mot · GD02Jo819 · 1990-01-23 00:00:00 — Det behövs inget tillstånd för enskilda att ta tillvara delar av hushållsavfallet för att anlägga egen kompost, vilket kan tyckas vara en självklarhet. Den glädje och tillfredsställelse som många känner över sin egen täppa och komposthög borde vara allom förunnad. Kommunen borde därför på olika sätt uppmuntra till småskalig kompostering, som invånarna i t.ex. ett kvarter får driva själva. Tredje stycket ger kommunen ensamrätt att frakta bort avfallet och slutligt omhänderta det. Det gäller den yrkesmässiga transporten. Enskilda skall ha rätt att forsla bort miljöfarligt avfall och avfall som med fördel skall separeras från övrigt hushållsavfall till uppsamlingsställen och miljöstationer. 10 § Kommunen skall tillse att det finns tillräckliga resurser för en god avfallshantering. Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer har möjlighet att meddela föreskrifter om paragrafens tillämpning. Paragrafen innebär en lagfäst skyldighet för kommunen att tillse att tillräckliga resurser finns att tillgå för att klara en god avfallshantering. Det innebär att kommunen svarar för att behandlingsanläggningar och uppläggningsplats finns tillgängliga och att kommunen i sin översiktsplan lämnar lämpligt markutrymme för deponi. Bestämmelsen innebär inte att varje kommun måste ha egen anläggning eller deponi utan skyldigheten består i att kommunen skall svara för att någon kommun är villig att ta emot avfallet för behandling eller slutligt omhändertagande. Kommunerna kan också ha gemensamma anläggningar eller anlita privata bolag. 11 § Avfall skall inte blandas på sätt som försvårar återvinning. Särskilt miljöstörande komponenter skall hållas avskilda från övrigt avfall liksom sådant material som kan orsaka olycksfall eller dylikt. Långtgående källsortering skall ha införts i samtliga kommuner . Särskilda slag av avfall skall hållas skilt från annat avfall vid slutligt omhändertagande i avvaktan på bättre framtida behandlingsmetoder. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om tillämpningen av denna paragraf. Denna paragraf innebär ett lagfäst införande av långtgående källsortering i landets alla kommuner . Detta innebär i praktiken att kommunerna måste påbörja införandet av källsortering . Motiven till källsorteringen är att underlätta återanvändning och återvinning av lämpligt material men även för att undvika olycksfall i arbetet, som t.ex. skärsår från krossat glas i sopsäckarna. Källsortering är en av de viktigaste leden i avfallshanteringen, både för att minska avfallets mängd och farlighet. Sedan avfallet en gång uppblandats, försvåras återvinningen avsevärt och de miljöstörande komponenterna i avfallet orsakar hälso- och miljöskador. får meddela närmare föreskrifter om detaljer i källsorteringen. Med långtgående källsortering menas, att det inte är tillräckligt med en uppdelning i vått och torrt eller där endast papper, glas och batterier utsorteras. Plaster får inte hamna i samma fraktion som matavfall och annat biologiskt nedbrytbart material och därmed förstöra dess egenskaper som jordförbättringsmaterial. De får heller inte finnas tillsammans med papper och därmed försvåra återvinningen. Problemet med plasterna är att de för det första består av flera olika plastsorter och för det andra ofta förekommer tillsammans med andra material, t.ex. i förpackningar. Det är viktigt att plasterna blir märkta, så att konsumenten vet hur de skall hanteras i avfallsledet. Även metallburkar skall utsorteras. Tredje stycket föreskriver monodeponi för sådant avfall som deponeras, därför att man inte har någon lämplig behandlingsmetod att tillgå utan luft- eller vattenföroreningar som följd. Mycket forskning bedrivs inom detta område. Därför vore det oklokt att avhända sig möjligheten att längre fram i tiden kunna omhänderta avfallet på ett säkert sätt. 12 § Material skall återanvändas eller återvinnas så långt detta är tekniskt och ekonomiskt möjligt, om därmed råvaror sparas eller om det av annan orsak är påkallat från miljöskyddssynpunkt. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får besluta om föreskrifter som anger att vissa produkter och varor skall innehålla viss andel återvunnet material. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får besluta om ytterligare föreskrifter av betydelse för lagens tillämpning. Denna paragraf prioriterar återanvändning och återvinning som hanteringsform för att därmed hushålla med knappa naturresurser eller av miljöskäl. Avfall betraktas i alltför hög grad som slutligt förbrukat och därigenom som en oanvändbar restprodukt. Återvinning skall främjas för att avlägsna produkter som innehåller miljöfarliga komponenter från att förbrännas med luftföroreningar som följd. 13 S Om användning av vissa råvaror, tillsatser eller tillsatsämnen hindrar återvinning av viss produkt får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer besluta om minskning eller förbud av dessa i material eller produkter som saluföres eller används i . Om återvinning försvåras på grund av att vissa råvaror eller tillsatsämnen ingår i produkten kan, troligen i praktiken, ges möjlighet att snabbt vidtaga åtgärder för att underlätta återvinningen. Paragrafen innebär en möjlighet att utfärda restriktioner eller förbud att använda visst ämne vid tillverkningen eller förbjuda import av en produkt som efter användning hamnar i avfallet och förorsakar svårigheter i återvinningsprocessen. 14 $ Innan tillverkning påbörjas, skall den som är registrerad produktansvarig enlig 20 § ha planerat för hur det avfall som uppstår till följd av tillverkningsprocessen skall behandlas och hur produkten skall omhändertas sedan den inte kan användas för avsett ändamål längre. Uppkomst av restprodukter skall i första hand begränsas, i andra hand återanvändas eller återvinnas. Det avfall som likväl uppstår skall omhändertas på ett miljövänligt sätt. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan utfärda föreskrifter om hur produktansvarig ska redovisa vad som krävs enligt första stycket. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan också ge närmare föreskrifter för andra paragrafens tillämpning. Denna paragraf syftar till att tvinga produktansvarig att ansvara för det avfall som uppstår vid tillverkningen, dvs. både det avfall som uppstår i fabriken och det som produkten i sig utgör den dag den inte längre skall brukas. Andra stycket anger prioritetsordningen för hanteringen av restprodukter Avfall kan inte alltid helt elimineras, men det skall begränsas i möjligaste mån. Återanvändning är att föredra ur naturresurssynpunkt och skall tillämpas, där det är möjligt. Paragrafen ger t.ex. goda möjligheter att minska användningen av engångsförpackningar. 15 § Den sorn hanterar eller importerar kemiska produkter och varor, skall ersätta dessa med mindre hälso- och miljöfarliga, om alternativ finns. Vid hantering och import bör en utgångspunkt vara att välja en från hälsooch miljösynpunkt så bra sammansättning som möjligt. Detta kräver för tillverkarnas del att hälso- och miljöaspekterna blir starkt styrande för produktutvecklingen. Vid yrkesmässig hantering måste väljas ämnen och produkter som kan hanteras säkert i alla hanteringsled, inbegripet avfallsbehandlingen. Sådana produkter bör undvikas som kan ersättas av andra produkter som medför mindre skaderisker. Höstriksdagen 1989 beslutade att en motsvarande paragraf skall införas i Lagen om kemiska produkter. 16 § Tillverkare och importörer skall till lämna livscykelspecifikationer över tillverkade och importerade varor. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skall ge närmare föreskrifter om livscykelspecifikationer. Tillverkare skall till lämna en redovisning av produktens totala miljöbelastning. De skall redovisa hela kedjan av miljöeffekter i samtliga led av produktens livscykel. Livscykelspecifikationen skall ange råvaruåtgång. vilka processer varan genomgått, t.ex. impregnering och ytbehandling med kemikalier. Den skall redovisa utsläpp till mark, vatten och luft, energiförbrukning, möjlighet till återvinning och eventuella bullerstörningar. Den skall vidare ange hur varan uppträder vid förbränning, deponering och kompostering, vad som kan tänkas hamna i lakvattnet på en tipp och hur lätt produkten bryts ner i naturen. blir i praktiken den myndighet som får utfärda närmare föreskrifter om innehållet i livscykelspecifikationerna och annat som rör inrapporteringen. 17 S Tillverkare eller importör skall skriftligen deklarera varans miljöeffekter (miljövarudeklaration). Denna skall finnas tillgänglig hos . Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om deklarationsskyldigheten. Livscykelspecifikationen såsom beskriven i 16 § skall ligga till grund för miljövarudeklarationen. Denna information kan i den enklaste formen bestå av någon eller några sidor, vilka finns tillgängliga hos tillverkaren eller importören, vilka skall vidareförmedia den till , som i sin tur skall distribuera den till berörda och konsumenter som efterfrågar den. Den skall förutom alla miljörelaterade egenskaper ange eventuellt existerande organisation för insamling/återtagning till återanvändning eller återvinning. får ange närmare vad miljödeklarationen skall innehålla. 18 S Den som tillverkar varor eller i sin verksamhet förbrukar kemiska pro dukter eller varor skall upprätta och till miljö- och hälsoskyddsnämnden offentliggöra materialbalanser. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får ge närmare föreskrifter om tillämpningen av denna paragraf. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får medge undantag från bestämmelsen för enskilda näringsidkare, grupper av näringsidkare och branscher där inlämnande av materialbalans är uppenbart obehövlig. I stället för att med mer eller mindre tillförlitliga metoder mäta utsläppen från olika verksamheter skall miljö- och hälsoskyddsnämnden få taga del av företagens materialbalanser. Dessa skall tillsändas nämnden och de skall vara offentliga. Skyldighet att upprätta materialbalanser föreligger för alla som bedriver verksamhet, som alstrar avfall. Vissa näringsidkare alstrar stora mängder miljöfarligt avfall utan att producera varor, t.ex. kemtvätterier. På sådana verksamheter är denna paragraf också tillämplig. I materialbalansen skall näringsidkare redovisa vilka råvaror och processkemikalier som används i verksamheten och den mängd som använts. Materialbalansen skall vidare ge upplysning om vilka mängder restprodukter som uppstår och dessas kemiska sammansättning. Detta förfarande kommer att ge en rättvisare bild av verksamheters miljöpåverkan och kommer att underlätta tillsynen. blir i praktiken den myndighet som får lämna närmare föreskrifter om innehållet i materialbalansen, inrapporteringen till miljö- och hälsoskyddsnämnden och dennas tillsyn i detta avseende. För att materialbalanserna på ett så korrekt sätt som möjligt skall återge verkligheten är felaktigt upprättade materialbalanser straffsanktionerade enligt 34 §. 19 § För att eliminera eller reducera mängden miljöfarliga ämnen i avfallet eller för att eliminera eller reducera avfallsmängden får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer besluta om att den produktansvarige åläggs 1. att utföra märkning, som speciellt pekar på nödvändigheten av att lämna tillbaka varan efter dess användning, 2. att separat insamla, transportera och behandla varan, 3. att återtaga varan, 4. att införa pantsystem, 5. att följa särskilda föreskrifter om beskaffenhet, inskränkningar i användningsområdet och förbud. Denna paragraf skall tjäna som ett smidigt instrument för att snabbt kunna ingripa, när åtgärder behöver vidtagas för att styra avfallshanteringen i en för miljön positiv riktning. Märkningen enligt punkt 1 skall inte förväxlas med de miljövarudeklarationer som beskrivs i 17 §. Märkning enligt denna paragraf skall ske på själva produkten eller medfölja produkten på lämpligt sätt. Punkt 2 innebär att skall kunna fastställa att bestämda produkter, speciellt förpackningar bara får säljas på ett avfallsavlastande sätt, speciellt i flergångsförpackningar eller på ett sätt som underlättar återvinning. Punkt 3 innebär en plikt för företaget att ta tillbaka produkten för återanvändning, återvinning eller annan behandling, samt att återlämningen skall säkerställas genom lämpliga återtagnings- och pantsystem. Punkt 4 innebär att produkten sedan konsumenten förbrukat den skall återlämnas på bestämt sätt, speciellt avskilt från övrigt avfall. Punkt 5 skall tillämpas, när bedömer att en produkt skall få användas endast för bestämda ändamål, i fall där mindre hälsooch miljöfarligt alternativ finns. 20 § För produkt eller vara som tillverkas, importeras eller överlåtes skall finnas registrerad produktansvarig. Förteckning över produktansvariga föres av . För varje produkt skall det finnas någon som är ansvarig. Konsumenter skall lätt kunna erhålla information om vem som är ansvarig för viss produkt genom att vända sig till , som skall föra förteckning över produktansvariga. Genom att företagare genom denna lag blir skyldiga att ansvara för sin produkt, upprätta materialbalanser och livscykelspecifikationer, lämna uppgifter till miljö- och hälsoskyddsnämnd om avfallets mängd och sammansättning blir utomståendes insyn i verksamheten förbättrad. Information skall inte kunna hemlighållas med åberopande av konkurrensskäl. Näringsfriheten får ge vika för hälso- och miljöhänsyn. 