bet · GE01LU1 · 1990-09-04 00:00:00 — Det bör därvid övervägas ivilken utsträckning det behövs tvingande regler för att uppnåett tillräckligt skydd för kunden när denne intar en underlägsenställning i förhållande till sin motpart. I direktiven uttalasvidare att behovet av skyddsregler framstår som påtagligtsärskilt i konsumentförhållanden. I det sammanhanget börutredaren överväga bl.a. vad som bör gälla om kundensbetalningsskyldighet när han av olika orsaker inte kan användaobjektet och om det finns behov av bestämmelser som hindrar attkunden drabbas av alltför stränga påföljder vid försummelse attfullgöra de skyldigheter som avtalet ålägger honom. Utredningenberäknar avge ett delbetänkande angående fastighetsleasing underår 1990 och ett slutbetänkande år 1992.Konsumentskyddet vid elektroniska betalningssystem är -- sedankonsumentverket gjort en framställning härom -- föremål för enkartläggning inom utifrån de juridiska ochtekniska spörsmål som kan väntas uppkomma frånkonsumentsynpunkt. En grundläggande promemoria beräknas varafärdig innevarande år.Frågor rörande elektronisk betalningsöverföring har ocksåtagits upp av en arbetsgrupp inom ,samrådsgruppen för samhällets säkerhet inom dataområdet (SAMS).Arbetsgruppen har avlämnat en rapport, (Ds 1990:44)ADB och samhällets säkerhet -- Samhällsaspekter påsäkerheten inom betalningsväsendet. I rapporten understryksbl.a. behovet av att man fäster särskilt avseende vidsäkerhetskraven så att den enskilde kontohavaren inte skallbehöva stå risken för eventuella hanteringsfel ibetalningssystemen. SAMS förordar också att etiska regler införstill skydd för den personliga integriteten och framhåller attmedborgarna även måste erbjudas alternativ tillkontokort som betalsystem.Frågan om behovet av förstärkt konsumentskydd i samband medelektronisk betalningsförmedling har även behandlats av för konsumentfrågor, bl.a. i rapporten (NÄK1986:1) "Forbrukningsrettslige aspekter på datateknologi ogbetalingskort i varuhandeln" och vid ett nordiskt seminarium iKöpenhamn . Seminariet har redovisats i en rapport(NÄK 1989:44). Vidare är både personskydd och kontraktsvillkor isamband med elektronisk betalningsförmedling teman som tagitsupp inom Nordiska ministerrådets verksamhet , ettarbete som fortsatt och även fortsätter under år 1990och då särskilt med hänsyn till utvecklingen inom har funnits ensärskild arbetsgrupp Hushållen och datorerna. Gruppens arbetehar redovisats i rapporten för konsumenten.Arbetet har resulterat bl.a. i flera projekt som bedrivs inomolika organ i syfte att förbättra konsumenternas ställning ifråga om integritet och säkerhet.EG-kommissionen har utfärdat tvårekommendationer rörande elektronisk betalningsförmedling. 1987års rekommendation är en s.k. uppförandekod som anger villkorsom skall uppfyllas för att de nya elektroniska betalningmedlenskall utvecklas gynnsamt för alla parter och kunna erbjuda bl.a.konsumenten säkerhet och bekvämlighet. Rekommendationeninnehåller också integritetsskyddsregler. I den andrarekommendationen specificeras vilka huvudsakliga egenskaper somär nödvändiga för att ett betalningssystem skall ansestillgodose konsumentintressen.Inom finns enexpertkommitté som bl.a. arbetar med en rekommendationbeträffande skyddet för den personliga integriteten för den somregistreras inom betalningsväsendet.Konsumentskyddsfrågor vid elektronisk betalningsöverföring harvidare aktualiserats inom , och en rapport i ämnet(Transfer. and the Consumer)godkändes av OECDs konsumentpolitiska kommitté. Irapporten analyseras de olika konsumentskyddsfrågor som kanuppkomma vid elektroniska betalningssystem och läggs framförslag till åtgärder i syfte att åstadkomma balans mellanfinansinstitutens och konsumenternas rättigheter ochskyldigheter.Av anslagsframställning för budgetåret1990/91 framgår att verket är uppmärksamt på de problem som densnabba utvecklingen av elektroniska betalningssystemaktualiserar och att marknadsbevakningen på området kommer atttillmätas stor vikt även