mot · GE02Fi10 · 1990-11-05 00:00:00 — med anledning av prop. 1990/91:39 Den ekonomiska politiken på medellång sikt Innehåll 1. Inledning och sammanfattning 1 2. Den tredje vägens politik 4 3. Den ekonomiska utvecklingen på kort sikt7 5. Den ekonomiska politiken på medellång sikt9 6. Det moderata alternativet 11 6.1 Ekonomisk tillväxt möjliggörs11 6.2 Inflationen bekämpas 11 6.3 Produktiviteten skall förbättras 12 6.4 Skattetrycket sänks 12 6.5 Den offentliga sektorn reformeras 13 6.6 Det enskilda sparandet stimuleras 13 6.7 Näringslivet ges fasta regler 14 6.8 Energipolitiken grundas på rationellaöverväganden 14 6.9 ansöker om medlemskap i ochkronan knyts till ecun 15 7. Hemställan 15 1. Inledning och sammanfattningDen svenska ekonomin försämras nu i snabbtakt. Efter att under lång tid gradvis ha halkat efterandra västeuropeiska ekonomier håller nupå att gå in i en direkt kris.De höga räntorna har -- med all rätt -- stått ifokus för de senaste veckornas debatt. De är enkonsekvens av de ökande underskotten motutlandet och av en utbredd misstro mot densocialdemokratiska regeringen.Snart kommer uppmärksamheten att riktas motden växande arbetslösheten. riskerar att fåen omfattande utslagning av arbetsplatser iindustrin som den offentliga sektornstramas åt och industriinvesteringarna faller. Alltdetta kommer att drabba enskilda människor hårt.Orsakerna till denna hemmatillverkadeekonomiska kris står att finna isocialdemokraternas misslyckande med den s.k.tredje vägens ekonomiska politik.Socialdemokraterna har snubblat från kris tillkris i den ekonomiska politiken allt medanutvecklingen blivit alltmer bekymmersam. Desenaste veckornas utveckling visar detta med stortydlighet.Regeringen har stått handlingsförlamad införden annalkande ekonomiska krisen. Så sent som isamband med regeringsförklaringen försöktestatsministern förkunna att allt stod väl till medsvensk ekonomi och att framtiden i huvudsak sågljus ut. Regeringsförklaringen innehöll inte någrasom helst förslag för att åstadkomma degrundläggande strukturförändringar av svenskekonomi som enligt vår mening är av nöden. Iföreliggande proposition finns inte heller någrakonkreta förslag till åtgärder. Dock konstateras attskattehöjningsvägen är stängd och att skattetrycketsnarare borde sänkas.Efter den dubbla räntechocken lyckadesregeringen vid en hastigt inkallad presskonferensden skapa förväntningar om snabbastordåd. Men när det s.k. krispaketet äntligenpresenterades i form av pressmeddelande den 26oktober, blev besvikelsen stor. Det blev ännu enmanifestation av det socialdemokratiska partietsoch regeringens oförmåga att regera vårt land.Det är djupt otillfredsställande att i daghar en regering som inte förmår regera utan baraklarar av att reagera när det redan är för sent.Visserligen finns det inslag i krispaketet som vivälkomnar och som i många fall har sitt ursprung iförslag som vi har framfört. Men somhelhet är programmet otillräckligt. Det är för litetoch kommer för sent.Det är också uppseendeväckande att det s.k.krispaketet, trots alla uttalanden om motsatsenfrån regeringens sida, är skäligen substanslöst. Iekonomiska termer innebär förslagen med nutillgänglig information minskningar av statensutgifter på välvilligt räknat mindre än 3 miljarderkronor för löpande budgetår. På helårsbas nårkrispaketet inte attjämföra med de 25 miljarder kronorfinansministern ursprungligen angav.Allvarligast är dock att regeringen även dennagång tillgriper den traditionella socialdemokratiskametoden med skattehöjningar för att kortsiktigtförbättra statens finanser. Trots de bestämdadeklarationer som uttalas i föreliggandeproposition dröjde det bara innanregeringen och finansministern ändrade mening. Idet s.k. krispaketet föreslås ånyo skattehöjningar istorleksordningen i form avförhöjd fastighetsskatt på lokalfastigheter.Till detta kan läggas det faktum attskatteomläggningen 1991 finansieras på ett sådantsätt att skattetrycket hålls oförändrat eller höjs. Enbidragande