mot · GD02A106 · 1990-03-26 00:00:00 — Motion till 1989/90: A106 av m.fl. (mp) med anledning av prop. 1989/90:76 Regionalpolitik för 90-talet Regionerna från grön gräsrotsnivå de grönäs regionalpolitiska visioner 5 De regionalpolitiska målen 6 Behov av regionalpolitik på olika nivåer? Glesbygds- och landsbygdsutveckling 10 Åtgärder för företagsutveckling 12 De areella näringarna 17 Utbildning på landsbygden 20 Regionalpolitiken och EG 22 "När människor skall ordnas in under normer och föreställningar om hur det skall vara' kan det förnedra. När politiken breds ut över tidigare mörka områden - över privatlivet, i relationerna mellan kvinnor och män, mellan föräldrar och barn, finns det risk för övergrepp. Och det gäller också de helt oavsedda konsekvenserna av det goda samhällets 'gåvor', som förvandlar medborgare till barn, klienter, 'brukare'. Det handlar med andra ord om synen pä människor - ovanifrån och neråt. Det handlar om tillrättaläggandets ganska tydliga budskap till människor. Att inget folk gjorde var bra och de borde göra allt annorlunda. de grönas regionalpolitiska visioner Ramarna för politiken måste beskrivas så att de ger uttryck för såväl visioner som realism med hänsyn till vad som är möjligt att uppnå med regionalpolitiska medel. (Prop., kap. 3) Vi håller helt med om att målen bör innehålla både visioner och realism och att de närmaste stegen mot målet bör vara precisa och användbara. Låt oss börja med visionerna och därifrån närma oss de förändringar vi kan börja med . En grön vision av Hierarkierna har under historiens gång brutits ner allt mer. Feodalherrar, prästerskap och politiska pampar har tvingats släppa ifrån sig makten i takt med människors växande kunskap och medvetenhet. gick en våg av förnyelse och befrielse i kaos över världen. Fotfolket, gräsrötterna vägrade att längre se sin värld förstöras. De vägrade att ta order. De ville starta på nytt - i den lilla, överblickbara skalan. - Till och med de starkaste inom de ekonomiska maktkoncentraten tvingades till eftergifter. Också de ville ju överleva. I de grönas - och i världen - har regionerna utvecklats efter sina olika förutsättningar till områden som genom ömsesidigt utbyte av människor, varor, tjänster och kunskap har blivit starka nog att leva av egen kraft. Lokal självbestämmanderätt, lokal produktion och lokalt ansvar har stärkts. Regionernas sårbarhet för förändringar har minskat. Staten behöver sällan gå in med stödpaket. Balansen mellan stad och landsbygd är väl avvägd; staden har åter blivit ett centrum för en levande och mångformig kultur med minskat främlingskap och färre sociala problem. Människorna har åter möjlighet att välja om de vill bo och arbeta i staden eller på landet. De flesta är inte längre tvungna att pendla . Tack vare utvecklad datateknik och bra kommunikationer kan de som vill - och det är många - bo på landsbygden, men de har ändå god kontakt med uppdragsgivare och kunder på andra orter. Detta ger i sin tur fler arbetstillfällen inom bl.a. service och undervisning. Med denna mer balanserade fördelning av befolkningen har den lokala kulturen både i stad och på landsbygd kunnat utvecklas. Man odlar kultur och många tar del i den i stället för att passivt ta emot den. har blivit mindre sårbart för den slätstrukenhet och den ekonomins ständiga företrädesrätt som ger kulturell kvantitet i stället för kvalitet. Människorna har rotat sig i sin hemtrakt och satt sig in i dess ekologiska sammanhang. De ser till att naturvärdena bevaras och berikas. Varsamma odlings- och djurhållningsmetoder är en självklarhet. Kvinnorna, som tidigare hade haft det svårt att finna möjligheter att utbilda sig och tjäna sitt uppehälle, stannar nu gärna kvar på landsbygden och trivs med att kunna välja livsstil för sig och sin familj. Biobränslen, solvärme, vatten- och vindkraft svarar nu för över hälften av Mot. Mycket av energiproduktionen sker lokalt, därigenom A106 har också ansvaret för energiförsörjningen flyttat närmare människorna. Vätgas