mot · GD02Ju804 · 1990-01-16 00:00:00 — På ett antal lokalanstalter finns en gemensam placering av män och kvinnor. Erfarenheterna av de gemensamma placeringarna är skiftande. De kvinnliga intagna har i vissa fall blivit utnyttjade av de manliga intagna, och det har visat sig svårt att tillgodose deras särskilda vårdbehov. Frågan om kvinnor och män skall placeras gemensamt på anstalt bör enligt vår uppfattning avgöras av kvinnorna själva. Vi anser därför att sådana arrangemang bör vidtas på lokalanstalterna att kvinnor och män kan vara åtskilda. I storstadsregionerna kan det bli aktuellt att reservera en särskild . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. har brottsoffrens situation uppmärksammats, även om uppmärksamheten i huvudsak ännu inte lett till någon påtaglig förbättring. justitieutskott avgav ett betänkande i dessa frågor som främst resulterade i att skärpte reglerna i besöksförbudslagen. Dessutom uttalade sig utskottet välvilligt men i allmänna ordalag om brottsoffrens ställning. Det saknas, enligt vår uppfattning, fortfarande ett samlat grepp på hur det allmänna bör kunna bistå brottsoffer. krav när det gäller stöd till brottsoffer är följande. Polisen bör ges ett ökat ansvar att se till att så gott som alla brottsoffer får en personlig kontakt med polisen. Polisen bör vid dessa samtal dels ta upp anmälan, dels ge brottsoffret möjlighet att tala om brottet, dels lämna en utförlig information om vad som kommer att hända med anmälan samt dels ge brottsoffret information om vilka möjligheter till stöd och hjälp som finns att få. Enligt vår uppfattning bör en myndighet ha det övergripande informationsansvaret till brottsoffren. En tänkbar myndighet med detta samordningsansvar är polisen. Vi menar också att ett särskilt telefonnummer bör inrättas, lika i hela landet, till vilket brottsoffer skall kunna ringa för att få reda på var stöd kan ges i respektive län. Den information som brottsoffret får via polisen i samband med att ett brott begåtts är en förberedelse för brottsoffret på vad som kommer att hända under resans gång. Det måste också anses som en närmast självklar rätt för brottsoffret att, när målet väl kommit till domstol, automatiskt få information om handläggningen i domstolen och, , utgången i målet. Beträffande målsägandebiträde besiöt att brottsoffer som utsatts för grova sexualbrott skall ha rätt till eget juridiskt biträde i samband med förundersökning och rättegång. Höstens brottsoffersbetänkande resulterade också i att uttalade att en sådan rätt bör utvidgas till att gälla vid alla sexualbrott och väsentligt utvidgas i mål om misshandel. Regeringen bör lägga fram förslag i denna riktning. När det gäller våldsbrott är sjukvårdspersonal offrets första kontakt efter brottet. Det borde också inom sjukvårdens ram ges möjlighet att ägna mer tid åt brottsoffret. Sjukhusen bör inrätta jourhavande kurator och kommunernas jourverksamhet bör också byggas ut. Om de psykiska skadorna som orsakats av brottet är allvarliga kan det vara nödvändigt att offret får kontakt med den psykiatriska vården. Särskilt torde detta gälla dem som utsatts för sexuella övergrepp och kvinnor som misshandlats av sina män. Dessa brottsoffer bör få förtur till den psykiatriska vården. har på frivillig väg växt fram s.k. kvinnohus och kvinnojourer, vilka inrättats för att hjälpa och stödja kvinnor som utsätts för våld eller sexuella övergrepp. De drivs som ideella föreningar med mycket skiftande kommunalt ekonomiskt stöd. I en av BRÅ genomförd undersökning framgår att kvinnojourernas verksamhet begränsas av brister i ekonomin. Eftersom kvinnojourernas verksamhet ökat och visat sig kunna erbjuda kvinnor och barn ett brett utbud av stöd och service och det dessutom är uppenbart att någon form av specialarrangemang för utsatta kvinnor behövs, måste samhället ha beredskap för att om så krävs på något sätt ta det övergripande ekonomiska ansvaret för detta. Brottsofferjourer med verksamhet som går ut på att erbjuda brottsoffer av alla kategorier hjälp, dels genom samtal och dels genom praktiska hjälpåtaganden, finns på flera olika platser i . Verksamheten är dock ännu tämligen begränsad men har stor betydelse där den finns. Brottsofferjourerna drivs av frivilligorganisationer vilket förutsätter ett nära samarbete med polisen. Härför krävs särskilt utbildad personal inom polisen, vilket regeringen bör beakta. Vi menar att jourernas framgångar i stor utsträckning beror på det ideella engagemang som finns bland många inom dessa jourer. Samhällets stöd bör därför särskilt riktas mot kvinno- och brottsofferjourer. Vad gäller våra krav om ekonomiskt stöd till kvinnojourer utvecklas detta särskilt i vår partimo tion om jämställdhet till detta . Frågan behandlas även i vår kommittémotion om våld mot kvinnor. Beträffande stödet till brottsofferjourer förutsätter vi att regeringens tillsatta kommission mot våld och för brottsoffer har direktiv att lämna generösa bidrag till brottsofferverksamhet. Engångsbidrag har redan givits till . När det gäller barn som utsatts för vålds- eller sexualbrott är situationen mycket känslig. Våld eller sexuella övergrepp begås ofta av någon av föräldrarna med vilken barnet sammanbor. Detta medför att barnet hamnar i en svår situation där känslan av egen skuld och lojaliteten mot föräldern kan komma att påverka barnets inställning till brottet och benägenheten att berätta om det inträffade för någon utomstående. Det stora problemet är givetvis att barnet, till skillnad från andra brottsoffer, sällan har förmåga att själv anmäla ett brott. Det är därför utomordentligt viktigt, sedan ett barn har utsatts för övergrepp i någon form, att möjligheten att brottet skall kunna komma till polismyndighetens kännedom förbättras. Här har lärare, skolsköterskor, läkare och släktingar ett stort ansvar. Vi menar också