orsak är att skatteskalorna inteindexerats, vilket leder till att skatterna stiger i taktmed rekordhöga inflation. Enbart dettaleder till höjda inkomstskatter i storleksordningen8 miljarder kronor. Regeringen har helt enkeltingen trovärdighet när den nu börjar tala om attsänka skattetrycket.Det har länge stått klart att behöver enny regering. är det behovet större än påmycket . behöver en regering som inteständigt präglas av reträtter, svårmod och kriser,utan som med idéburen styrka förmår att bytafärdriktning och ge optimismen ochframtidstron tillbaka.Svensk ekonomi kännetecknas av fortsattfördjupade balansproblem av såväl intern somextern karaktär. Situationen kan liknas vid den sområdde , då långtidsutredningen (LU 87) presenterades. Regeringens propositionom den ekonomiska politiken på medellång siktpräglades även den gången av aningslöshet ochbrist på förståelse för de grundläggandestrukturproblemen. Ekonomin har sedan desskommit att försämras än mer.Regeringen har underlåtit att ta itumed de problem som kännetecknat svenskekonomi. Den tredje vägens politik harmisslyckats. Att bygga en politik på en devalveringsamt skattehöjningar och därutöver bara vädja omlugnare avtalsförhandlingar och delatsamhällsansvar i ett försök att lämna över ansvaretför den ekonomiska politiken tillarbetsmarknadens parter räcker inte. Enbart detfaktum att regeringen inte lyckats dra nytta av dengynnsamma internationella utvecklingen visar attden förlorat greppet över situationen.Moderat ekonomisk politik innebär en rejälkursändring och baseras framför allt på följandecentrala åtgärder:Inflationsbekämpning. En låginflationstakt är en central förutsättning för enbalanserad ekonomisk utveckling med högsysselsättningsgrad och god tillväxt. Denekonomiska politiken måste bygga på en fastväxelkurs, ett ökat ansvarstagande hosarbetsmarknadens parter, en stram finanspolitiksamt en målinriktad och konsekvent sänkning avdet totala skattetrycket.Ett återupprättande avmarknadsekonomin. Det är särskilt viktigt atteliminera restriktioner på ekonomins utbudssida.Skatter på arbete, sparande och företagande sänks idetta syfte. Oöverskådliga och komplexa regelverkavskaffas eller förenklas, marknader avregleras,rörligheten på arbetsmarknaden förbättras ochlönebildningen marknadsanpassas. Ekonominsspelregler måste ligga fast för att inte skapainvesteringshämmande osäkerhet.Hushållssparandet stimuleras, framför allt vadgäller långsiktigt bundet sparande såsom pensions-och bosparande. Offentligt sparande skall imotsvarande utsträckning begränsas.Pensionsskatten avskaffas liksom fastighetsskatten.Riskvilligt sparande i näringslivet stimuleras.Deoffentliga monopolen bryts upp, som denoffentliga sektorn effektiviseras. Detta sker genomatt privata alternativ får arbeta på lika villkor.Detta ökar konkurrensen och vidgar medborgarnassamt de anställdas valfrihet och välfärd.Kostnadseffektiva alternativ till dagens offentligaproduktion uppmuntras också genom att privataentreprenörer konkurrerar om driftsansvar.Huvudlinjen i den moderata skattepolitiken för1990-talet är strävan att successivt och säkert sänkadet totala skattetrycket ner mot de nivåer somgäller i motsvarande andra västeuropeiska länder.Riktlinjen skall vara att sänka skattetrycket med igenomsnitt en procentenhet under dennaperiod. Takten kan av naturliga skäl komma attvariera under olika skeden. Den samladeekonomiska utvecklingen och de politiskaförutsättningarna spelar här en viktig roll.Energipolitiken skall präglas av klarhet ochgrundas på rationella överväganden. Kärnkraftenskall behållas så länge de säkerhetsmässiga kravenkan upprätthållas. För att säkerställa långsiktigekonomisk tillväxt måste svensk industri kunnaerbjudas elpriser som är internationelltkonkurrenskraftiga.Klara besked i den centralaEuropa-frågan är nödvändiga. måstesnarast ansöka om medlemskap i med sikte påkonkreta förhandlingar . Ettgodkänt förhandlingsresultat i samband medriksdagsvalet innebär att målet om