21 § För varje kommun skall Finnas en renhållningsordning som skall innehålla föreskrifter om kommunens avfallshantering. I renhållningsordningen skall föreskrivas under vilka förutsättningar undantag kan medges från renhållningsordningens föreskrifter. Frågor om undantag prövas av miljö- och hälsoskyddsnämnden. Det är viktigt att hålla avfallsplanen skild från renhållningsordningen för att betona avfallsplanens betydelse för den kommunala renhållningen. Renhållningsordningen prövas för antagande av kommunfullmäktige, men vinner inte rättskraft och kan inte överklagas av kommuninvånarna. Därför ingår avfallsplanen inte i renhållningsordningen utan skall prövas av kommunfullmäktige för antagande och därefter prövas för fastställelse av . 21-26 §§ motsvarar 9-14 §§ i den nu gällande renhållningslagen. 27 § Kommunen får föreskriva att avgift skall erläggas för sådan bortforsling och sådant slutligt omhändertagande av avfall som sker genom kommunens försorg enligt denna lag. Avgiften skall enligt kommunens bestämmande erläggas till kommunen eller till den som utför renhållningen. Denna paragraf motsvaras av 15 § i renhållningslagen. Ingen ändring föreslås. 28 § Avgiften för hushållsavfall skall vara årlig eller på annat sätt periodisk. Den skall bestämmas till högst det belopp som behövs för att täcka nödvändiga kapital- och driftskostnader för renhållningen. skall avräknas kostnaderna för vad som kan belöpa på användning av anläggningar eller utrustning för annat ändamål än renhållning. För annat avfall får kommunfullmäktige anta taxa, som kan innebära differentierade avgifter beroende på avfallstyp och separeringsgrad. Om kommunen uppdrar åt annan att utföra renhållningen, får avtalet med denne läggas till grund för beräkning av avgiften, om inte kostnaden därigenom blir väsentligt högre än om kommunen själv utför renhållningen. Första och tredje styckena motsvaras av 16 § i renhållningslagen. För hushållstaxan föreslås ingen ändring. Denna lag gäller för allt avfall. Därför är paragrafen utökad med ett andra stycke, som anger hur taxan för industriavfall får sättas. Eftersom självkostnadsprincipen gäller, vilket framgår av första stycket, skall kommunen ha rätt att ta ut högre taxa för sådant avfall, som kräver kostsammare behandling. För att underlätta återanvändning och återvinning får kommunen ta ut differentierade taxor beroende på separeringsgrad. Likställighetsprincipen måste dock upprätthållas, dvs. samma grunder skall tillämpas vid differentieringen, så att inte obefogad skillnad uppstår för olika företagare. 29 ij Avgiften skall utgå enligt taxa, som antas av kommunfullmäktige. I taxan skall anges hur avgiften skall bestämmas när taxan saknar tillämplig bestämmelse om avgift. Därvid skall de grunder som anges i 28 § beaktas. Taxan skall innehålla föreskrifter om vem som är avgiftsskyldig och till vem avgiften skall erläggas. Paragrafen motsvarar 17 § i renhållningslagen. Ingen ändring föreslås. 30 § Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kan införa avgifter på produkter, varor och avfall, om det är påkallat av miljö- eller resurshushållningsskäl. Paragrafen öppnar möjligheter att införa miljöavgifter som ett styrmedel att minska avfallsmängden samt avfallets farlighet. Avgifterna kan innebära ett bra stöd för kommunerna i deras arbete med att minska de totala avfallsmängderna. Införande av lagrummet utgör en förberedelse för att genomföra de förslag till ekonomiska styrmedel som miljöavgiftsutredningen kommer att presentera i sitt slutbetänkande. 31 § Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och med stöd av lagen meddelade föreskrifter utövas inom kommunen av miljö- och hälsoskyddsnämnden. utövar den centrala tillsynen och utövar tillsyn inom länet. Det nya i denna paragraf är tillsättandet av en central tillsynsmyndighet. Tillsynen enligt avfallslagen kräver en central tillsynsmyndighet. Lämpligast för denna uppgift är , som redan är tillsynsmyndighet för efterlevnaden av miljöskyddslagen, lagen om kemiska produkter, förordningen om miljöfarligt avfall och hälsoskyddslagen som alla innehåller bestämmelser om avfallshantering. Verkets uppgift är att meddela nödvändiga föreskrifter, att bistå övrig tillsynspersonal med råd och upplysningar om hur denna skall tillämpa den lag stiftning som den är utsedd att övervaka. Dessutom skall den fungera som en informtionscentral, som förser de regionala och lokala tillsynsmyndigheterna med det faktaunderlag, som kan anses erforderligt för ett effektivt tillsynsarbete. lämnas tillsynsmyndigheterna utan sådant stöd. 32 § För tillsynen har miljö- och hälsoskyddsnämnden rätt att få tillträde till byggnader, lokaler och områden. Det åligger polisen att lämna det biträde som behövs för tillsynen. 