att det nu är nödvändigt med en översyn av när det gäller förhör med barn. De nuvarande reglerna tvingar ett barn att framträda personligen i rätten, kanske i samma mål. Vidare får inte modern teknik användas i rättegången, t.ex. videoinspelning. Utan att sätta rättssäkerheten på spel borde förbättringar kunna göras till barnens förmån. Vi vill framhålla att vad som ovan anförts om rätt till målsägandebiträde är särskilt angeläget när det gäller barn. En ytterligare åtgärd som myndigheterna bör kunna vidtaga är att medge att trakasserade personer får rätt till en ny identitet, förutom byte av namn, byte av personnummer. Trots att det har skett en rad åtgärder i syfte att skapa en bättre sekretess för skyddade personer kan det ifrågasättas om dessa åtgärder har varit tillräckliga för att undvika att personer kan identifieras med hjälp av sitt personnummer. Enligt vår uppfattning bör därför en större generositet än tillämpas när det gäller att medge att personer som utsätts för våld eller hot om våld eller andra former av kränkande trakasserier får rätt att byta personnummer. Det bör ankomma på regeringen att utfärda sådana direktiv. I särskilt allvarliga fall av kvinnoförföljelse bör det övervägas om det inte är en statlig angelägenhet att bekosta tekniska skyddsanordningar för den utsatta. som gått har vi genom medierna kunnat ta del av upprörande fall av kvinnoförföljelse, som till någon del skulle kunna lindras om den förföljda t.ex. hade ett överfallslarm. En påtaglig brist i samhällets brottsofferstöd är reglerna för ekonomisk ersättning. om en gärningsman grips och döms till skadestånd är det ingen garanti för att brottsoffret får ekonomisk ersättning för sin skada. saknas betalningsförmåga, i andra fall saknas betalningsvilja. I vissa fall kan brottsoffren få ersättning från staten enligt brottsskadelagen. Denna rätt gäller främst vid personskada. Vi menar att det bör övervägas om inte motsvarande regler också bör införas vid sakskada och ren förmögenhetsskada. En utvidgning av statens skadeståndsansvar måste emellertid utredas närmare. Vi vill dock redan nu föreslå att regeringen lägger fram förslag till ändringar i brottsskadelagen innebärande att staten skall förskottera ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada som orsakats av personer som villkorligt frigivits från kriminalvårdsanstalt. Samlat program för stöd till brottsoffer Ovan angivna åtgärder till stöd för brottsoffer är långt ifrån tillräckliga. Behovet av kunskap om brottsoffrens situation är fortfarande mycket stort. Vi vill därför upprepa vårt tidigare framförda krav om behovet av en utredning till grund för ett samlat program till stöd för brottsoffer. Socialdemokraterna har tidigare ansett att bör avvakta en utvärdering av BRÅ:s rapport om Brottsoffer innan några åtgärder vidtas. Vi kan inte se varför en sådan utvärdering måste föreligga innan ställning tas till vårt utredningskrav. Regeringens inställning fördröjer bara behövliga insatser för brottsoffren. Vår uppfattning är också att det är vars och ens skyldighet att reagera och ingripa för att förhindra våld och andra typer av brott. har massmedia emellertid bidragit med de mest fruktansvärda skildringar av vad som händer då privatpersoner har försökt ingripa i ett slagsmål, förhindra rattfylleri etc. Det är viktigt att dessa relativt få händelser inte får uppfattas som att allmänheten inte skall ingripa när exempelvis ungdomar slåss, en kvinna mishandlas eller något annat brott äger rum. Även om den enskilde inte alltid bör ingripa personligen måste det vara allas plikt att larma polis eller på annat någorlunda riskfritt sätt ingripa. går många bara förbi ett slagsmål eller hör hur grannhustrun plågas och menar att detta berör inte mig. Ett sådant beteende är inte bara klandervärt, det är också direkt inhumant mot brottsoffret. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en genomgripande utvärdering av kriminal vårdsreform inom ramen för en parlamentarisk utredning, 2. att beslutar om sådana ändringar i lagen om kontraktsvård som föranleds av motionens förslag, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten för intagna att bli placerade på narkotikafria anstalter, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bekämpning av narkotika på anstalterna, 5. att hos regeringen begär förslag till ändring i tillämpliga lagar som föranleds av vad i motionen anförts om skärpning av straff vid återfall, 6. att hos regeringen begär förslag, enligt vad i motionen anförts, om återgång till reglerna om åtalsunderlåtelse i den lydelse som gällde före , dock med undantag för de ändringar som skett genom SFS 1988:822, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om tillämpningen av åtalsunderlåtelse och rapporteftergift, 8. att hos regeringen begär förslag om regler för villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden enligt vad i motionen anförts, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skärpta krav på dem som är villkorligt frigivna, 10. att hos regeringen begär förslag till regler om villkorlig fängelsedom enligt vad i motionen anförts, 11. att beslutar om sådan ändring i tillämpliga lagar att förutsättningarna ökar att särbehandla intagna dömda till fängelse i lägst , 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om krav på skötsamhet vid permissioner, 13. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ändring av lagstiftningen för sluten psykiatrisk vård, 14. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av en förstärkning av psykiatrin inom kriminalvården, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten för kvinnliga intagna att få välja att bli placerade isolerade från manliga intagna, 16. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ett program för att förbättra situationen för brottsoffer. () () () ()