i fortsättningen.Tidigare riksdagsbehandlingFrågor om konsumentskydd vid krediter och kreditköp harbehandlats av medanledning av motioner med önskemål om åtgärder av olika slag föratt förebygga skuldproblem hos enskilda. Senast behandladesmotioner med detta syfte -- bl.a. en motion med samma inriktningsom den nu aktuella motion L707 -- , varvid utskottetkonstaterade i sitt av godkända betänkande (bet.1989/90:LU4) att den ökade skuldsättningen bland många enskildavisat sig medföra inte bara svåra ekonomiska problem utan ävensociala. Utskottet ansåg det därför nödvändigt med snaraändamålsenliga åtgärder för att komma till rätta medförhållandena på kreditmarknaden. Utskottet fann dock att detunder vidtagits åtskilliga åtgärder i syfteatt lösa problemen. Utskottet pekade bl.a. på det i föregåendeavsnitt redovisade utrednings- och översynsarbetet och ansåg attsyftet med önskemålen i de då aktuella motionerna fick ansestillgodosedda genom dessa åtgärder. Några initiativ frånriksdagens sida kunde därför inte anses erforderliga, ochutskottet avstyrkte motionerna.Även spörsmål rörande konsument- och integritetsskydd videlektroniska betalningssystem behandlades i det ovan nämndabetänkandet 1989/90:LU4 varvid utskottet hänvisade till den inomregeringskansliet pågående kartläggningen av de juridiska ochtekniska spörsmål som kan tänkas uppkomma frånkonsumentskyddssynpunkt i samband med användandet av olikaelektroniska former för betalning. Också inom det nordiskasamarbetet samt inom EG och pågick arbete, påpekadeutskottet, med olika frågor rörande elektroniskbetalningsförmedling. När det gällde integritetsskydd vidkontroller i samband med kontokortsköp som den ökadeanvändningen av kontokort fört med sig utgick utskottet från attspörsmålet uppmärksammades i samband med den pågående översynenav konsumentkreditlagen. Några särskilda uttalanden frånriksdagens sida ansågs på anförda skäl inte erforderligt, ochutskottet avstyrkte bifall till de då aktuella motionsyrkandena.Betalningsvillkor och räntaGällande ordningEnligt allmänna civilrättsliga regler gäller att fordringarskall betalas vid anfordran såvida inte en bestämd förfallodaghar avtalats. Sålunda framgår av 5 § lagen (1936:81) omskuldebrev att gäldenären är skyldig att infria skuldebrevet"när borgenären det fordrar", om förfallotid inte har avtalats.Vidare framgår av den av beslutade köplagen(prop. 1988/89:76, bet. LU34) att köparen skall betala närsäljaren kräver det i de fall betalningstidpunkten inte följerav avtalet och inte heller av handelsbruk eller annan sedvänjasom måste anses bindande för parterna. Köparen är dock i ettsådant fall inte skyldig att betala förrän varan hålls honomtill handa eller ställs till hans förfogande i enlighet medavtalet (49 §). För konsumentköp finns i den av ocksånyligen beslutade konsumentköplagen (prop. 1989/90:89, bet.LU35) en bestämmelse om att då betalningstidpunkten inte ärbestämd köparen skall betala när säljaren kräver det, dock inteförrän varan hålls köparen till handa (36 §). En liknande regelfinns även i 41 § konsumenttjänstlagen (1985:716).Om en fordran förfaller , annan allmän helgdag,lördag, eller förskjuts betalningstidentill påföljande vardag. En uttrycklig bestämmelse om dettasåvitt angår skuldebrev finns i 5 § skuldebrevslagen. Regelntillämpas analogt också när det gäller andra slags fordringar.Dröjsmål föreligger om gäldenären inte betalar i rätt tidenligt det ovan redovisade och dröjsmålet inte beror påborgenären eller något annat förhållande på dennes sida. Exempelpå det förra är att en köpare underlåter att betala därför attsäljaren inte har avsänt varan där detta åligger honomeller har levererat en felaktig vara. Förhållandena påborgenärens sida kan avse situationer där förseningen har singrund i en omständighet som visserligen inte direkt beror påsäljarens förfarande men som ändå bör hänföras till hansrisksfär. Detta kan vara fallet exempelvis om varan förstörsmedan säljaren bär risken för den. Som ytterligare exempel