33 S får meddela förelägganden eller förbud som uppenbart behövs för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. I ett beslut om föreläggande eller förbud kan vite sättas ut. Frågan om utdömandet av vitet prövas av . Iakttas inte ett föreläggande, får nämnden låta vidta åtgärden på den försumliges bekostnad. 32 och 33 §§ motsvarar renhållningslagens 22 och 23 §§. Ingen ändring föreslås. Ansvar och besvär m.m. 34 § Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot 4 § första stycket, 7 § första stycket, 9 § första och tredje styckena, 14 § första stycket, 16 § första stycket, 17 § första stycket, 18 § första stycket eller föreskrifter som har meddelats med stöd av dessa, dömes, om gärningen inte är ringa, till böter eller fängelse i högst . Sanktionssystemet kräver en grundlig översyn, vilket ligger utanför detta förslag. Vi vill här endast markera att vissa åligganden för såväl kommun som näringsidkare skall vara straffsanktionerade. 35 § Kommunfullmäktiges beslut att anta avfallsplan överklagas genom kommunalbesvär. Beslut som meddelats av miljö- och hälsoskyddsnämnd överklagas till länsstyrelse. Länstyrelsens beslut överklagas till Kammarrätten. Beslut som meddelats av överklagas till regeringen. Denna lag träder i kraft . Genom denna lag upphävs renhållningslagen (1979:596). Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om avveckling av sopförbränningen och satsning på alternativa metoder för avfallsbehandling, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om avfallsreduktion och miljörevision, 3. att antar vårt förslag till ny återvinningslag i enlighet med vad som anförts i motionen, [att som sin mening ger regeringen till känna att pant eller skatt på förpackningar bör införas i enlighet med vad som anförts i motionen,1] 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om engångsförpackningar, 5. att beslutar om förbud för aluminiumburkar och s.k. PET-flaskor för drycker till , i enlighet med vad som anförs i motionen, 6. att som sin mening ger regeringen till känna att ett stimulansbidrag till kommunerna för källsortering bör införas och att den bör finansieras med en avgift på källsorterade sopor, i enlighet med vad som anförs i motionen, [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om planering av bostäder m.m. för att underlätta källsortering av sopor,2] 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om tillvaratagande av matavfall genom rötning eller kompostering, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en expertutredning om plaster, 9. att som sin mening ger regeringen till känna att PVC i inredningsmaterial, kontorsmaterial, hushållsartiklar och leksaker bör förbjudas, 10. att som sin mening ger regeringen till känna att avvecklingen av PVC i förpackningar också skall omfatta importerade förpackningar, 11. att som sin mening ger regeringen till känna att plastprodukter bör förses med märkning som anger plastsort, i enlighet med vad som anförts i motionen, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om krav på kommunerna att informera om miljöfarligt avfall, 13. att som sin mening ger regeringen till känna att batterier som innehåller höga halter av miljöfarliga metaller skall förbjudas , 14. att som sin mening ger regeringen till känna att batterier som innehåller miljöfarliga metaller bör beläggas med hög pant i enlighet med vad som anförts i motionen, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om märkning av batterier och fastmontering, 16. att som sin mening ger regeringen till känna att produkter som innehåller kvicksilver eller andra tungmetaller och inte kan förbjudas direkt med hänvisning till substitutionsprincipen skall beläggas med pant. 1989/90 Jo819 motionen, står fast. () () 17. att som sin mening ger regeringen till känna att miljömärkning enligt vad som anförts i motionen skall införas. 18. att som sin mening ger regeringen till känna att beslut att ändra LKP:s tillämpningsområde, såsom anförts i