mot · GD02Ju803 · 1990-01-15 00:00:00 — Riksdagsbeslutet innebar att en proportionalitetsregel infördes, gränsdragningen för vad som gäller eftersökning i bostad i förhållande till verksamhetsutrymme skärptes och möjligheterna att undanta visst bevismaterial från granskning ökade. De förändringar av lagen som gjordes innebar vissa förbättringar av skyddet för den enskilde jämfört med tidigare. I förhållande till de risker för den enskildes integritet som bevissäkringslagen innebär, och som vi har utvecklat ovan, var de beslutade lagändringarna emellertid inte tillräckliga. Vi vidhåller därför att bevissäkringslagen skall avskaffas. Mot våra protester införde en rätt för skattemyndigheterna att företa generella taxeringskontroller. har taxeringskontroller endast fått göras för att utreda en bestämd persons skatteförhållanden. Ändringen innebär att taxeringsrevision nu kan göras i form av generella kontroller hos varje bokföringsskyldig. Den nya regeln innebär att det är fritt fram att kontrollera handlingar hos vem som helst, när som helst, om granskningen enbart kan sättas i samband med deklarationsskyldigheten. Taxeringsrevision kan nu ske planlöst hos exempelvis privatpraktiserande läkare, advokater, revisorer, banker m.fl. vars verksamhet normalt omfattas av sträng sekretess. Skattemyndigheterna behöver inte heller när taxeringsrevision utförs uppge namnet på den person som är utsatt för revisionen. Detta innebär att den som blir föremål för revision (som inte är den granskade) inte känner till vad granskningsmannen söker efter, inte vet om det granskningsmannen vill se är relevant för revisionen och därför inte heller kan bedöma hur vederbörande utnyttjar sina befogenheter. När lagrådet granskade regeringsförslaget framfördes mycket allvarlig kritik. Lagrådet skrev: det nu ändock är fråga om att utvidga tillämpningsområdet för bestämmelser som inkräktar på det i 2 kap 6 § regeringsformen stadgade skyddet för varje medborgare mot husrannsakan och liknande intrång. Enligt vår mening uppfyller inte dessa nya taxeringsregler elementära rättssäkerhetskrav. Vi måste naturligtvis ha en fungerande skattekontroll. Denna ambition får dock inte gå så långt att den enskildes berättigade anspråk på en privat sfär helt sopas undan. bör därför fatta beslut om att upphäva den aktuella lagstiftningen. 1980 antog en generalklausul mot skatteflykt. Vi medverkade till lagen som syftade till att komma till rätta med transaktioner som innebär kringgående av skattelag. Villkoret för att lagen skulle kunna tillämpas var att ett s.k. omvägsrekvisit måste vara uppfyllt. Detta innebär att den skattskyldige skulle använt sig av ett förfarande som med hänsyn till det ekonomiska resultatet - bortsett från beskattningen - framstod som en omväg i förhållande till det närmaste till hands liggande förfarandet. Bestämmelsen framstod emellertid som alltför tandlös för den socialdemokratiska regeringen som såg till att omvägsrekvisitet avskaffades . Trots att det nu skulle bli lättare att ingripa mot s.k. skatteflykt (dvs. i och för sig tillåten skatteplanering men som skett i strid mot skattelagstiftningens grunder) har lagen blivit ett misslyckande. Trots de lägre kraven har lagen endast kunnat tillämpas i ett fåtal fall. Vi har kritiserat lagen i sin nuvarande utformning av flera skäl. För det första är lagen så allmänt hållen att dess tillämpning är i det närmaste oförutsägbar för såväl de skattskyldiga som för myndigheterna. För det andra har den knappast gått att tillämpa på grund av sin allmänna utformning. Bristande förutsägbarhet är en från rättsäkerhetssynpunkt allvarlig brist eftersom oförutsägbarhet i lagstiftningen skapar en allmän oro och osäkerhet om vad som är tillåtet eller ej. För det tredje kan det starkt ifrågasättas om de betydande kostnaderna för att administrera generalklausulen står i någon rimlig proportion till de skatteintäkter den kan medföra för statsverket. Generalklausulen bör slopas. Däremot anser vi att det finns skäl att införa en omvänd generalklausul i skattelagstiftningen. En sådan syftar till att utgöra en tolkningsregel till den skattskyldiges förmån i de fall vederbörande på grund av lagstiftningens bristande utformning utsätts för en beskattning som är oskälig och inte står i överensstämmande med lagstiftningens grunder. bör ge regeringen i uppdrag att utarbeta ett lagförslag med denna innebörd. har föreslagit att skattskyldiga skall få ersättning för sina kostnader när de processar i skattedomstolar. Om den enskilde behöver anlita en advokat, revisor eller annan expert som hjälp i processandet har han inte