kannämnas vissa förseningar vid betalningstransaktioner. Ombetalning t.ex. skall ske genom bankgiro från köparens bank,torde av allmänna regler följa att betalning har skett i rätttid om beloppet kommer in på säljarens konto senast påförfallodagen. Det är således utan betydelse att säljaren kanskeförst nås av ett meddelande om attbetalningen har skett (jfr rättsfallet NJA 1988 s. 312). Ombeloppet kommer in på säljarens konto först efter förfallodagenoch orsaken till detta ligger hos säljarens bank, är det frågaom ett förhållande på säljarens sida. Köparen är då inte idröjsmål. Är det i stället så att förseningen beror på den banksom köparen har anlitat eller på att köparen har angett felkontonummer, är det inte fråga om ett förhållande på säljarenssida utan på köparens. Denne kan då drabbas avdröjsmålspåföljder.I fråga om betalning av hyra och skatt gäller särskildaregler. Av 12 kap. 20 § jordabalken framgår att om hyresgästenbetalar hyran på post- eller bankkontor, anses beloppet hakommit hyresvärden till handa vid betalningen. Lämnarhyresgästen ett betalningsuppdrag på hyran till bank-, post-eller girokontor anses beloppet ha kommit hyresvärden till handanär betalningsuppdraget togs emot av det förmedlande kontoret.Betalas skatt genom girering från postgirokonto, skall skattenenligt 52 § uppbördslagen (1953:272) anses vara inbetald den daggireringshandlingarna kom in till postanstalt. , som använder det centrala redovisningssystemet(system S) för inbetalning av skatt, skall enligt samma lagrumanses ha betalt den dag då uppdrag att betala skatten sändestill en redovisningscentral i systemet.Av avtalsrättsliga bestämmelser följer att en gäldenär inte ärskyldig att betala ränta i vidare mån än vad som följer av ettträffat avtal eller i vissa fall av handelsbruk eller sedvänjaeller som kan utgå enligt särskilda lagregler. Någon tvingandereglering av den löpande räntan finns inte vare sig ikonsumentförhållanden eller i förhållanden mellan näringsidkare.Borgenärens rätt till ränta regleras i räntelagen (1975:635),som är generellt tillämplig på penningfordringar inomförmögenhetsrättens område. Lagens bestämmelser är med ettundantag dispositiva och gäller således endast i den mån inteannat har avtalats eller särskilt föreskrivits. Lagen innehålleri första hand bestämmelser om dröjsmålsränta, vilka för olikafall preciserar den tidpunkt från vilken sådan ränta skall utgå.Ränta utgår inte för tid innan fordringen är förfallen tillbetalning. Om förfallotid inte är bestämd skall dröjsmålsräntabörja utgå efter det att borgenären har avsänt räkningeller på annat sätt framställt krav på betalning av bestämtbelopp med angivande av att underlåtenhet att betala medförskyldighet att utge ränta. Beträffande ränta för tid föreförfallodagen -- s.k. avkastningsränta -- innebär räntelagen attskyldighet att utge sådan ränta förutsätter att det finns avtaleller utfästelse eller särskild lagbestämmelse därom. Enbestämmelse om avkastningsränta finns dock, och den avser detfallet att betalning går åter då avtal hävs till följd avbetalningsmottagarens kontraktsbrott eller av liknandeanledning. Är det fråga om en fordran, som avser skadestånd medanledning av ett uppsåtligt brott och som inte skall utges somlivränta, utgår alltid ränta från den dag då skadan uppkom.Räntefoten i räntelagen är knuten till det av riksbankenfastställda, gällande diskontot på så sättatt dröjsmålsränta skall utgå enligt diskontot med tillägg av 8procentenheter och avkastningsränta -- i det fall som regleras ilagen -- enligt diskontot med tillägg av . Meddet diskonto som gäller , , blir såledesdröjsmålsräntan och avkastningsräntan 13 %.Räntelagen innehåller en bestämmelse sommöjliggör jämkning av lagstadgad dröjsmålsränta. Enförutsättning för att en sådan ränta skall kunna jämkas är attgäldenären på grund av sjukdom, arbetslöshet eller någon annanliknande omständighet som han inte kunnat råda över har varitförhindrad att betala sin skuld i rätt tid. Härutöver krävs