används allt mer som energibärare och för lagring av energi. Olja har nästan helt ersatts av andra smörjmedel, kol används bara i vissa industriprocesser och även fossilgasen, som förr kallades naturgas, är på väg ut. Fordonen drivs med biobränslen, el och vätgas. Den småskaliga företagsamheten blomstrar, tack vare de nätverk som byggts upp med hjälp av närfonderna. Mycket av traktens råvaror, särskilt livsmedel, förädlas lokalt och används inom regionen eller grannregionerna. Småföretagen har också utvecklat sitt exportsamarbete och svarar för en betydande del av exporten, som huvudsakligen går med båt och järnväg till närmarknaderna inom , Östersjö- och Nordsjöregionerna. Exporten av miljö- och energitekniska system fortsätter, främst till . Många länder i , och slapp ju att upprepa en del av de gamla industriländernas misstag på miljöområdet, men de fortsätter att köpa kunnande och vissa komponenter till sina småskaliga system för sol- och bioenergi och vindkraft. vill medverka till att skapa ett regionernas med öppna gränser för människor och fri handel i hela , öppet mot världen, utan gamla östmurar eller nya EG-murar. Det blir ett decentraliserat från till med ett 40-tal självständiga demokratiska stater. Ett regionernas med hög självtillit och självförsörjning baserat på samarbete inom regioner med gemensamma intressen som kan vara ekologiska, kulturella, etniska och ekonomiska. , och är exempel på sådana regioner. Med den utvidgade lokala bestämmanderätten känner människorna sig mer delaktiga i och ansvariga för politiska beslut och politikerna tvingas ta mer personligt ansvar för sina handlingar. De är knutpunkter i ett väl fungerande nätverk - länsparlament - riksparlament - hela "-parlament världsparlament. Regeringens proposition Regionalpolitik för 90-talet bekräftar den politik som tidigare förts och innehåller inget nytänkande. Förslagen och anslagen betyder inte heller att regionalpolitiken stärks i realiteten; de till synes höjda anslagen innebär endast en inflationsuppräkning. Vi kan inte heller finna den helhetssyn och uppluckring av sektorspolitiken som är nödvändig för 90-talets regionalpolitik. Positivt är att inland prioriteras och att behoven klarläggs, men fortfarande härskar den koloniala synen på och på landsbygd och glesbygd. I stället för att låta dem som verkar och bor i dessa områden förfoga över de egna tillgångarna, väljer staten att ge olika stöd och bidrag, som med rätta kan uppfattas som allmosor. Den regionalpolitiska utredningen har lagt fram ett förslag om att föra över en del av vattenkraftspengarna till de regioner där vattenkraften har producerats och älvar och sjöar har exploaterats. Det förslaget, som vi utvecklar längre fram, borde ha tagits med i propositionen. Tyvärr finns många för regionalpolitiken viktiga frågor, som inte har be- Mot. handlats i propositionen. Det hindrar att vi fåren klar bild av hur regionalpo- A106 litiken och kanske främst landsbygdspolitiken skall formas. Efter vilket koncept arbetar regeringen? Hur kommer jordbrukspolitiken, energipolitiken och skattepolitiken att påverka den regionala utvecklingen? Det är naturligtvis omöjligt att utan en fastlagd eller utvärderad politik inom dessa tre områden utforma 90-talets regionalpolitik. I denna del underkänner vi propositionen. Hela gröna skall leva 1 propositionen formuleras regionalpolitikens mål i helt traditionella termer - allt syftande till fortsatt materiell tillväxt med bibehållen kontroll över människors ekonomi och sätt att leva. I de gröna menar vi att regionalpolitiken skall inriktas på att hela skall leva, varje region efter sina förutsättningar och efter sin bärkraft. Inom dessa ramar kan människorna själva bestämma var de vill bo och arbeta. Regional balans skapar ett mer stabilt och mindre vardagssårbart , som näringarnas omvandling fortsätter, men i nya former. Dagens regionala obalans är i första hand ett centrum/periferiproblem. Välfärden i vårt land har byggts upp med hjälp av