mot · GE02Fi8 · 1990-11-05 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:39 Den ekonomiska politiken på medellång sikt InnehållsförteckningInledning 1 1 Bedömning av regeringens ekonomiskapolitik 2 1.1 Den tredje vägen var inflationens väg 2 1.2 Marknadens misstro mot regeringen 3 1.3 Omfattande investeringar men oförändradproduktivitet 5 1.4 Myten om det låga sparandet 5 2 En ny ekonomisk politik 6 2.1 Satsning på kunskap 6 2.2 Inflationsbekämpning 7 2.3 Åtgärder mot monopolen 8 2.4 Ökat samhällsägande 9 2.5 Kommunernas ekonomi 10 2.6 Miljö- och energipolitik 12 2.7 Ekonomiska riktlinjer m.m. 12 3 Hemställan 13Inledande sammanfattningDen socialdemokratiska regeringen har suttit . har klyftorna i samhälletvidgats, inflationen och räntorna skjutit i höjden,underskotten i bytesbalansen nått rekordnivåer ochproduktivitetstillväxten avstannat. Regeringen somtidigare sagt sig vilja prioritera målet om fullsysselsättning avskaffar nu denna paroll samtidigtsom arbetslösheten stiger.Regeringen säger sig vilja stabiliseravalutamarknaden och pressa ned det svenskaränteläget genom åtstramningar. Men orsakerna tillSveriges ekonomiska problem står inte att finna istatsbudgetens utgifts- eller intäktssida.Regeringens budgetfixering är ägnad attundvika de verkliga problemen till krisfenomenen iekonomin. anser att regeringenspolitik tagit ytterligare ett steg åthöger. Det krävs nu att axlaransvaret för arbetarrörelsen och arbetarklassenspolitiska alternativ.Regeringspolitiken har och isynnerhet , varit helt underställdaktörerna på de internationella och nationellakapital- och finansmarknaderna. vänsterpartietsalternativ till ekonomisk politik utgår därför frånatt ekonomi skall vara självständig mot deinternationella kapitalblocken, oavsettmedlemskap i eller om står utanför.Självständigheten från de verkliga ekonomiskamaktmonopolen -- de imperialistiska blocken -- ären huvuduppgift för svensk arbetarrörelse ochsvensk ekonomis framtid.Försvaret av fördelningspolitikensgrundläggande idéer om rättvisa, jämlikhet ochsolidaritet är enligt av stor betydelseför att bygga ett bra samhälle. En viktigförutsättning är också ett näringsliv som ärkompetent att vara utvecklande för människorna ivårt land, vara självständigt och kunna konkurrerapå de internationella marknaderna.Utöver den i motionen gjorda analysen avregeringens politik och den ekonomiska politikenssamband, återfinns en rad alternativa åtgärder tillregeringens politik på meddellång sikt.Utgångspunkten för denna politik ärinflationsbekämpning genom prispress.Omväxling från inflationslöner till reallöner krävertvärt emot vad regeringen och nyliberal politiksyftar till, att priserna pressas för att minska kravenpå lönekompensation. Därigenom kan lägrelöneökningar leda till reallöneökning.Förutsättningen är en effektiv prispress. Ett rättvistutfall av avtalsrörelsen underlättas genom attmomsen på mat sänks och de högavlönades skattskärps genom att grundavdraget för dessaslopas.Inflationsbekämpning genom prispressskall kombineras med åtgärder motinflationsdrivande monopol, t ex inombyggbranschen och livsmedelssektorn.Tillväxteni samhällsekonomin måste bygga på en utvecklingmed ekologiska förtecken. Miljö- och energipolitikskall göras till redskap i en för sundtillväxtpolitik. Satsning på bredkunskapsuppbyggnad, bättre arbetsmiljö ochdemokrati i arbetslivet är grundpelare i endemokratisk tillväxtpolitik.Nyinvesteringar förett modernt utvecklat svenskt konkurrenskraftigtnäringsliv kräver insatser av kapital. AP-fondernaskapital skall användas för denna utveckling.Kommunernas kris löses inte genom regeringenssvältkurer utan kräver speciella insatser till vård,omsorg, skola, social service och kultur. Värnandeom dessa sektorer är ett led i en rättvisfördelningspolitik och grunden för en sundtillväxt.En framgångsrik politik på nittiotaletkräver rättvisa och självständighet. Enlåginkomstutredning bör ligga till grund föråtgärder för rättvisa och jämlikhet i samhället ochen