attskyldighet att betala full ränta skulle vara oskälig med hänsyntill vad som föranlett dröjsmålet. Jämkningsregeln är tvingandetill gäldenärens förmån.När det gäller obilliga betalnings- och räntevillkor kanmarknadsdomstolen på talan i första hand avkonsumentombudsmannen med stöd av lagen (1971:112) omavtalsvillkor i konsumentförhållanden meddela förbud förnäringsidkare att använda avtalsvillkor som är attanse som oskäliga mot konsument. Ett motsvarande skydd kan ocksååstadkommas för näringsidkare enligt lagen (1984:292) omavtalsvillkor mellan näringsidkare. Vidare finns möjlighet förallmän domstol att med stöd av 36 § avtalslagen jämka oskäligaavtalsvillkor t.ex. om en alltför hög ränta. Ytterligare skyddutgör 31 § avtalslagen som bl.a. innebär att allmän domstol kanförklara en rättshandling ogiltig om den innefattar ocker.MotionsmotiveringarI de likalydande motionerna 1988/89:L901 och 1989/90:L910,båda av m.fl. (c), anförs (motiveringarna finns imotionerna 1988/89:N214 resp. 1989/90:N348) att mindreföretagare måste få rimliga betalningsvillkor när det gällerfakturors förfallodag. Enligt motionärerna bör en generell30-dagarsregel gälla för betalning av fakturor. En betalningstidpå är alltför kort. Enhetliga regler bör också införasnär det gäller dröjsmålsränta. upplever ofta denenskilde företagaren med små administrativa resurser sig vara iunderläge mot leverantörer och utsatt för hot om repressaliersom inte står i rimlig proportion till någon eller några dagarsförsenad inbetalning med en mycket kort kredittid. Enligtmotionärernas mening skulle 30-dagarsregeln och enhetliga reglerför dröjsmålsränta medverka till förbättrade villkor och därmedöka möjligheterna för småföretagare inom detaljhandeln attbedriva sin rörelse.I motion L710 av m.fl. (mp) kritiseras de högaräntor som tas ut vid krediter till enskilda personer. Enligtmotionärerna uppgår räntorna till i vissa fall.Motionärerna anser att ingen bör få debitera en effektiv räntasom är högre än gällande diskonto med tillägg av och yrkaratt begär att regeringen låter utreda lämplig övregräns för effektiv totalränta i kreditaffärer gentemot enskildperson och återkommer med lagförslag till (yrkande 1).I motionen anförs vidare att många företag tagit sig för attinte längre godkänna post- och bankinbetalningsdagarna sommottagardagar, utan hänvisar till den dag de tagit emotpengarna, dvs. när de fått pengarna registrerade i sin dator. tar enligt motionärerna inte heller hänsyn till omförfallodagen infaller på s.k. bankfri dag -- lördag, söndageller annan helgdag -- och att äldre praxis i regel tillät folkatt betala nästföljande bankdag. Sammantaget har alla dessametoder, menar motionärerna, åstadkommit en successivnedbrytning av etik och moral totalt sett och en hel del avdessa avarter används numera även av myndigheter, elverk ochandra avgiftsdebiterare. I motionen redovisas vidareundersökningar som gjort och som visar enbetydande skuldsättning hos många hushåll. Motionärerna begärmed hänvisning till det anförda tillkännagivanden om att postensoch bankens datumstämpel skall gälla som effektiv betalningsdag(yrkande 2), att utsändande av faktura vid reglering avperiodisk avgift, eller vid skuldreglering, skall ske i så godtid att ett månadsskifte alltid skall finnas mellan mottagandetoch förfallodagen och att minst finnstillgängliga för betalning till post eller bank (yrkande 3) samtatt faktura vars förfallodag inträffar på bankfri dag fårbetalas nästföljande bankdag (yrkande 4).Tidigare riksdagsbehandlingTidpunkten för betalning av fakturor behandlades av riksdagenhösten 1983 med anledning av en motion vari bl.a. förordades engenerell bestämmelse som skulle medge 30 dagars respittid förbetalning av fakturor. Utskottet fann därvid i sitt av riksdagengodkända betänkande (bet. LU 1983/84:6) att frågan om ändraderegler när det gäller betalning av skuld och debitering avdröjsmålsränta borde bli föremål för en närmare utredning.Frågan togs därefter upp av räntelagsutredningen