människor och naturtillgångar- skog, jord, malm, vattenkraft - från områden som tillhör landets periferi. De regionalpolitiska insatser som tillförs för att åter bygga upp dessa områden, skall ses som en återbetalning av tidigare uttag - inte som ett slags storsamhällets socialpolitik - en nådegåva. Centrum och periferi skall naturligtvis inte konkurrera utan i stället samverka. För att erhålla en stabil regional balans måste beslutssystemet demokratiseras ytterligare och decentraliseras. Avgörande beslut, även för landsbygden, fattas ofta i storstäderna och makten koncentreras dit. 2 500 kommunerna slogs samman till 284 var detta ett steg i en långtgående centraliseringsprocess. I och flera andra i-länder har urbaniseringen gått så långt att det inte finns många människor kvar på ren landsbygd eller i den s.k. glesbygden. De som bor kvar - eller har blivit över - behövs i stor utsträckning för att hålla livsmedelsproduktionen och råvaruuttaget i gång, och för att upprätthålla en grundläggande kommersiell och allmännyttig service åt gamlingar, turister och primärproducerande personer. Vi får inte driva en politik som leder till att nästa omflyttning går från de mindre tätorterna till residensstäder och från dessa till storstäder och universitetsorter. Och från till andra länders storstäder? Vi tror att de allra flesta i inte vill leva i en byråkratisk plandiktatur fjärran från maktcentrum i t.ex. . Säkert föredrar de att se sin region som en likvärdig del av ett regionernas . - Eller får vi kanske helt andra mönster beroende på miljöns förändringar, teknikens utveckling och människornas annorlunda värderingar? Miljömedvetna människor flyttar redan nu i mån av möjligheter till lands- 7 1** 1989/90. bygd och småstäder. Storstädernas besvärande miljöproblem, beroende bl.a. på bilismens klumpiga teknologi, har vänt flyttströmmen. Den snabba kostnadsutvecklingen i storstädernas byggsektor har bidragit, liksom trötthet på köer, allt sämre social service och sjukvård, m.m. En orsak till den självgenererande tillväxt som har varit ett utmärkande drag för storstäderna och som är en viktig del i snedfördelningen mellan stad och landsbygd, är maktkoncentrationen. Där beslut fattas, dit dras människorna. Den nya överföringstekniken via tele och data har gett oss nya möjligheter att ändra på detta och öka utlokaliseringen av verk och myndigheter. Den nya tekniken har redan gjort det möjligt för nya tjänste- och industrijobb att växa fram i mindre orter och städer; i samma riktning har bristen på arbetskraft i heta metropoler verkat. Om kommunikationerna mellan olika regioner förbättras för gods- och persontrafik, men kanske i första hand för data- och andra teleförbindelser, leder detta till att landsbygden - inkl. mindre orter-får en större möjlighet att konkurrera med storstäderna om arbetskraft och etablering. I samma riktning verkar förbättrade möjligheter till utbildning och kulturaktiviteter i mindre och medelstora kommuner. Behov av regionalpolitik på olika nivåer? Regionala problem på nationell nivå och länsnivå är vanligtvis rätt väl uppmärksammade och erkända, medan förhållandet mellan land och stad länge varit ett försummat område. Landsbygdens problem har sopats under mattan. En kommun innehåller ofta en centralort, några mindre tätorter och landsbygd. I de flesta kommuner bor människorna mestadels i tätorterna. När man skall beskriva ett förhållande på kommunnivå, kommer variabelvärdet för landsbygdsdelen och tätortsdelen att slås samman och skillnaderna dem emellan jämnas ut. Om man verkligen vill utreda regionala obalanser måste landsbygdernas värden summeras för sig och tätorternas värden för sig inom en större region. Man undviker då att tätorterna äter upp landsbygden. Problemen för landsbygden har inte blivit synliga i de utredningar, som har föregått regionalpolitiska propositioner. Det räcker inte att utföra analyser på kommunnivå för att bestämma vilka geografiska områden som skall få regionalpolitisk! För detta måste