näringspolitisk kommission bör tillsättas för attkartlägga hur dagens kris uppkommit och dra uppriktlinjer för nödvändiga satsningar ochförändringar i näringslivet.1 Bedömning av regeringens ekonomiskapolitik 1.1 Den tredje vägen var inflationens vägDen tredje vägens politik är en viktig orsakbakom de senaste årens inflationskarusell.Avsikten med ''superdevalveringen'' 1982, infartentill den tredje vägen, var inte att som vid tidigaredevalveringar återställa förlorad konkurrenskraft.Syftet var istället att upprätta avsevärda -- och somman också trodde bestående -- kostnadsfördelargentemot omvärlden. Vinstläget i vårt land skullem.a.o. etableras på en högre nivå än i andra länder.Det enda som blev högre var emellertidinflationen. Regeringen erkänner sitt misstag i densenaste långtidsutredningen:Devalveringen 1982 var offensiv i den meningenatt den innebar att det svenska kostnadsläget efterdevalveringen sannolikt hamnade under vad somkunde betraktas som långsiktig jämvikt ikostnadsrelationerna till omvärlden. Med höglönsamhet och snabb expansion var det naturligt attkostnaderna steg relativt snabbt, särskilt när ledigaresurser tagits i anspråk och arbetslöshetengenerellt sjönk. På lång sikt tenderar detkostnadsförsprång som en offensiv devalveringskapar att försvinna. , sid 34.Reduceringen av kostnadsförsprånget ärliktydigt med en högre inflation än i andra länder.Devalveringens fördyring av importen medfördekompensationskrav från löntagarnas sida.Företagens kostnader steg i takt med att lönernahöjdes vilket resulterade i nya prishöjningar och inästa steg nya kompensationskrav. Under 80-talethar den genomsnittliga timlönen höjts med113 % som konsumentpriserna ökat med108 %. Trots höga nominella lönelyft har m.a.o.reallönen i genomsnitt bara förstärkts med ett partiondelar . I höjdes undersamma period lönerna med enbart samtidigtsom konsumentpriserna steg . Trotsbetydligt lägre nominella lönelyft ökade reallöneni genomsnitt med 1 1/. Arbetarna iVästtyskland har m.a.o. haft en avsevärt mycketbättre reallöneutveckling än löneanställda i Sverigetrots betydligt lägre nominella lönepåslag.Vi har kommit fram till en punkt därinflationsspiralen inte längre framstår som hållbar.Exportindustrin förefaller inte längre kunna höjapriserna i den takt som lönerna ökar. Under detsenaste året har prishöjningarna i exportindustrinbegränsats till 2--somlönekostnaderna fortsätter stiga med drygt 10 %.Eftersom produktivitetstillväxten är försumbar hardetta resulterat i ett försämrat vinstläge. Antaletvarsel och permitteringar ökar kraftigt samtidigtsom industrisysselsättningen uppges ha minskatmed 20 000 . Företagensproduktionsplaner är uttalat negativa ochsysselsättningen beräknas minska ytterligare.1.2 Marknadens misstro mot regeringenDet är nu senastdevalverade. Många räknar med att arbetslöshetenkommer att stiga och att regeringen iframtiden tvingas skriva ner den svenska kronan.Regeringen säger att man inte kommer attdevalvera även om arbetslösheten stiger. Inte hellerkommer man, enligt propositionen, ''att försökamotverka en uppgång i arbetslösheten med generellefterfrågestimulans''. Valutautflödet och deframtvingade räntehöjningarna är ett uttryck förmarknadens misstro mot dessa utfästelser.Regeringen bär ett stort ansvar för deräntechocker som drabbar landet. Tidpunktenför skattereformen var illa vald. Bytet avinkomstskattelättnader mot höjdakonsumtionsskatter innebär höjdakonsumentpriser. Dessa prishöjningar registrerassom höjd inflationstakt.Enligt höstrapport1990 beräknas de svenska inflationstalen för 1990till och till för 1991.Av detta är dock under såväl1990 som 1991 att hänföra till momsbreddningaroch höjd indirekt beskattning. (KI:s höstrapportsid 17. )som regeringen säger sig prioriterainflationsbekämpningen stiger såledesökningstalen för konsumentprisindex beroende påskatteomläggningen. Varje gång placerarna påWall Street eller i öppnar sin noterar de ständigt högreinflationstal för den svenska ekonomin. Detta