som sommaren1985 överlämnade betänkandet (SOU 1985:11) Ny räntelag.Utredningen föreslog bl.a. att dröjsmålsränta skulle utgå med 2i stället för över diskontot ifordringsförhållanden där en privatperson är gäldenär ellerborgenär och att denna regel liksom räntelagen i sin helhetskulle vara tvingande till konsumentens förmån när denne har ennäringsidkare som motpart. Utredningens förslag behandladessedan i proposition 1986/87:72 om ändring i räntelagen(1975:635). Föredragande statsrådet framhöll därvid atträntelagen alltjämt i princip borde vara dispositiv och integöras tvingande i konsumentförhållanden. Det fanns inte hellerskäl enligt hans bedömning att införa en lägre dröjsmålsräntaför privatpersoner än för andra. Vidare ansåg han att ogrundadekrav på dröjsmålsränta, faktureringsavgifter och liknande även ifortsättningen borde bedömas efter allmänna avtalsrättsligaprinciper. Någon särskild bestämmelse om sådana krav bordesåledes inte införas. Enligt departementschefens mening var deti första hand fråga om ett informationsproblem, som man bordekunna komma till rätta med genom konsumentpolitiska åtgärder avannat slag än lagstiftning. Vad som anfördes i propositionenföranledde inga uttalanden från sida (bet. LU1986/87:23).Frågan om ränteberäkning vid konsumentköp behandlades avriksdagen ånyo med anledning av en motion variyrkades tillkännagivande om en lagstadgad rätt för konsumenteratt alltid få betala fakturor . I sitt av riksdagengodkända betänkande (LU 1987/88:31) konstaterade utskottet attmotionen syntes bygga på en missuppfattning om innebörden igällande rätt. Utskottet framhöll därvid att om parterna inteavtalat något om förfallodag och om ränteberäkning gäldenärenalltid har en frist på en månad innan dröjsmålsränta börjarutgå. Att det ändå förekommer att konsumenter utsätts förrättsligt ogrundade krav på dröjsmålsränta och också betalarräntan fick enligt utskottets mening i första hand ses som ettinformationsproblem. Vidare framhölls att ochandra organ på konsumentskyddsområdet har ett ansvar för att denenskilde konsumenten blir medveten om vad som gäller i fråga ombetalningsskyldigheten. På anförda skäl avstyrkte utskottetbifall till motionen.PreskriptionGällande ordningEnligt preskriptionslagen (1981:130) är huvudregeln att enfordran preskriberas efter tillkomsten, om intepreskriptionen avbryts . I preskriptionslagen finnsen särskild regel för konsumentfordringar, dvs. fordran mot enkonsument om fordringen avser en vara, tjänst eller annannyttighet som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet hartillhandahållit konsumenten för huvudsakligen enskilt bruk. Fören sådan fordran är preskriptionstiden . Den treårigapreskriptionen gäller dock inte fordringar som grundar sig pålöpande skuldebrev. Reglerna om tioårspreskription ärdispositiva. Parterna kan således genom avtal bestämma attpreskriptionstiden skall vara längre än eller kortare. Ibåda fallen kan emellertid 36 § avtalslagen åberopas för enjämkning av avtalet. Beträffande konsumentfordringar gäller attavtal om längre preskriptionstid än är ogiltigt.För preskription av medel innestående i bank gäller allmänpreskription enligt huvudregeln.Vid sidan av preskriptionslagen finns ett stort antalspeciella preskriptionsregler, t.ex. för arrende och hyra.Preskription avbryts genom att gäldenären utfäster betalning,erlägger ränta eller amortering eller erkänner fordringen påannat sätt gentemot borgenären. Vidare avbryts preskriptiongenom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftligerinran om fordringen från borgenären. Denne kan ocksååstadkomma preskriptionsavbrott genom att väcka talan motgäldenären eller annars åberopa fordringen gentemot gäldenärent.ex. Innebörden av att preskriptionen avbrutits äratt ny preskriptionstid -- tioårig eller treårig beroende påfordringens beskaffenhet -- börjar löpa från den tidpunkten dåavbrottet skedde.Verkan av preskription är i princip att gäldenärensförpliktelse upphör. Borgenären förlorar rätten