både utredning och forskning föras ner på lägsta möjliga nivå. När man så har formulerat de regionala problemen med obalans kan man gå vidare med åtgärdsförslagen. När det gäller att studera befolkning och flyttningar är det inte svårt att göra detta på församlingsnivå. Det är bara fantasi, insikt och vilja som fattas. Vi kräver att SCB i FOB-90 åter inför uppdelningen på tätort/landsbygd, som togs bort 1980; då kommer det att bli lättare att genomföra detaljerade studier och få en bättre grund för rättvisare beslut. Behov av statlig regionalpolitik Den egentliga regionalpolitiken kostar av statsbudgeten eller ca . Summan föreslås höjd till 2,25 miljarder kro Ett större bidrag går till den kommunala skatteutjämningen, men det går till både kommuner och landsting i en stor del av , där också stora orter får nytta av det. Summan har höjts betydligt beroende på att staten har tagit bort beskattningen av juridiska personer i kommunerna och hindrat kommunerna att använda t.ex. vinsterna från vattenkraften till regionala utvecklingsprojekt. - Så länge stora grupper av människor, kommuner och folkrörelser kräver en mer balanserad regional utveckling finns motiv för en aktiv politik. - I hela den samhällsutveckling som pågår på så många håll i världen, ligger att vi befriar oss från maktkoncentration och fjärrbeslut. Det gäller också svenska förhållanden och kräver en aktiv regionalpolitik. - Eftersom samhällets totala sårbarhet - såväl som i kristid ökat mycket kraftigt i takt med storstadsutvecklingen, teknikförändringarna, införandet av storskaliga lösningar, m.m. finns det skäl för att med regionalpolitik minska sårbarheten, samt värna om och utveckla småskaligheten. - Flyttmönstren kan ändras och människors värderingar av det goda livet kan bli annorlunda än hitintillsunder efterkrigstiden; det kräver en allsidig utveckling av . - Den traditionella strukturomvandlingen och flyttströmmen mot storstäderna leder till stora påfrestningar för samhällsekonomin och medför ökad inflation; detta är motiv för att förbättra den regionala balansen. - Ökade regionala klyftor skapar större sociala, politiska och kulturella klyftor. För att minska klyftorna krävs en ambitiös regionalpolitik. - Eftersom vi kan vänta en ständig strukturomvandling och allt snabbare förändringar inom näringslivet, kräver detta ett brett folkligt inflytande över regionalpolitiken, teknikanvändningen och resursfördelningen i stort om vi skall kunna behålla en meningsfull demokrati. - Om vi vill ha en kulturell och social mångfald i och vill hålla vid liv en mängd skiftande levnadssätt, kräver detta en regional mångfald och en mer utvecklad och områdesanpassad regional politik. - Och - det allt övergripande skälet - i ett ekologiskt perspektiv och ett internationellt fördelningsperspektiv finns det många och starka skäl för att gynna en jämnare regional utveckling av boende, produktion och annan mänsklig aktivitet. Städer och landsbygd behöver varandra Ofta möter man överdrivna påståenden om storstadens överlägsenhet i stil med: Det som är bra för är bra för landet. Ser man storstaden ur ekologisk synvinkel är den en anomali - ett regelbrott. Staden kräver allt mer långväga transporter ju mer den växer - intransporter med livsmedel, byggmaterial och andra förnödenheter och uttransporter av framför allt sopor och avfall. Men städer har funnits som knutpunkter för handel och industri, och de behövs också för att befolkningsunderlaget skall kunna bära de tyngre investeringarna i sjukhus, bibliotek, universitet, teatrar, museer, m.m. av rikskaraktär. De är till nytta och glädje för många. Kreativitet påstås ibland vara kännetecknande för storstaden - men då ser Mot. man enögt på begreppet. Det finns många former av kreativitet, som föds A106 under olikartade omständigheter. I exempelvis högskolemiljöer flödar kreativiteten ofta kring nya teoretiska modeller för att fånga en viss verklighet eller förklara ett fenomen. På ett biologiskt laboratorium kanske det handlar