trotsallt tal om åtstramning och lönedämpning. Hurskall de kunna veta vad som är underliggandeinflation och vad som är regeringensskattehöjningar? Svartmålningen av den svenskaekonomin i kombination med skattereformenshöjning av inflationstalen har ökat marknadensosäkerhet. Det vi nu registrerar är hur dennaosäkerhet snabbt förvandlats till misstro och öppenspekulation mot den svenska kronan.En annan faktor som bidragit till ränteoron ärvalutaregleringens avskaffande. Valutakommitténdrog i sitt slutbetänkande (SOU 1985:52) slutsatsen''att en avreglering inte framstår som ettrealistiskt alternativ. De kvarstående obalansernaoch de ackumulerade stockarna av likvidatillgångar inom landet och av skulder utom landetkan vid en total avreglering befaras utlösaanpassningsrörelser med icke önskvärda effekterpå räntor och växelkurs.'' Samt vidare: ''detta talarför att en avveckling liksom mer omfattandeliberaliseringar av regleringen inte kan aktualiserasförrän ett stabilt och växande överskott inträtt ibytesbalansen''.När regeringen så avskaffar valutaregleringen ärinte bara underskotten extremt stora utandessutom snabbt växande. Ur denna synvinkelkunde man knappast valt en sämre tidpunkt för enavreglering.De gigantiska köp av utländska aktier,fastigheter och företag som därefter följt har intebalanserats av något motsvarande intresse försvenska tillgångar från utländsk sida. De svenskauppköpen har därför finansierats med export avräntebärande papper, dvs. De stigande räntekostnader somblivit följden av denna skuldökning är en väsentligförklaring till de nu snabbt växande underskotten ibytesbalansen.Aktörerna på penning- och valutamarknadenfäster stort avseende vid inflations- ochbytesbalansstatistiken. Vid sidan av ränteläget ärdet denna information som ofta avgör var man skallgöra sina placeringar. Hög inflation och storabytesbalansunderskott förknippas i allmänhet meden risk att landets valuta kan devalveras. Föratt köpa räntebärande papper i ett sådant landfordras därför en ''riskpremie'', dvs en något högreavkastning (ränta) på placeringarna än i andraländer. Man vill nämligen gardera sig mot att devärdepapper man köper plötsligt kan förlora en delav sitt värde till följd av en devalvering.Regeringen har med skattereformen ochavregleringen på valutamarknaden drivit uppinflationstalen och underskottet i bytesbalansen.Detta har inträffat i ett läge då det blivit alltmeruppenbart att inflationstakten måste nedbringas.Aktörerna på den internationella penning- ochkapitalmarknaden drar naturligtvis slutsatsen attden tilltagande inflationen och de stadigt växandebytesbalansunderskotten i det lilla avlägsna landetSverige är ett resultat av den alltför snabbalönetillväxten där. Detta blir slutsatsen även om såinte skulle vara fallet. Regeringen har här gjort enfelbedömning. Man har inte i tillräckligutsträckning tagit hänsyn till dessa risker.Regeringen är därför indirekt ansvarig förräntekrisen.1.3 Omfattande investeringar men oförändradproduktivitetRegeringen anser att en viktig orsak till densvenska ekonomins överhettning är attkonsumtionen vuxit alltför snabbt. Detta förklarar,enligt regeringen, också de snabbt växandebytesbalansunderskotten. Vi konsumerar mer än viproducerar och lever över våra tillgångar brukardet heta.Detta är emellertid inte en helt korrekt bild avverkligheten. Produktionen har i själva verketökat snabbare än konsumtionen alltsedan 1987.Det är istället investeringarnas kraftiga tillväxt somligger bakom överhettningen och den nu snabbtväxande utlandsupplåningen. ökadeinvesteringarna vilket kan jämförasmed en BNP-tillväxt på och enkonsumtionsökning . Sparandet harökat, men inte lika snabbt som investeringarna.Därför försvagas bytesbalansen.Föregående år utgjorde investeringarna avBNP. Detta är den högsta nivån sedan 1977.Vänsterpartiet uppfattar inte denna nivå som ''förhög''. Tvärtom är vi för en utvidgning avinvesteringarna på en lång rad områden. Vad mandäremot kan ifrågasätta är om inte en stor