att kräva ut sinfordran och kan inte längre vid domstol göra gällande påföljderav underlåten uppfyllelse. Vissa rättsverkningar kvarstår dock.En preskriberad fordran kan alltjämt användas för kvittningunder förutsättning att fordringarna stått emot varandra innanpreskription inträtt. Det anses vidare att en preskriberadförpliktelse alltjämt har den verkan att en eventuellfullgörelse inte kan återkrävas.MotionsmotiveringI motion L908 av () begärs tillkännagivande omändrad preskriptionstid för banktillgodohavanden. I motionenbeskrivs ett fall där en man som satte in . påen bankbok i början av innevarande år vägrades att ta utbeloppet -- numera . -- med motiveringen atthan inte längre ägde pengarna eftersom kontot inte hade rörts påöver . Motionären anser att den av banken åberopadepreskriptionsregeln inte är rimlig och att den bör ändras tillenform av "livstidsregel" för kontoinnehavaren.Vissa uttalanden under förarbetenaI samband med preskriptionslagens tillkomst diskuterades enutsträckning av preskriptionstiden för banktillgodohavanden.Några särskilda preskriptionsbestämmelser infördes emellertidinte. I propositionen (prop. 1979/80:119) konstateradedepartementschefen att den gällande ordningen med en tioårigpreskriptionstid inte syntes ha medfört några egentligaolägenheter, eftersom bankerna regelmässigt betalade ut insattamedel, även om preskription skulle ha inträffat. Vidare framhöllhan att preskriptionsbestämmelserna fyllde en inte oviktigfunktion även i fråga om bankmedel genom att utgöra ett skyddmot ogrundade påståenden om gamla fordringar. Om fordringar påinsatta medel undantogs från preskription, skulle bankerna avallt att döma åsamkas betydande olägenheter framhölls detvidare.Vad som anfördes i propositionen föranledde inte någrasärskilda uttalanden från sida (bet. LU 1980/81:1).Sammanfattning av remissyttrandenRemissyttranden över motion L908 har inkommit frånkonsumentverket, , och föreningsbankers förbund.Konsumentverket ställer sig i princip positivt till tankenpå en förlängd preskriptionstid för banktillgodohavanden. Verketifrågasätter dock om en sådan reform skulle få någon praktiskbetydelse. Den införda skyldigheten förbanker att lämna kontrolluppgift till taxeringsmyndigheternabeträffande ränta och kapital på bankkonton innebär attpreskriptionsavbrott sker i fråga om dessa bankkonton. Endast imycket begränsade undantagsfall är bankerna befriade frånskyldigheten att lämna kontrolluppgift. Mot denna bakgrund anserkonsumentverket att det inte är motiverat med en utsträcktpreskriptionstid speciellt för banktillgodohavanden.Svenska bankföreningen framhåller att samtliga bankerenligt vedertagen praxis betalar ut innestående kapitalmedeltill den som visar sig ha rätt till dem oavsett om preskriptionhar inträtt eller ej. Vissa banker betalar t.o.m. ut ränta förtid efter det att fordringen har preskriberats. De skäl somredovisats i samband med tidigare riksdagsbehandling mot ettavskaffande av tioårsregeln har enligt föreningen fortfarandebärkraft. Det skulle vara förenat med betydande olägenheter förbankerna om preskriptionsregeln togs bort i fråga om bankmedel.Föreningen avstyrker mot nu nämnda bakgrund motionsyrkandet.Svenska sparbanksföreningen framhåller att bankkontonnumera påförs ränta automatiskt utan att kunden behöver uppmanabanken därtill. Härigenom bör banken såsom gäldenär anses haerkänt sin skuld till kontohavaren. Bankens förfarande avbrytersåledes preskriptionstiden. Det kan dessutom ifrågasättas ominte bankernas uppgiftslämnande till skattemyndigheterna i frågaom ränta och kapital innebär preskriptionsavbrott. Det resultatsom motionären åsyftat uppnås följaktligen utan attlagstiftningsåtgärder behöver vidtas.Också föreningsbankers förbund avstyrker attpreskriptionstiden för banktillgodohavanden ändras ochifrågasätter om den i motionen refererade händelsen inte är ettmissförstånd. Då fråga är om en så stor ursprunglig summa som17000kr. borde kunden enligt förbundet ha fått årligakontobesked.