fulltmedlemskap kan nås vid mitten av 1990-talet.2. Den tredje vägens politik 1982 fick en socialdemokratisk regeringefter med borgerligt styre. Denna fick inledasin regeringsperiod i ett läge då den internationellakonjunkturen vände uppåt.Världsekonomin hade i början av 1970-taletkommit att skakas om rejält. Bretton-Woods-systemet bröt samman och oljekrisen bidrogtill att sätta fart på de underliggandeinflationstendenserna. Socialdemokraterna visadenu in på den första experimentvägen,överbryggningspolitiken. Denna gick ut på att viainhemsk efterfrågestimulans klara nedgången ikonjunkturen. Regeringen undvek medvetet attgöra de nödvändiga anpassningar av ekonomin somkrävdes. Härmed lades grunden till kostnadskrisenunder . Andra länder i omvärldklarade den interna anpassningen till de nyaförutsättningarna genom bl.a. en fastväxelkurspolitik.De borgerliga fick ta över ett därlönekostnaderna hade ökat med perår --1976. Timkostnadsökningen inomindustrin bringades emellertid under perioden1977-1982 ned till i genomsnitt.Lönsamheten förbättrades successivt inomtillverkningsindustrin under dessa år. Eftersomsjälva kostnadsnivån hade höjts mycket kraftigt vidmitten av , kom emellertid de svenskaexportföretagen att förlora marknadsandelar åren1979--1981, trots att kostnadsutvecklingen nu hadepressats ned under konkurrentländernas.Vid mitten av vände emellertidutvecklingen och återtog marknadsandelar.Detta var ett resultat av devalveringen 1981 samtatt den internationella konjunkturen vände uppåt.Den nytillträdda regeringen devalverade dessutomden svenska kronan med ytterligare 16procent. Resultatet blev att de svenska företagenäven återvann marknadsandelar under 1983.Det var nu som den socialdemokratiskaregeringen lanserade den s.k. tredje vägens politik.Tillväxt skulle skapas genom investeringar ochnettoexport. Arbetslösheten skulle hållas nere utanatt inflationen skulle tillåtas öka. Genomarbetsmarknadspolitiken avsåg regeringen att se tillatt friktionsarbetslösheten skulle nedbringas tillsynnerligen låga nivåer. Tillväxten i ekonomin barsde första åren efter devalveringarna, 1982--1984,upp genom kapitalbildning. Investeringar ochnettoexport stod för avbruttonationalproduktens ökning medankonsumtionen endast bidrog med 10 procent.Kapacitetsutnyttjandet var lågt och tillgången påarbetskraft god. Expansionen i ekonomin gavdärmed inga omedelbara inflationsimpulser.Modellen höll endast . Under perioden1985--1989 vändes bilden. Konsumtionen bidrogmed av tillväxten medankapitalbildningen stod för 13 procent.Arbetsmarknaden blev överhettad. Bristen påarbetskraft blev det största hindret för expansion.Lönekostnadsutvecklingen sköt fart dåproduktiviteten började avta. Detta var också enförutsebar följd av den valda politiken.Den internationella konjunkturen varemellertid mycket gynnsam. Marknaden förbearbetade varor inom växte mellan 1984och 1990 . Trots detta förloradeSverige marknadsandelar , eftersom densvenska kostnadsutvecklingen vida översteg den ivåra konkurrentländer. Produktivitetsutvecklingeninom näringslivet räckte inte till för att kompenseralöneutvecklingen. Inhemsk efterfrågan blevkraftigare än den utifrån kommande.Externbalansen försämrades, och 1987registrerades ett underskott i bytesbalansen. Dethar därefter ökat kraftigt . Den tredjevägens politik har med andra ord lagt grunden tilldagens stora bytesbalansunderskott.Den socialdemokratiska regeringen har haft''full sysselsättning'' som det högst prioriterademålet för den ekonomiska politiken.Devalveringen gav självfallet initialt ett positivtsysselsättningstillskott. Genom ungdomslag m.m.erbjöds ungdomar arbete inom främst denoffentliga sektorn. anvisades storapengar till andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder.Den offentliga sektorn absorberade nästa hela dentilkommande tillgängliga arbetskraften. Denkonkurrensutsatta sektorns roll minskade iavtalsförhandlingarna. Den offentliga sektornökade antalet anställda kraftigt, somindustrin