara regeringsmakten kom därför även att skattepolitiskt bli ett förlorat decennium. Socialdemokraterna tvingades inse att inte kunde behålla de höga marginalskatter de själva genom en medveten politik infört. Det skattesystem som byggts upp av bl.a. Wigforss, och för att dra in alla de skatter den fortgående kollektiviseringen krävt karakteriseras numera av finansministern (som själv tidigare med emfas försvarat och byggt ut det) och andra socialdemokrater som ruttet och perverst. Denna omvändelse under galgen hade med all säkerhet också föranletts av att ett flertal länder i vår omvärld redan genomfört kraftiga marginalskattesänkningar från redan tidigare lägre nivå. Efter överläggningar med riksdagspartierna tillsattes utredningen om reformerad in komstbeskattning (RINK). Utredningsarbetet stod emellertid stilla i frågan om den helt nödvändiga marginalskattereformen under ett drygt år. Socialdemokraterna var uppenbarligen inte beredda att redovisa sin egen framtida skattepolitik i valrörelsen . presenterade så socialdemokraterna sina riktlinjer för en skattereform. Av riktlinjerna framgick emellertid att helomvändningen bara gällde synen på marginalskatterna, medan deras syn på skattetrycket är oförändrad. presenterade inkomstskatteutredningen, kommittén för indirekt beskattning (KIS) samt utredningen om reformerad företagsbeskattning (URF) sina betänkanden. Redan under den allmänna motionsperioden krävde moderata samlingspartiet att ett första steg i en nödvändig marginalskattereform skulle tas 1990 genom att skattesatserna sänktes med . Detta krav upprepades i en motion i anslutning till kompletteringspropositionen , vid vilket tillfälle också lade fram ett förslag med denna innebörd. Vid skatteutskottets första sammanträde () presenterade ledamöterna från moderata samlingspartiet och ett gemensamt förslag till s.k. utskottsinitiativ. Det syftade till att driva fram ett första steg av marginalskattereformen . I initiativet föreslogs också att en viktig del av finansieringen skulle utgöras av besparingar så att på det sättet en viss sänkning av det samlade skattetrycket skulle kunna uppnås. Förslaget om utskottsinitiativ avslogs av övriga partier. därpå inbjöd statsministern partier till överläggningar om just en sådan tidigareläggning som skatteutskottets majoritet dagen innan avvisat. När överläggningarna inleddes stod det klart att regeringen med ett mindre undantag var inställd på att varje skattesänkning måste balanseras med en annan skattehöjning. Något utrymme för att diskutera besparingar eller dynamiska effekter föreföll inte finnas. Överläggningarna resulterade i en uppgörelse mellan socialdemokraterna och . Uppgörelsen, som i stort bygger på de utredningsförslag som presenterades , innebär att cirka en tredjedel av de av inkomstskatteutredningen föreslagna marginalskattesänkningarna genomförs 1990 och resterande del avses genomföras 1991. Utgångspunkten för uppgörelsen mellan socialdemokraterna och har varit ett oförändrat högt skattetryck. Det innebär att skattebortfallet till följd av sänkta marginalskatter kompenseras fullt ut genom andra skattehöjningar såväl 1990 som 1991. I inkomstskatteutredningen föreslog en bred majoritet, bestående av ledamöterna från moderata samlingspartiet, och socialdemokraterna att den statliga inkomstskatten skulle slopas för inkomster 1991. Det moderata kravet om att slopa den statliga inkomstskatten för det stora flertalet inkomsttagare hade därmed fått anslutning av också andra partier. De tre partierna skilde sig emellertid åt i fråga om hur hög den statliga skattesatsen borde vara. Socialdemokraterna och förordade , medan moderata samlingspartiet förordade 1992. Som framgår av tabell 2 nedan innebär den för svenska förhållanden stora marginalskattesänkning som föreslås endast en anpassning till omvärlden. Tas dessutom hänsyn till höga löneskatter kvarstår en skillnad som måste åtgärdas. Högsta marginalskattesats i några länder - 89 (beslutad eller föreslagen) med hänsyn till ett ungefärligt genomsnitt av deistatliga och kommunala inkomstskatter, samt efter en skattereform 1991 Nuvarande skattesats i procent vid vilken högsta skattesats inträder (s)-(fp) 1992 enl. (m) 41**) 57**) *) Föreslagna gränser omräknat till penningvärde. **) 1991 respektive . Källor: och moderata samlingspartiets riksdagskansli. Uppgörelsen mellan socialdemokraterna och innebär att gränsen för när statlig inkomstskatt skall tas ut sänktes till 1991, vilket motsvarar penningvärde (enligt antaganden i den preliminära nationalbudgeten). Det är att märka att en stor del av den förväntade inflationen orsakas av de höjda skatter som avses finansiera marginalskattesänkningarna. Med bibehållen gräns för statlig inkomstskatt enligt inkomstskatteutredningen och utan inflationsuppdrivande finansiering skulle motsvarande belopp vara . Genom uppgörelsen kommer därmed ytterligare cirka 600.000 inkomsttagare (jämfört med utredningsförslaget) att betala statlig inkomstskatt och få högre marginalskatt. Till detta kommer att ett särskilt grundavdrag föreslås i inkomstskikten mellan 58.000 och . Avdraget trappas upp successivt och blir maximalt för inkomster mellan 90.000 och . Därefter trappas det av vilket leder till höjd marginalskatt i inkomstlägena mellan 95.000 och . De föreslagna förändringarna har sin egentliga grund i att marginalskattesänkningarna enligt uppgörelsen skall finansieras fullt ut med andra skatter. För att undvika att alltför många kommer att få höjd skatt till följd av omläggningen infördes det särskilda grundavdraget. nom en sänkning av gränsen för uttag av statlig inkomstskatt. Bägge förslagen, som är negativa för samhällsekonomin, hade kunnat undvikas om skattetrycket hade sänkts med marginalskatterna. Skattetrycket har dessutom i sig, som redovisats i avsnitt 2 ovan, starkt snedvridande effekter vilket skadar samhällsekonomin och minskar den ekonomiska tillväxten. Trots detta har socialdemokraterna och som utgångspunkt ett oförändrat skattetryck. Med öppna ögon accepterar de således en politik som försämrar tillväxten och därmed hotar den framtida välfärden. Genom att skattetrycket blir oförändrat högt ökar inte heller medborgarnas möjlighet att själva disponera över egna inkomster. Många tvingas genom höjd skatt betala andras skattesänkningar. De underliggande lönekraven kommer att öka. De skattehöjningar som genomförts 1990 och som föreslås för att bibehålla det skadligt höga skattetrycket ger också negativa effekter: * Genom att så stor del av finansieringen sker genom höjd mervärdeskatt, höjda energiskatter och höjd bostadsbeskattning späds inflationen , enligt regeringens egna bedömningar, på med och 1991 med . Även om denna skattebetingade inflationsuppgång blir tillfällig är det stor risk att inflationsförväntningarna generellt okar. * Till följd av de basbreddningar och andra skattehöjningar som föreslås minskar inte de totala skattekilarna i tillräcklig omfattning. * Villkoren för hushållssektorns långsiktigt bundna sparande försämras genom den skärpta beskattningen av pensionssparande och sparande till och i en egen bostad. * Skattebelastningen för nyföretagande och riskvilligt sparande ökar. * Realisationsvinstbeskattningen av fastigheter skärps. Möjligheterna till uppskov försvinner. Sammantaget uppkommer stora inlåsningseffekter, vilka bl.a. minskar rörligheten på arbetsmarknaden. * Basbreddningen av mervärdeskatten genomförs utan hänsyn till vad som sker i samband med EG:s inre marknad. Tjänstesektorns expansion försvåras, som den allmänna prisnivån höjs kraftigt. * För att undvika att alltför många får höjd skatt till följd av skatteuppgörelsen föreslås kompenserande åtgärder i form av höjda barn- och bostadsbidrag. Detta ökar bidragsberoende och rundgång och skärper marginaleffekterna. * Beskattningen av mindre och medelstora företag skärps i en situation när förnyelsen av svenskt näringsliv i stället behöver stimuleras.