del avinvesteringarna hamnat på fel ställen. Motbakgrund av de senaste årens omfattandeinvesteringsuppgång är det ytterst anmärkningsvärtatt produktiviteten inte ökat mer än vad som varitfallet.Under 1970- och växte deforsknings- och kunskapsintensiva företagenmycket snabbt. De arbetsintensiva ochkapitalintensiva sektorerna växte då långsammareän genomsnittet. Under andra hälften av 80-talethar denna utveckling svängt. Orsaken är i hög graddevalveringarna 1981 och 1982. Den tredje vägenspolitik medförde ett alltför högt vinstläge inombl.a. Istället för en fortsattomställning blev resultatet en fastlåsning av dentraditionella industristrukturen. De senaste årensomfattande investeringar har i stor utsträckninggenomförts i basindustrin ochtransportmedelsindustrin, sektorer där deninternationella efterfrågeutvecklingen varit svag.Devalveringspolitiken har hämmat nytänkande ochoffensiva framtidsinvesteringar. Felsatsningarna ären viktig förklaring till den lågaproduktivitetstillväxten.1.4 Myten om det låga sparandetVi registrerar stigande inflation och räntor,växande bytesbalansunderskott samt en försumbarproduktivitetstillväxt. Regeringen vill lösa alladessa problem med åtstramning. Sparandet iekonomin måste upp och detta skall ske på denoffentliga konsumtionens bekostnad. Men det lågasparandet är en myt. I verkligheten är sparandetsandel av BNP det högsta . Problemet ärinte att sparandet är lågt, utan istället att det intevuxit i samma takt som investeringarna.Utlandsskuld och utlandsupplåning behöverinte vara något skadligt. Avgörande är hur storupplåningen är, dess kostnader och hur denanvänds. Att låna pengar till låg ränta tillinvesteringar som ger framtida tillväxt är inget fel.Men om upplåningen istället används till löpandekonsumtion, om räntekostnaden är hög, så kanutlandsskulden snabbt bli ett stort problem.Kostnaderna för den måste ju då betalas ur denlöpande produktionens resultat. Risken är stor föratt räntekostnaderna i detta läge kan komma att späpå sig själva på ett okontrollerat sätt. I ett sådantläge är det nödvändigt att strama åt ekonomin föratt få ner konsumtionen.Som tidigare konstaterats är det emellertid intenågon snabb konsumtionstillväxt som ligger bakomden nu snabbt växande utlandsskulden ochbytesbalansunderskotten. Orsaken är i ställetinvesteringarnas snabba tillväxt. Att låna tillinvesteringar är som sagts inget problemförutsatt att investeringarna är produktiva och gerframtida tillväxt. Frågan är emellertid omstorföretagens expansion utomlands,försäkringsbolagens fastighetsköp i ochLondon, Volvos och Saabs nya bilfabriker härhemma samt en fortsatt utbyggnad av denelsubventionerade basindustrin ger någon störreframtida tillväxt. Kanske kunde pengarna använtsbättre. Alla investeringar har nämligen inte varitlyckade. Resultatet har blivit överhettning,växande utlandsskuld och i förlängningenvalutaoro. Regeringens recept är åtstramning ochsocial nedrustning. förordar iställeten mer offensiv strategi.2 En ny ekonomisk politikDet är nu hög tid att bryta inflationsspiralen ivårt land. Likaså är det viktigt att kapitalet styrsmot produktiva investeringar. Exporten måste ökagenom en nydaning av svenskt näringsliv.Utrikeshandeln med varor och tjänster ger förnärvarande inte tillräckliga överskott för att täckakostnaderna för utlandsresor, u-landsbistånd ochutlandsskuld. Produktiviteten måste upp. Dettasker bäst genom ökade satsningar på skola ochforskning. Rätten till arbete måste även ifortsättningen prioriteras. Arbetslöshet är ettslöseri med mänskliga resurser. En god arbetsmiljöförhindrar utslagning ur arbetslivet. Med enoffensiv sjukvård kan fler rehabiliteras ochsjukskrivningarna minskas. Utbyggd barnomsorggör att fler kan delta i produktionen.Arbetsplatsdemokrati och lokal självförvaltningverkar också i denna riktning. vill haen offensiv satsning. Vi tror på möjligheteroch de svenska arbetarna i privat och offentligverksamhet.2.1 Satsning på kunskapÄven om det inte märks i