haft rätt till ersättning för ombudskostnaderna, ens om han vunnit målet. Den traditionella synen är nämligen att den enskildes rätt skall bevakas av skattemyndigheten eller domstolen ifråga. Något motsatsförhållande mellan den enskilde och staten som t.ex. i ett brottmål, anses inte föreligga. Det säger sig självt att domstolen inte intar en helt neutral ställning i förhållande till den enskilde. Självfallet påverkas den i stor utsräckning av att den ju företräder och i första hand skall tillvarata statens intresse. De flesta skattskyldiga hamnar därför i ett ohjäpligt underläge. Detta är särskilt märkbart eftersom skattedomstolen kommit att döma på det material som taxeringsintendenten respektive den skattskyldige tillfört målet. Vid en sådan s.k. kontradiktorisk process är det för rättssäkerheten mycket viktigt att båda parter är jämnstarka och har möjlighet och förmåga att ge en korrekt juridisk belysning åt sin respektive uppfattning. Behovet av exempelvis juridiskt biträde i skatteprocessen är därför en elementär rättssäkerhetsfråga. Regeringen lade fram förslag till ändring av dessa regler. Regeringsförslaget och beslut innebar emellertid att huvudregeln alltjämt kvarstår. Den enskilde skall själv betala sina ombudskostnader, även om han vunnit målet. Endast i fall då det är oskäligt att kostnaderna bärs av den enskilde skall samhället träda in. Av rättviseskäl och av principiella skäl anser vi att alla bör ha rätt att få sina kostnader täckta när de helt eller delvis vinner ett skattemål. Den enskilde bör även kunna erhålla ersättning i de fall där skattemyndigheterna använt hans fall i prejudikatsyfte. Med stöd av det ovan anförda föreslår vi att hos regeringen begär förslag som verkligen ger vinnande enskild part rätt till ersättning för sina kostnader. Skyddet mot retroaktiv lagstiftning, som från början gällde endast strafflag, utvidgades med ett förbud mot retroaktiv lag om skatt eller statlig avgift, 2 kap. 10 § andra stycket RF. Som huvudregel slås fast att skatt eller statlig avgift inte får tas ut i vidare mån än som följer av föreskrift som gällde när den omständighet inträffade som utlöste skatt- och avgiftsskyldigheten. får göra undantag härifrån om särskilda skäl påkallar det. Huruvida sådana skäl föreligger är undandraget de rättstillämpande myndigheternas prövning. Retroaktiviteten får likväl inte sträcka sig längre än till den tidpunkt då ett förslag från regeringen eller ett riksdagsutskott lämnats till . Regeln tillkom, i likhet med de andra förstärkningar av fri- och rättigheterna som genomfördes , genom en uppgörelse mellan riksdagspartierna (utom vpk). Den socialdemokratiska regeringen som tillträdde 1982 har emellertid varit alltför villig att åberopa särskilda skäl. Den extra vinstdelningsskatten, den tillfälliga förmögenhetsskatten, den s.k. engångsskatten på pensionssparande!, avskaffandet av den dubbla avdragsrätten i handelsbolag och begränsningen i avdragsrätten för aktieförluster har införts under former som har karaktär av retroaktiv lagstiftning. Vad som avses vara tillåtna undantag från förbudet mot retroaktiv lagstiftning måste klarläggas och lagtexten preciseras. Vi har tidigare motionerat i denna fråga utan att få fullt gehör för vår begäran. Däremot har riksdagsmajoriteten medgivit att det är viktigt att lagstiftningen på skatteområdet så långt möjligt utformas på sådant sätt att det inte behöver råda någon tvekan om att stadgandet i 2 kap. 10 § RF följs. Man har också krävt ytterligare erfarenheter av nuvarande grundlagsregler innan en översyn görs. Från sida anser vi att de dåliga erfarenheter vi redan har ger alldeles tydliga bevis för att behöver ett bättre skydd mot retroaktiv skattelagstiftning. En översyn av retroaktivitetsförbudet är därför nödvändig. En sådan bör bl.a. leda fram till att grundlagstexten omformuleras så att den även innefattar en större del av den reella retroaktiviteten. Skyldigheten för stat och kommun att utge skadestånd till enskilda har under en följd av år och i olika sammanhang framhållit de stora bristerna i det allmännas ansvar för den offentliga verksamheten. Detta gäller inte bara skadeståndsansvaret utan även det straffrättsliga tjänsteansvaret, det disciplinära ansvaret och kommunala förtroendemäns ansvar. beslöt , i samband med behandlingen av en proposition om tjänsteansvaret och efter bl.a. initiativ, att utreda hela frågan om det allmännas skadeståndsansvar. Vi framhöll då att det offentligas ansvar för sin verksamhet ofta anses otillräckligt av allmänheten. Vi såg därför en utvidgning av tjänsteansvaret enligt propositionen som en