om nya läkemedel eller nya processer för att motverka en viss förorening i miljön. Kreativiteten fokuseras naturligtvis också på den omgivning man lever i och på det man behöver för att underlätta eller förbättra sitt liv och sitt arbete. På de små ännu kvarlevande gårdarna finner man ofta att kreativiteten blomstrar; utan den är det svårt att överleva mot alla ekonomiska odds. skapar kreativ kraft i utrotningshotade bygder - om det vittnar inte minst den idérikedom som växte fram under skall leva. Landsbygden ger oss våra basförnödenheter och har möjligheter att ge oss den miljö som garanterar bästa sociala och fysiska hälsa. Landsbygden är grunden för vår försörjning. Detta blir så mycket mer tydligt när befolkningsökning och miljöförstöring breder ut sig över världen. Det är ansvarslöst att ta ett överskott av livsmedel - i det korta perspektivet - till intäkt för att ta odlingsjordar ur bruk av ekonomiska skäl. Vi behöver alternativa grödor för olika ändamål, framför allt i miljöförbättrande syfte. Stad och land behövs i samarbete på rättvisa villkor. Landsbygden skall tillåtas leva av egen kraft. För att nå målet regional balans måste all statlig verksamhet underordnas de ekologiska, de regionalpolitiska och de fredspolitiska målen. Metoden med stödområdesindelningen är ett ur fördelningssynvinkel grovt instrument, där orättvisorna kan bli stora mellan angränsande kommuner. I vill vi att regionerna får en rättmätig del av vinsten på de råvaror och den energi som hämtas därifrån. I dagens läge är prioriteringen av inland som stödområde riktig, även om vi ifrågasätter att vissa kommuner hamnar utanför, som t.ex. . Även och behöver fortsatt stöd. En modell kunde vara att låta länsstyrelserna få möjlighet att fördela medlen flexiblare mellan sina kommuner både i och utanför stödområdet. I inledningen på vår motion beskrivs hur viktigt det är att samspelet mellan stad och land fungerar. Tätorter och landsbygd är lika viktiga. Men om vi också vill behålla en social och kulturell mångfald i vårt land är det hög tid att inrikta arbetet på att stärka politiken för glesbygden och landsbygden. Utmaningarna inför 90-talet är stora för landsbygden och det är därför nödvändigt att föra en samlad politik där alla sektorer i samhället medverkar. propositionen beskrivs också glädjande nog att en utbyggd sektorssamord- Mot. ning bör vara en av hörnstenarna i glesbygdspolitiken. Vi anser att länsstyrelserna, på regeringens uppdrag, skall upprätta regionala landsbygdsprogram, som utgår från den kommunala planeringen. Denna kommer därigenom att omfatta även landsbygden i sin översiktsplanering. På samma sätt skall fackdepartementen till ansvarigt departement redovisa vad som uträttats för att nå uppställda mål för landsbygden. Flera frågor av stor betydelse för landsbygdens framtid återstår att besvara , t.ex. livsmedelspolitikens och energipolitikens utformning och den nya skattereformens effekter. Eftersom dessa så viktiga frågor inte har behandlats i denna proposition, föreslår vi att regeringen återkommer med ett särskilt glesbygds- och landsbygdsprogram, där effekterna av skattereformen, energi- och livsmedelspolitiken behandlas. Som vi föreslagit i motion 1988/89: A453 behövs det att målet formuleras starkt och tydligt för regionalpolitiken också för att motverka planeringsbyråkratins styrkrafter. Bl.a. skall en alternativ plan/prognos tas fram av personer med stark samhällsförankring, fristående från planeringskontoren. I inledningen beskrivs hur nödvändigt det är att komma bort från allmosetänkandet - att ge stöd och bidrag till vissa regioner. I väntan på att våra visioner om det ekologiskt riktiga och starka lokalsamhället blir verklighet accepterar vi att samhället omdisponerar medel för att dämpa regional obalans. Säkert kommer vi aldrig helt bort från bidragsgivandet, eftersom samhället förändras också av krafter som vi själva inte råder över. Ett buffertstöd kan ge tillfällig hjälp. Vi ser det som positivt att glesbygdsstödet