produktionsstruktureller exportstatistik så har ett av världensmest forskningsintensiva näringsliv. En stor del avFOU-satsningarna sker emellertid i storföretagmed stor del av tillverkningen förlagd utomlands.Den tilltagande ekonomiska integrationen innebäratt storföretagen i huvudsak växer utomlands. Densvenska basen blir därför inte bara mindre viktigutan dessutom mindre expansiv.Vi kan inte längre förlita oss på att de storaexportföretagen skall driva den industriellautvecklingen här hemma. Det behövs därför enökad expansion inom små och medelstora företag,inte minst för att minska vår sårbarhet. Specielltviktigt är i det här sammanhanget en satsning påforsknings- och kunskapsintensiv verksamhet.Riksdagen kan medverka till denna utvecklinggenom att skapa de grundläggandeförutsättningarna i form av bred utbildning ochgrundforskning.2.2 InflationsbekämpningLåg- och mellaninkomsttagarna har ingentingatt tjäna på hög inflation. Hög inflation leder tillomfördelning från låg- till höginkomsttagare ochfrån arbete till kapital. I långtidsutredningensbilaga 19 redovisas utförligt hur den tidigareutvecklingen mot inkomstutjämning avbröts underdevalveringsperioden --1984. De med högainkomster och stora förmögenheter tjänade påinflationsuppgången. Låginkomsttagarna hamnardäremot alltid sist i inflationskarusellen.Rätten till arbete hotas . Konjunkturen vikeroch arbetslösheten stiger. För att målsättningen omarbete åt alla skall kunna förverkligas och framtidadevalveringar undvikas krävs att inflationen i vårtland kommer ner i nivå med den som är i andraländer. menar att en förutsättning fören avtalsrörelse som garanterar reallönehöjningarför låginkomsttagarna är en effektiv prispress.vänsterpartiet avvisar direkta statliga ingrepp iavtalsförhandlingarna, men den ekonomiskapolitiken måste utformas på ett sådant sätt attparterna kan komma fram till avtal som gerreallönelyft vid lägre nominella påslag.Det svenska lönebildningssystemet har gradvisdecentraliserats. Förhandlingarna har i ökadutsträckning förts ner på företagsnivå.Relativlönekonkurrensen mellan olika grupper,liksom löneglidningen, har därigenom ökat. Mångaser detta som en naturlig följd av den ökadeintegrationen med omvärlden. Med ett sådantsynsätt kan man se fram mot en ökadmarknadsanpassning och internationalisering avlönebildningssystemet. Avtalsrörelsen förs ner påföretagsnivå inte bara inom näringslivet utan ocksåinom den offentliga sektorn. Detta leder inte baratill ökade inkomstklyftor utan också till höginflation. De starka krafter som ligger bakomdenna strategi tar inget ansvar församhällsekonomin. Den nyliberala lösningen påinflationsproblemet är att pressa nedinflationen genom ökad arbetslöshet.Löneklyftorna fördjupas då ytterligare.Forskning har visat att ju högre grad avcentralisering i lönesättningen desto starkare blirincitamenten att beaktaarbetslöshetskonsekvenserna av lönepolitiken. Detfinns därför anledning att motverka nuvarandeutveckling mot en decentralisering avlönebildningen. För att få till stånd en snabbnedväxling av inflationen kan det också varabefogat att staten på ett mer aktivt sätt skapar godaförutsättningar för avtalsrörelsen genom attgarantera de arbetande reallönelyft vid låganominella avtal. En förutsättning är, vid sidan ompris- och hyresstopp, en väl fungerande prispress.Till detta kommer en omläggning avskattereformen. Enhetlig kapital- ochföretagsbeskattning, som redovisades ivänsterpartiets skattemotion , gör detmöjligt att sänka matmomsen. En sådanomläggning ökar inte bara förutsättningar för enlugn avtalsrörelse utan sänker ocksåkonsumentprisindex och därmed inflationstalen.Detta skulle dämpa valutaoron. En annan åtgärdsom bör övervägas är ett slopande avgrundavdragen för inkomster över 180 000 kr.Det ankommer varken på regeringen ellervänsterpartiet att diktera villkoren föravtalsrörelsen. Emellertid föreskriver regeringen,nyliberalerna och arbetsgivarna nollavtal, dvs. attlöneökningarna skall stoppas. Vänsterpartietsmedlemmar