mot · GD02Ju613 · 1990-01-18 00:00:00 — Motion till 1989/90:Ju613 av m.fl. (m) Påföljden för misshandel m.m. Det står klart att en stark känsla av otrygghet råder i vårt samhälle på grund av brottsutvecklingen. Detta är tyvärr inte något nytt, men känslan verkar nu vara mer utbredd än . Människor oroas av brottsnivån och särskilt av den ökande våldsbrottsligheten. begicks omkring 1,1 miljoner brott. Det innebär en femdubbling . Våldsbrotten har under en följd av år ökat stadigt. Det har ifrågasatts om dessa siffror visar verklig" ökning av våldsbrotten. Det har sagts att orsaken till de stigande siffrorna i själva verket är en ökande anmälningsbenägenhet. Det är troligt att benägenheten att anmäla våldsbrott har blivit större i vårt land. Å andra sidan måste resultaten av så kallade offerundersökningar beaktas. Sådana har genomförts i bland annat 1984-85. Då svarade av de tillfrågade att de blivit utsatta för våld eller hot om våld . Av de som uppgav att de utsatts för grövre våld, d.v.s. våld som ledde till synliga märken eller kroppsskada (motsvarande 1/4 av samtliga uppgivna våldshändelser) hade knappt ett av tre fall lett till kontakt med polisen. av den vuxna befolkningen sade sig ha avstått från att ge sig ut av oro för att bli överfallen, rånad eller på annat sätt ofredad. Dessa uppgifter förmedlar en bild av en avsevärt mer utbredd våldsbrottslighet än vad statistiken över anmälda brott ger vid handen. Det finns ett klart samband mellan alkoholkonsumtion och våldsbrott. är det inte så enkelt att konsumtion av alkohol kan utpekas som den avgörande faktorn för att våldsbrott begås. I Brottsutvecklingen 1988:2, BRÅ forskning, anförs följande: Det är väl dokumenterat att en stor del av dem som är inblandade i våldsbrott är alkoholpåverkade. Den svenska forskning som finns pekar på att av gärningsmännen och av offren är alkoholpåverkade vid våldstillfället (, 1980; Kuhlhorn m.fl., 1984). är det dock så att mycket få av alla tillfällen där det förekommer berusning resulterar i Det finns inte heller något närmare samband mellan alkohol- och våldsutvecklingen (, 1987 b). Något enkelt samband mellan alkoholkonsumtion och våld finns således inte. I , kortversion av Rapport 1984:1, BRÅ forskning, diskuteras sambandet alkohol-våld. I rapporten konstateras att bara i av det genomgångna domstolsmaterialet var varken gärningsmannen eller offret berusade. Men givetvis skapar alkoholen inte alltid våldsbrott. Mellan 15 och 15 miljoner gånger dricks alkohol som motvarar minst en flaska vin här i landet. Det visar en riksomfattande enkätundersökning. Det är uppenbart bara några promille av alla berusningar som leder till våldsbrott, åtminstone gäller det de allvarligare, kända våldsbrotten. Då kan man fråga sig vilka det är som begår våldsbrott i samband med alkoholförtäring. Även denna fråga behandlas i den ovan nämnda skriften Brottsutvecklingen. I denna konstateras: Att det handlar om en ökning av den våldsbrottslighet som har sina rötter i subkulturer med medlemmar som är missbrukare och/eller kriminellt belastade och som riktas mot offer utanför den egna kretsen. Hypotesen är intressant bl.a. eftersom en stor del av våldsbrottslingarna har en omfattande tidigare kriminalitet, många är dessutom kända för missbruk (, 1985). Det har vidare gjorts undersökningar som närmare har granskat vilka som är gärningsmän vid våldsbrott. I Brottsutvecklingen anförs vidare i den frågan: En stor del av fallen i city-områdena sker mellan tidigare socialt belastade personer och personer som inte är socialt belastade. Så t.ex. utspelades 2/3 av de polisanmälda våldsbrotten i mellan en person som hade en tidigare kriminell belastning och en person som saknade en sådan belastning. Endast en mindre del av våldsbrotten i () skedde mellan två personer som båda saknade tidigare kriminell belastning (, 1985 s. 268). I samma skrift anfördes: Våld