i fortsättningen även kan gälla så kallade mjuka investeringar som marknadsföring och produktutveckling. Speciellt gynnar detta kvinnliga företagare, vars företag inte i huvudsak investerar i maskiner och teknik. Glesbygdsstöd kan också ges till kooperativa företag. Vi anser att den kooperativa företagsformen bör stödjas särskilt, då den har stora förutsättningar just i glesbygd, dels av ekonomiska skäl, dels därför att samarbete och samverkan av tradition praktiserats av människor på landsbygden. I takt med att nya kooperativa centra bildas, ökar problemet med att finansiera verksamheten. En tänkbar lösning är att samordna flera verksamheter, exempelvis utvecklingscentra för kvinnor. Det är nu viktigt att de tusentals utvecklingsförslag och projektidéer som kom fram under landbygdskampanjen från folket följs upp. Mobiliseringsprocessen får inte avbrytas och ersättas med besvikelse över att förslagen från den lokala nivån inte tas på allvar. Närdemokratin och brukarinflytande! behöver förstärkas och utvecklas. Det vore därför mycket allvarligt om det arbete som bygdekommittéer och byalag tagit initiativ till inte kunde fullföljas. Det finns ett enormt behov av att stärka grundläggande ser vice på landsbygden, t.ex. byskolor, samlingslokaler, småvägar. Vi anslår 265 milj. kr. Naturligtvis måste länsstyrelserna samarbeta med kommuner, bygdekommittéer och byalag för att förverkliga förslagen. Den kvinnorörelse som växer fram på landsbygden är viktig för hela samhället. Kvinnorna bildar nätverk, startar småföretag och är den drivande motorn i mobiliseringen för landsbygden. De behöver utvecklingscentra, baser för kompetens och rådgivning för kvinnor. Som vi tidigare nämnt är samlingslokaler viktiga för gemenskapen på landsbygden. Kvinnounderskottet på landsbygden är ett problem som måste lösas. En dellösning som bör prövas för att få de unga kvinnor som har flyttat ut för att skaffa sig en utbildning, att vända tillbaka, är att studielånen successivt avskrivs, främst i stödområdena 1 och 2. För landsbygdens ungdom gäller det mesta som sagts här. Vi anser att det från glesbygdsstödet kan ges stipendier till ungdomar som vill utveckla företagsidéer. Vi anser att det är viktigt att även flickornas behov av fritidsaktiviteter får ordentligt stöd. Propositionen föreslår en tyngdpunktsförskjutning från direkt företagsstöd till åtgärder för att förbättra infrastrukturen och undanröja brister i de regionala förutsättningarna, och fortsatt företagsstöd i huvudsak bara i stödområden. anser att det är en rimlig roll för länsparlament och länsstyrelser. De insatser som riktas till branscher, företagsgrupper eller enskilda företag bör göras av Närfonder i varje kommun, av kommunernas näringslivskontor, av de regionala utvecklingsfonderna och av riskkapitalbolag. Vi avvisar förslaget att slopa lokaliseringslånen och skära ner den maximala procentsatsen för lokaliseringsbidrag. De föreslagna utvecklingsbidragen för immateriella investeringar bör, när det gäller produktutveckling, marknadsföring, och sådan utbildning som är kopplad till företagens behov av högre kompetens, hanteras av de regionala utvecklingsfonderna, i nära samarbete med Närfonderna när det gäller små företag och projekt och med kommunernas näringslivskontor. En närfond i varje kommun, som har föreslagit i motion 1989/90:N217, kan bli ett viktigt instrument för att främja den småskaliga företagsamhet, som är en av hörnstenarna i en grön regionalpolitik. Med närfond menar samhällsägda fonder som arbetar för näringslivets utveckling och som finns nära dem som arbetar. I stora kommuner kan flera närfondskontor eller Närfonder behövas. De skall bistå det lokala näringslivet med rådgivning och finansiering. De skall motverka näringslivets centralisering, internationalisering och storskalighet. De skall öka det lokala ansvaret för näringslivsutvecklingen, de skall minska sårbarheten samt öka självförsörjning och självtillit. De skall minska transportberoendet och pendlandet.