arbetar i fackföreningar och i andraavtalssammanhang för avtal med låglöneprofil somger förbättrade reallöner.För detta syfte kan olika vägar prövas t.ex. avtaldär de arbetande i utbyte mot höga nominellalönekrav på förhand garanteras kompensation förkommande prisökningar. Ett annat alternativ äravtal med krontalspåslag istället för procentpåslagmed rätt till omförhandlingar för att kompenseraprisstegringar över en viss nivå och att dessaomförhandlingar skall ske utan fredsplikt.Sådana avtal kan vara grundvalen förreallöneökningar och en framgångsrik prispress.Därmed läggs huvudansvaret förinflationsutvecklingen på företagens ochmyndigheternas prissättning samt på de som fattarpolitiska beslut om räntor, skatter, avgifter, taxorm.m. Det är en rättvise- och jämlikhetsfråga,likväl som en solidaritetsfråga med de lågavlönade,att de lönearbetande skall erhålla kompensation förprisökningar.Ansvaret vilar nu tungt på arbetsmarknadensparter. Menar de allvar medinflationsbekämpningen finns inget annat val änavtalskonstruktioner som pressar ned priserna.Samtidigt har arbetsgivarsidan ett stort ansvar föratt inte bevilja vissa grupper t ex högre tjänstemänoch chefer stora påslag.Den av regeringen tillsatta Rehnberggruppenhar som uppgift att föreslå lönenedpressninggenom s.k. nollavtal och därmed hoppas man attinflationsspiralen skall bromsas upp. Resultaten aven sådan linje blir ytterligare omfördelningar, frånlåg- till högavlönad, från arbete till kapital, genomsänkta reallöner främst för de lågavlönade näringen effektiv broms finns mot prishöjningar.Vänsterpartiet och även hela arbetarrörelsenkan aldrig acceptera att krisens bördor skall bärasav de arbetande. Med en prispresspolitik på fleraområden kan detta undvikas. Ekonomin kankomma i bättre balans och krisens lösningar skerutifrån en rättvis fördelningspolitik.2.3 Åtgärder mot monopolenPris- och hyresstopp är nödvändigaförutsättningar för en avtalsrörelse som leder tilldämpad inflation och garanteradereallönehöjningar. är det emellertidnödvändigt med en väl fungerande prispress medalla till buds stående medel. Särskilt bör åtgärdersättas in för att pressa prisutvecklingen inomlivsmedelsbranschen och byggsektorn. Av storbetydelse är en väl fungerande konkurrenspolitik.Regeringen pekar i sin proposition på en delfaktorer som skulle kunna stärkakonkurrenspolitiken. Tyvärr motsvaras inte enrelativt yvig skrivning av konkreta åtgärder.Vi har en situation där NO bittertkonstaterar följande:Den svenska konkurrenslagstiftningen medger ipraktiken att det förekommer branschomfattandesamarbete om priser mellan konkurrenter, i varjefall om det sker öppet. -- -- -- De ledandemarknadsekonomierna i världen har en annorlundasyn på prissamarbete mellan konkurrenter. Där serman åtminstone vissa typer av sådant samarbetesom ett avskyvärt sätt att stjäla välfärd frånkonsumenterna. (NO:s verksamhetsberättelse1989), som skall motverkakonkurrensbegränsningar, har ett ynka 30-talanställda och en omslutning på 8,5 milj. kr. Enstramare lagstiftning och förstärkning av måste vara en prioriterad uppgift i enprispresspolitik. En inskränkning av NO:sverksamhet måste därför betecknas som en felaktigsignal till företagen.Regeringen hänvisar i sin proposition till denkonkurrenskommitté som arbetar. Den skall bl.a.granska bygg- och livsmedelssektorn.Byggsektorn domineras av ett fåtal företag. ''Av de 16 byggmaterial som vi undersöktekontrolleras 12 av produkterna till avmindre än fyra företag'' (, SPK).De dominerande företagen inom byggbranschen ärStora, , Gullfiber, Euroc och Skåne-Gripen. Exempelvis kontrollerar Euroc genomCementa av den svenska cementmarknaden.NO kräver vad gäller byggmaterialindustrin:tuffare konkurrenslagförbud motprissamverkanförbud mot att dela marknadermellan sigett bredare förbud mot konsortier vidanbudstävlingarDetta är bra men otillräckliga förslag. Endamöjligheten att komma åt den totala dominans somfinns inom vissa sektorer är att lösa upp existerandeföretag.