är ett fenomen som inte är särskilt spritt i den svenska befolkningen. En undersökning av en årskull stockholmare visade att 4 av 100 var registrerade för minst ett våldsbrott. Bland dem som var kända för våldsbrott svarade 1/5 för hälften av brotten (, 1987 c). Gärningsmännen i det polisanmälda våldet är till stor del tidigare brottsbelastade, dessutom är många missbrukare av olika slag (Kuhlhorn, 1984, , 1985). Bland de personer som gör sig skyldiga till upprepade våldsbrott utanför familjen är de flesta sådana som är aktiva i en rad olika brottstyper. Det finns inte mycket stöd för att det skulle finnas någon större grupp gärningsmän som sysslar uteslutande med upprepade våldsbrott. I stället tycks våldet vanligen ingå som en del av ett mönster av allmän brottslighet, där tillgreppsbrottsligheten dominerar (, 1985). Av Brottsutvecklingen framgår vidare att yngre män starkt dominerar bland gärningsmännen. När det gäller utomhusbrotten är många av de misstänkta , men den största gruppen är . Att det är en mycket speciell kategori människor som i stor utsträckning står bakom våldsbrotten har visats även i en annan undersökning som berörs i Läktarvåld, orsaker och åtgärder, 1986:3 BRÅ utredning. I denna skrift konstateras följande: Det är inte vanliga killar som är inblandade i läktarvåld. De flesta som grips för läktarvåld är nämligen tidigare dömda. Mest anmärkningsvärt är att mer än varannan är fälld för våldsbrott. Flera har också tidigare dömts för olaga vapeninnehav. Undersökningen har också visat att ju allvarligare ett läktarbråk är desto fler brottsbelastade personer finns det bland de inblandade. Slutsatsen är att det finns en grupp våldsbenägna personer som söker sig till fotbolls- och ishockeymatcher samt andra stora evenemang, såsom popkonserter etc, och som är beredda att uppmuntra eller blanda sig i bråk. Enligt gäller följande straffskalor. Misshandel fängelse i högst två år Grov misshandel fängelse, lägst ett och högst tio år Detta är de påföljder som är möjliga att utdöma. Man kan då fråga sig vilka straff som utdöms i praktiken? Detta har undersökts och redovisats i en rapport utgiven av , Straffmätning, slutrapport. Ds Ju 1980:9. Av utredningen framgick följande. För s.k. ordinär misshandel och ringa misshandel (3 kap. 5 § ) utdömdes fängelsestraff för av de dömda, villkorlig dom eller skyddstillsyn för och böter för . I resterande användes övriga påföljder, exempelvis överlämnande till vård. Beträffande normalfallet av misshandel gällde följande. 1970 inträffade en mildring av straffmätningen för normalfallet av misshandel. Det genomsnittliga fängelsestraffet sjönk till 1,6 månad. För hela perioden har straffnivån i stort sett blivit kvar vid medelvärde med endast några mindre skiftningar . Det förhållandevis låga genomsnittsstraffet beror främst på hög frekvens av enmånadsstraffet, dvs. utgjorde detta straff något mer än 2/3 av samtliga med tillämpning av 3 kap. 5 § BrB ådömda fängelsestraff. I fängelsestraffkommitténs huvudbetänkande Påföljd för brott (SOU 1986:14) anförs beträffande normalgraden av misshandel att då valet stod mellan påföljderna fängelse, villkorlig dom och skyddstillsyn, valdes kriminalvård i frihet i av fallen. Hur har då utvecklingen varit när det gäller utdömande av straff för grov misshandel? Enligt den ovan nämnda rapporten från gällde följande. Det mest framträdande draget i straffmätningen för grov misshandel är dock den utpräglade benägenheten att döma till straff enligt straffskalans minimum. Sålunda dömdes till fängelse i av samtliga domar och i av domarna , i båda beräkningarna med bortseende från straff under minimum. Man kan alltså iakttaga en ökande tendens till att straffet bestäms till fängelse . Här skall framhållas att i utredningen hade man funnit att i de fall straff satts under minimum var det fråga om s.k. nödvärnsexcess, dvs. att den åtalade i