fick allt svårare att rekrytera folk. Dentredje vägens politik har med andra ord lagtgrunden till dagens arbetsmarknadsproblem.Finanspolitiken hölls inledningsvis stram.Skattetrycket höjdes kontinuerligt, vilketgav finansiella sparandeöverskott. Den högaefterfrågan på arbetskraft bidrog till att hållalönesummornas ökningstakt uppe, vilket i sin turmedverkade till ökade statsintäkter. Även denkonsoliderade offentliga sektorns, dvs. inklusiveprimär- och landstingskommumer samtsocialförsäkringssektorn, inkomster ökade iförhållande till BNP . Denoffentliga konsumtionen fortsatte att öka med ca 2procent . Den tredje vägens politikresulterade med andra ord i att den totala tillväxtenblev beroende av den offentliga. För att finansieraden offentliga expansionen höjdes skatterna, vilketledde till avtagande tillväxttakt i den privatasektorn.Hösten 1987 presenterades regeringensproposition om den ekonomiska politiken påmedellång sikt. Propositionen byggde pålångtidsutredningen , LU 87, som tydligtvarnade för att den svenskalönekostnadsutvecklingen vida överstegutvecklingen i de relevanta konkurrentländerna.Överhettningen i svensk ekonomi började ge sig tillkänna. Den öppna arbetslösheten var låg, och såvälpriser som löner ökade mer än vad ekonomin tålde.Regeringen konstaterade att det krävdes lägre pris-och kostnadsstegringar, stram finanspolitik,begränsad offentlig konsumtionstillväxt och en merflexibel ekonomi för att klara situationen. Någrakonkreta åtgärder för att nå målen anvisadesemellertid inte.Det ekonomisk-politiska arbetet skullekännetecknas av långsiktighet, och huvuduppgiftenför denna politik skulle vara att bidra till attupptäcka och utveckla nya verksamheter medframtiden för sig samt att smidigt och flexibelt föraöver resurser till dessa nya verksamheter. Samtidigtskulle den fulla sysselsättningen upprätthållas.Detta mål sattes främst. Och detta i ett läge dåarbetslösheten redan pressats ned tillinternationellt sett mycket låga nivåer. Regeringenanslöt sig till bedömningarna i LU 87 men politikenlades inte om. Ord följdes inte av handling.De följande åren, 1987--90, fortsatte de svenskalönekostnaderna att överstiga dem i vårakonkurrentländer. Produktiviteten sjönksuccessivt i den privata sektorn. Sammantaget hardetta inneburit att den svenska exportindustrin fåtterfara ytterligare år med förlorademarknadsandelar. Bytesbalansunderskottet harökat kraftigt, och direktinvesteringarna i utlandetökar trendmässigt. Målen i långtidsutredningen1987 kom inte att uppfyllas. De fundamentalaobalanserna vad gäller kostnadssituation ochexternbalans har inte åtgärdats sedan de uppträddevid mitten av . De har i stället förvärrats.Genom bristen på handling, och fel åtgärder närhandling väl vidtagits, har den socialdemokratiskaregeringen orsakat den kris som kännetecknarsvensk ekonomi.3. 1990Syftet med långtidsutredningen (LU 90) ärbl.a. att ge underlag för den ekonomiska politiken.LU 90 påvisar att ekonomins tillväxt under1980-talet möjliggjorts genom devalveringarna1981 och 1982 samt den utdragna internationellahögkonjunkturen. Det är således inte någon tredjeväg som åstadkommit tillväxt. Tvärtom avbröts denutrikeshandelsledda expansionen tidigt iuppgångsfasen då industrins kapacitetsutnyttjandeslog i taket. Ökningen av antalet offentliganställdafortsatte, som arbetsmarknadenöverhettades. Lönekostnadsutvecklingen översteghela tiden den i våra konkurrentländer samtidigtsom produktiviteten avtog. Därmed vändesefterfrågan från utländsk till inhemsk.Kapitalbildningen började bidraga negativt tilltillväxten som konsumtionen ökadestarkt. Resultatet blev en trendmässig försämringav bytesbalansen.LU 90 anger att framtiden för svensk ekonomihelt är beroende av den relativalönekostnadsutvecklingen och i viss mån avfaktorer som investeringsklimat m.m. Utredningenpresenterar olika modellkalkyler som visar hur denekonomiska utvecklingen blir vid olika snabblöneanpassning. Problemet med LU 90 är attlöneutvecklingen förutsätts