tillfällig lösning, i avvaktan på en samlad översyn av hela ansvarsområdet. har också fattat beslut att något utvidga möjligheterna till skadestånd för enskilda vid felaktig myndighetsutövning. I samband med behandlingen av det regeringsförslaget påpekade vi ånyo att ändringarna går i rätt riktning men är helt otillräckliga. Vi påpekade då också att den aviserade parlamentariska utredningen kommer att ta i anspråk varefter förslagen skall omsättas till lagstiftning. Vi framhöll därför att provisoriska regler måste införas så att nya skadeståndsrättsliga skandaler undviks. Vi föreslog införandet av en skadeståndsrättslig säkerhetsventil efter mönster från brottsskadelagen. En sådan ventil skulle kunna tillämpas om den skadeståndslidandes ersättningsbehov med hänsyn till dennes ekonomiska villkor och omständigheter i övrigt framstår som särskilt angeläget. En sådan delreform skulle bättre än regeringens modell fånga upp upprörande fall i avvaktan på en skadeståndsrättslig nyordning. bör genast fatta beslut härom. En parlamentarisk utredning har också tillsatts efter vår upprepade begä Den kritik vi har riktat mot utredningen är att den givits för snäva direktiv. Dels skall utredningen inte studera frågan om culpa-ansvaret kan överges, dvs. regeln att det måste föreligga någon form av vårdslöshet eller försummelse från det allmännas sida. Dels får inte utredningen se över frågan om statens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet. Vi anser att det i skadeståndshänseende bör råda likställighet mellan staten när den driver affärsverksamhet och enskilda näringsidkare. Det är klart otillfredsställande att det för staten i egenskap av avtalspart i detta hänseende finns undantag från rättsgrundsatser som eljest gäller. En sådan rättsgrundsats är allas likhet inför lagen, vilket i detta sammanhang innebär att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även staten som avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. Eftersom en privat näringsidkare är skadeståndsskyldig vid fel eller dröjsmål, bör detta också gälla staten när den idkar näring. Med hänvisning till det anförda hemställs [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om lagrådets ställning och betydelse1], [att beslutar att 20 § förvaltningslagen skall ha följande lydelse: Ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende skall innehålla hänvisning till den eller de författningsbestämmelser som avgörandet grundas på och de skäl i övrigt som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis.1], 1. att beslutar att upphäva lagen om företagsbot, 2. att beslutar om sådana ändringar av och lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare att reglerna om åtalsunderlåtelse och förundersökning skall återgå till den lydelse de hade före , dock ej såvitt avser de ändringar som genomförts genom SFS 1988:822, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om domstolsväsendets situation, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att minska antalet specialdomstolar, 5. att hos regeringen begär förslag om att avveckla bostadsdomstolen och hyresnämnderna i enlighet med vad i motionen anförts, [att hos regeringen begär förslag om sådana förändringar i betalningssäkringslagen i enlighet med vad i motionen anförts2], [att beslutar att bevissäkringslagen för skatte- och avgiftsprocessen skall upphävas2], [att beslutar om sådan ändring i taxeringslagen att 56 § återgår till den lydelse bestämmelsen hade före ], [att beslutar att upphäva lagen mot skatteflykt2], [att hos regeringen begär förslag om en omvänd generalklausul i enlighet med vad i motionen anförts2), [att hos regeringen begär förslag till sådan lagstiftning som innebär att enskilda som huvudregel får rätt till ersättning för rättegångskostnader i skattemål och andra mål som handläggs enligt förvaltningsprocesslagen i enlighet med vad i motionen anförts2], [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en översyn av förbudet mot retroaktiv skattelagstiftning1], [att hos regeringen begär att utredningen som tillsatts med uppgift att göra en översyn av det allmännas ansvar vid myndighetsutövning m.m. får vidgade direktiv i enlighet med vad i motionen anförts3], [att beslutar att 3 kap. 3 § skadeståndslagen skall ha följande lydelse: Skadeersättning utgår även i annat fall än som avses i 2 § i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningsbehovet annars, med hänsyn till hans ekonomiska villkor och omständigheterna i övrigt, framstår som särskilt angeläget3]. () () () () 1) 1989/90:K214 2) 1989/90:Sk803 3) 1989/90:L604 gotab 99461, 1990