nödvärnssituation tagit till svårare våld än som varit rimligt. Utredningen fann vidare att längre straff än fängelse inte hade förekommit för grov misshandel. fann i sitt ovan nämnda betänkande vidare att man av rättspraxis kunde utläsa en ganska stor försiktighet när det gäller att klassificera en misshandel som grov. För att ett misshandelsbrott skulle bedömas som grov misshandel visade praxis att det krävdes en mycket svår misshandel. Undersökningarna visar således sammanfattningsvis att vid ordinära misshandelsbrott väljs mildare påföljd än fängelse i ungefär halva antalet mål. Då det gäller grov misshandel bestäms påföljden i ungefär två tredjedelar av målen till straffminimum, fängelse. Slutligen bedöms även svåra misshandelsfall ofta som ordinär misshandel och föranleder alltså mildare straff än om brottet hade betecknats som grov misshandel. Det är emellertid nödvändigt att i detta sammanhang framhålla att även om en person dömts till ett fängelsestraff av viss längd friges vederbörande efter halva strafftiden, eller i vissa fall, om straffet är längre än fängelse, efter två tredjedelar av tiden. Skärp straffet för ordinära misshandelsbrott Det finns fog för att skärpa straffet för ordinär misshandel. Det finns anledning att höja maximistraffet för ordinär misshandel till från nuvarande två. Brottet innefattar en grov integritetskränkning och medför ofta mycket lidande för offret. med en sådan förändring kan i motiv slås fast att frihetsberövande påföljd skall vara normalstraffet för misshandel. Av det ovan anförda framgår ju att det inte sällan väljs icke frihetsberövande påföljd. Dessa förändringar skulle leda till dels att längre påföljder utdömdes, eftersom ju lagstiftaren genom höjning av maximistraffet markerat hur allvarligt brottet är, dels att icke frihetsberövande påföljder skulle tillhöra undantagen. En sådan straffskärpning kan verka tämligen dramatisk. Vi är emellertid inte ensamma om att se så allvarligt på denna typ av brott. uttalade i det tidigare nämnda betänkandet bland annat följande: Skyddsobjektet när det gäller brotten mot person kan i vid bemärkelse sägas vara den enskildes liv, hälsa och frihet eller, med en annan term, den personliga integriteten. Enligt vår mening finns det inget skyddsobjekt som är viktigare än detta. Och det finns endast ett par skyddsobjekt som är jämförbara i betydelse, nämligen rikets säkerhet och folkets självbestämmanderätt. Kommittén anförde vidare: Mot bakgrund av skyddsobjektets stora betydelse vid brotten mot person står det klart att de allvarligaste av dessa gärningar är brott med mycket högt straffvärde. Men även rent allmänt måste brotten mot person tillmätas ett högt straffvärde. Vidare anförde kommittén: Vår grundinställning till brotten mot person är att de allmänt sett har ett högt straffvärde. Detta gäller särskilt bl.a. misshandelsbrott. Lagstiftaren bör genom straffskalan för misshandel klart säga ifrån att våldshandlingar riktade mot andra människor hör till de brott som samhället synnerligen kraftigt tar avstånd ifrån. Höj minimistraffet vid grov misshandel I den ovan nämnda slutrapporten (Ds Ju 1980:9) diskuteras gränsen mellan ordinär misshandel och grov sådan. Bland annat anförs följande: Rubriceringen grov misshandel har i undersökta domar vanligen avsett livsfarliga gärningar. Endast i ett fåtal domar har misshandel rubricerats som grov under motivering att gärningsmannen visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet. Typiskt sett har som grov misshandel betecknats fall där gärningsmannen utdelat knivhugg med livshotande skador som följd. Statistiken visar att straffen för sådana brott vanligen stannar vid straffskalans minimum, fängelse . Vid en närmare analys av ett antal domar fann man följande enligt rapporten. I 14 fall hade misshandeln vållat svår skada. Gärningarna hade förövats i tio fall genom grovt våld och i