anpassas till den sområder i konkurrentländerna och att deninternationella konjunkturen förutsätts utvecklaslika kraftigt som de närmast föregående åren.Dessutom är LU 90 orealistiskt optimistisk när detgäller takten för normaliseringen av pris- ochlöneutvecklingen.Trots en del resonemang om problemens art,närmar sig inte LU 90 svaret på hurmodellkalkylerna skall kunna bli verklighet. Minsttvå centrala förutsättningar måste enligt vår meningvara uppfyllda för att så skulle kunna bli fallet:Den offentliga sektorn måste upphöra attabsorbera huvuddelen av de nytillkommande påarbetsmarknaden. Närvaron på arbetsplatsernamåste öka. Det måste finnas möjlighet för denkonkurrensutsatta sektorn i svenskt näringsliv attexpandera utan att bristen på arbetskraft blirkostnadsdrivande. Det går inte att, som LU 90 gör,utgå ifrån att den offentliga sektorn skall expanderamed . Ett nytänkande behövs däralternativa produktionsmodeller tillåts i privatregi.Näringsklimatet måste förbättras bl.a.genom att skatten på såväl arbetsinkomster somsparande och företagande sänks. Det är omöjligtför att i längden markant avvika frånomvärldens förutsättningar. Kapital ocharbetskraft blir allt rörligare och då räcker det inteatt som LU 90 fråga sig varför företagen i allt störreutsträckning investerar i utlandet.4. Den ekonomiska utvecklingen på kort siktSvensk ekonomi har börjat kylas ner. Deninternationella draghjälpen är fortfarande starkmen har avtagit något . Bilden äremellertid splittrad. Den amerikanska ekonomin ärnu på väg in i vad som förhoppningsvis kan liknasvid en mjuklandning. Även ochNorden har kommit in i en avmattningsfas. I Japanoch är emellertid tillväxten god.Den avmattning som börjat märkas inomOECD kom att accentuerasav krisen i . Oljepriserna har stigitkraftigt och förväntas inte återgå till tidigare låganivåer . För hela , liksom förOECD , kan tillväxten de närmaste två årenförväntas uppgå till . ochNorden ökar sannolikt något mindre ängenomsnittet. Både den japanska och tyskautvecklingen mattas av något , mendetta sker från höga nivåer. Tillväxten kan nästa årförväntas minska till i dessa bådaländer.Den internationella ekonomin växer, trots dentillfälliga avmattningen, betydligt kraftigare än densvenska. Världshandeln ökar snabbare än tillväxteni den internationella ekonomin, vilket betyder attden globala integrationen fortgår.Tabell 1 nedan, vilken uttrycker en bedömningav den ekonomiska utvecklingen t.o.m. nästa årgjord av det moderata partikansliet, visar att densvenska BNP-tillväxten inte bara kommer attavstanna utan också ändra karaktär.Tabell 1Försörjningsbalans och nyckeltal för SverigenFörsörjningsbalans (volymökning, procent)198919901991Privat konsumtion0,71,12,0Offentlig konsumtion1,91,90,8Statlig0,83,20,0Kommunal2,31,41,1Bruttoinvesteringar9,53,0-- 4,3Lagerinvesteringar10,60,0-- 0,3Export3,41,42,2Import6,83,12,7BNP2,11,1-- 0,2Nyckeltal (procentuell utveckling där ingetannat anges)198919901991Inflation6,610,510,0Inflation, OECD4,34,65,0Bytesbalans, mdr kr--22--40--60Handelsbalans, mdr kr151310Industrins lönekostnader11,011,59,0Industriproduktion2,3--2,0--2,0Arbetslöshet1,41,62,6 1 Förändringen i procent av föregåendeårs BNPKällor: och moderatasamlingspartiets partikansliTillväxttakten i ekonomin avtar från 2,1 procent1989 till . Stagnation eller en svagrecession blir sannolikt nästa års utfall. Denmåttliga tillväxten 1989 drogs upp av enkraftig investeringsökning samt en förhållandevishög offentlig konsumtion. Den privatakonsumtionen ökade svagt efter av starkutveckling. Ökningen på skedde från enhög nivå. 1990 avtar tillväxten till ca 1procent. Offentlig konsumtion ochbruttoinvesteringar ger de starkaste bidragen tilltillväxten i . 