övriga fall genom medelgrovt våld. Brotten hade likväl bedömts som normalfallet" misshandel och resulterat i ett medelvärde av fängelsestraff . I rapporten drogs vissa slutsatser. Bland annat sades följande: Däremot synes praxis, särskilt i förhållande till straffmätning för förmögenhetsbrott, vara i stort sett mildare för grövre misshandelsbrott än vad som kan anses rimligt. I synnerhet förefaller det otillfredsställande att många våldsbrott, vilka allmänt måste uppfattas som grova, inte i rättspraxis har bedömts som grov misshandel och inte har föranlett annat än genomsnittligt ganska korta fängelsestraff. lyder 3 kap. 6 § enligt följande: Är brott som i 5 § sägs att anse som grovt, skall för grav misshandel dömas till fängelse, lägst ett och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet. I rapporten föreslogs bl.a. att för att uppnå en rimligare bedömning av de i egentlig mening grova misshandelsbrotten skulle man i andra stycket kunna stryka ordet synnerlig (vilket 1988 ersattes med särskild). Vidare anfördes att det fanns anledning att omvärdera de grova våldsbrotten, särskilt i förhållande till de som grova rubricerade förmögenhetsbrotten. Avslutningsvis anfördes i rapporten: Till vad nu sagts anknyter följande spörsmål, som inte träder genom statistiken. Vid genomgången av domar och akter har framkommit en mängd fall i vilka vapen, vanligen kniv, kommit till användning. De flesta av dessa fall har rubricerats som grov misshandel, eftersom gärningen, oftast själva skadan, varit livsfarlig. Om så inte varit fallet har dock brottet ibland ansetts som normalfallet misshandel. Påföljden kan då ha stannat vid ett kortvarigt fängelsestraff. Emellertid är det ofta slumpen som avgör vad följden blir när gärningsmannen tar till vapen. Med hänsyn härtill och till att kniv eller annat vapen alltmer kommit till användning vid våldsbrott finns anledning ifrågasätta, om det inte borde införas en straffskärpningsgrund som ungefär motsvarar strafflagens resande av livsfarligt vapen. Straff skulle med tillämpning av en sådan regel kunna mera realistiskt utmätas efter hela situationens farlighet än vad nu är fallet. De ovan framförda förslagen till ändring gällande grov misshandel bör genomföras fullt ut. Rekvisitet särskild bör utgå och rekvisitet resande av livsfarligt vapen införas som straffskärpningsgrund. bör emellertid minimistraffet för detta brott höjas från nuvarande till fängelse. Med tanke på hur svåra skador som ifrågakommer vid grov misshandel och att det jämfört med andra brott är ett mycket svårt brott ter sig en sådan skärpning befogad. Det är även befogat på den grunden att domstolarna så konsekvent håller sig nära nuvarande straffminimum, , vilket inte är ett tillräckligt ingripande straff. Även i detta fall kan hänvisning göras till fängelsestraffkommitténs betänkande. För att misshandelsbrott skall bedömas som grov misshandel krävs som ovan nämnts att det rör sig om en mycket svår misshandel. De gärningar som hänförs till den strängare straffskalan i 3 kap. 5 § är alltså mycket allvarliga. Det kan ifrågasättas om det inte i praxis har uppställts alltför stränga krav för att en gärning skall bedömas som grov misshandel. Att överväga avgränsningen mellan de olika graderna av brotten faller emellertid, liksom utformningen av de enskilda straffbestämmelserna över huvud taget, utanför vårt uppdrag. Det kan i och för sig vara värt att nämna att innan infördes stadgades i strafflagen minimistraff straffarbete för grov misshandel. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär förslag om höjt straff för s.k. ordinär misshandel i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att hos regeringen begär förslag om höjt minimistraff för grov misshandel i enlighet med vad som anförts i motionen, 3. att hos regeringen begär förslag till de övriga ändringar av 3 kap. 6 § som anges i motionen. () ()