1991 minskar BNP något ireala termer. Investeringarna sjunker kraftigt, ochdet är främst industrin som skär ned. Den privatakonsumtionen ökar däremot förhållandevis starktoch blir därigenom den variabel som mest bidrar tillatt hålla uppe produktionen.BNP:s utveckling ändrar sålunda karaktär. Destarkaste tillväxtkomponenterna --90,investeringar och offentlig konsumtion, fallertillbaka 1991. Privat konsumtion svarar i stället förden största expansionen, vilket även gällde 1985--88. Skillnaden är att investeringarna nu fallerkraftigt av främst strukturella skäl, somden offentliga konsumtionen bromsas av enförhållandevis stram finanspolitik samt ettkommunalt skattestopp.När den internationella handeln fortsätter attöka avstannar den svenska ekonomiska tillväxten1991. Dock ökar den privata konsumtionen.Samtidigt investerar svenska företag i ökandeomfattning i utlandet, medan utländska företagendast i begränsad omfattning satsar i . Detfinns i det aktuella läget ingenting som talar för etttrendbrott i dessa avseenden.Om den ekonomiska politiken inte ändras,kommer svensk ekonomi att möta enförhållandevis djup recession med stor arbetslöshetoch höga räntor. Devalveringsrykten kommer attsätta press på den svenska kronan, och priset för attupprätthålla en fast växelkurs kommer att bli högt.Med moderat ekonomisk politik går det attåterställa förtroendet för somindustrination. Genom en långsiktig politik, sominte påtagligt avviker från den i vårakonkurrentländer, kan investeringar ochföretagande lockas tillbaka till för attmöjliggöra en stabil tillväxt. Några ''snabba klipp''är tyvärr inte möjliga att åstadkomma. Densocialdemokratiska regeringens politik har försattSverige i ett sådant prekärt läge att det kommer attkrävas ett långvarigt och mödosamt arbete medbetydande strukturförändringar och uppoffringarför att åter ge en ekonomi i balans.5. Den ekonomiska politiken på medellång siktRegeringens proposition om den ekonomiskapolitiken ger inte några svar på de frågor som måsteställas. Propositionen innehåller mest redogörelserför redan fattade beslut, men den saknar förslag tillkonkreta åtgärder för att vända den ekonomiskautvecklingen. Svensk ekonomi står inte bara infören konjunkturell utan även en strukturell kris. Detaktuella läget förutsätter kraftfulla åtgärder och entydlig kursomläggning av den ekonomiskapolitiken. Propositionen behandlar mångaekonomisk-politiska frågor på ett till synesinsiktsfullt sätt, men åtgärder eller försök tillfaktisk kursomläggning lyser med sin frånvaro.Propositionen ger en klar bild av en nation medpåtagliga problem vad gäller främst tillväxt,inflation och kostnadsutveckling samt externbalans. Trots detta väjer regeringen i de för Sverigeväsentliga frågorna.Regeringen väljer att utpeka inflationen somdet centrala stabiliseringspolitiska problemet.Tidigare har sysselsättningen satts i främstarummet. Marken bereds för ökande arbetslöshetgenom skrivningar som innebär att denna inte skallmötas med generella stimulansåtgärder.Regeringen deklarerar emellertid attarbetsmarknadspolitiska insatser skall varainriktade på individerna och att målet förarbetsmarknadspolitiken skall ligga fast: ''Aktivainsatser måste prioriteras och varje person som blirarbetslös skall ges allt stöd för att komma tillbakatill arbetslivet.'' Vilken avvägning som regeringenåsyftar är -- åtminstone för dem som befinner sigutanför regeringskretsen -- i högsta grad oklart.Enligt regeringen kommer skatteomläggningenatt utgöra den motor som skall ökaarbetskraftsutbudet, bidraga till förbättradproduktivitet samt minskalönekostnadsutvecklingen. Detta är enligt vårmening inte trovärdigt, eftersom skattetrycket intesänks. Regeringen tror dessutom att traditionellinkomstpolitik, i form av Rehnberggruppen, dennagång skall fungera. Liknande försök har under1980-talet gjorts, då under beteckningarna Haga-och Rosenbad-rundor. Det lyckades inte då ochkommer inte att lyckas 1991. Det är främst utbudoch efterfrågan på arbetskraft som styrlönebildningen. Därför måste arbetsutbudet ochproduktiviteten öka. Propositionen ger här ingabesked.Regeringen har som ambition att hålla en fastväxelkurs. Resonemang förs där fördelarna med attanknyta kronan till en växelkursnorm påtalas, mendetta räcker inte.