bet · GE01KU20 · 1990-12-04 00:00:00 — Vissa normgivningsfrågor rörande m.m. Med anledning av en framställning från riksbanksfullmäktigetill begagnar sig utskottet av sininitiativrätt och lämnar förslag till om vissaändringar i regeringsformen. Ändringarna innebär utvidgademöjligheter att överlåta föreskriftsrätt till riksdagensmyndigheter.BakgrundÄrendets handläggningFullmäktige i har i en skrivelse den 2 augusti 1990föreslagit att låter göra en översyn avregleringen i 8 kap. regeringsformen avseende förhållandetmellan och dess myndigheter. Enligt fullmäktige behövsdet ytterligare bestämmelser om överlåtelse av normgivningsmakttill myndigheter under , främst riksbanken.Utskottet beslutade att uppdra åtutskottets beredningsdelegation1 och utskottets kansli attbereda frågan. Under denna beredning har kontakter förekommitmed statsrådsberedningen, ,och . Dessutom har samråd ägt rummed företrädare för finansutskottet. Beredningsdelegationenbeslutade att till utskottet överlämnaförslag som överensstämmer med dem som läggs fram i dettabetänkande.1 (), (), (), (), (), BoHammar (v) och Hans Leghammar (mp).Bestämmelser om normgivning i regeringsformenI 8 kap. regeringsformen finns en ingående reglering avnormgivningsmakten, dvs. rätten att besluta lagar och andraföreskrifter. Det som utmärker rättsregler är att de ärföreskrifter av generell karaktär som är bindande förmyndigheter och enskilda. Regleringen i kapitlet går främst utpå att fördela normgivningsmakten mellan ochregeringen. föreskrifter meddelas genom lag ochregeringens föreskrifter genom förordning. En grundsats ikapitlet är att de centrala delarna av normgivningen skall liggahos . Hit hör främst regeringsformen,tryckfrihetsförordningen, successionsordningen ochriksdagsordningen (15--17§§). Till hör även dencivilrättsliga normgivningen, dvs. föreskrifter om enskildaspersonliga ställning samt om deras personliga och ekonomiskaförhållanden inbördes (2§). Föreskrifter om förhållandetmellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden förenskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personligaeller ekonomiska förhållanden tillhör också riksdagensnormgivningsområde (3§). Detsamma gäller viss normgivning omkommunernas ställning (5§).Regeringen har genom 13 § fått ett eget normgivningsområde.Enligt den paragrafen får regeringen nämligen i förordningbesluta dels föreskrifter om verkställighet av lag, delsföreskrifter som ej enligt grundlag skall meddelas av riksdagen.Föreskrifterna får dock inte avse eller dessmyndigheter.I kapitlet finns emellertid också bestämmelser som medgeravvikelser från denna grundläggande fördelning mellan riksdagensoch regeringens normgivningsmakt. kan genom delegeringtill regeringen överlåta vissa särskilt angivna delar av sinnormgivningskompetens på det offentligrättsliga området (7§).Rätten att besluta om skatt kan dock inte delegeras.Bestämmelserna i kapitlet gör det inte heller möjligt attdelegera rätten att meddela civilrättsliga föreskrifter.En annan avvikelse från fördelningen är en bestämmelse sominnebär att har en övergripande kompetens. Behörighetför regeringen att besluta föreskrifter i visst ämne utgörnämligen inte hinder för att genom lag meddelaföreskrifter i samma ämne (14§). Och lag får ej ändras ellerupphävas annat än genom lag (17§).Från sitt eget normgivningsområde enligt 13§ får regeringenöverlåta föreskriftsrätt till en underordnad myndighet.Som framgått av det föregående kan bemyndigaregeringen att i vissa särskilt angivna ämnen meddelaföreskrifter som annars skall beslutas av . Omriksdagen ger regeringen ett sådant bemyndigande, kan riksdagenmedge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet ellerkommun att meddela bestämmelser i ämnet. kan alltsåinte överlåta denna föreskriftsrätt direkt tillförvaltningsmyndighet eller kommun. Delegationen måste gå viaregeringen. Regeringen är emellertid inte tvungen att utnyttjamöjligheten till delegation (11§).Om enligt 8kap. bemyndigar regeringen att meddelaföreskrifter i ett visst ämne, kan också uppdra åtförvaltningsmyndighet under att meddela bestämmelser iämnet (11§). I förarbetena förutsätts dock att ett sådantuppdrag bara ges i samband med delegation till regeringen (prop.1973:90 s. 319). Bestämmelsen tog ursprungligen sikte på denreglering som fanns i likviditets- och kassakvotslagen(1962:256), placeringskvotslagen (1962:257) och valutalagen(1939:350). Dessa lagar innehöll bemyndiganden för regeringenatt meddela vissa föreskrifter. Där lades också uppgiften attutfärda närmare bestämmelser i anledning av regeringensförordnanden direkt på . Lagarna har ersatts medmodernare lagstiftning. Ett exempel på ett sådant bemyndigande inuvarande lagstiftning är rätt att meddelaföreskrifter om uppgiftsskyldighet om valutatransaktioner enligt12§ lagen (1990:750) om betalningar till och från utlandetm.m.Ett annat exempel på direkt bemyndigande till finnsi 4§ lagen (1990:749) om valutareglering. Regeringen fårenligt den lagen under vissa förutsättningar förordna omvalutareglering. Enligt den nämnda 4 § skall meddelade föreskrifter som behövs för tillämpningen av förordnande omvalutareglering.Möjligheterna att ge ett direkt bemyndigande till myndighetunder kan alltså bara utnyttjas i sådana fall dåriksdagen bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ettvisst ämne enligt 8 kap. Om föreskrifterna gäller något annatämne och något sådant bemyndigande följaktligen inte kan gestill regeringen, är det inte heller möjligt att ge någotbemyndigande till en riksdagsmyndighet.I sammanhanget kan det finnas anledning att peka påbestämmelserna i 9 kap. 13 § regeringsformen. Enligt denparagrafen har endast rätt att ge ut sedlar och myntoch att bestämma utformningen av dessa. tilläggsgenom denna paragraf således en exklusiv rätt att meddelaföreskrifter om hur mynt och sedlar skall se ut. Inte ensriksdagen har den rätten. Anledningen till att bestämmelsen fickdenna lydelse är att det i ett sådant fall saknas möjligheteratt delegera föreskriftsrätt till (prop. 1986/87:143s.60).Delegation av normgivningsmaktutan stöd avregeringsformenI förarbetena till bestämmelserna i 8 kap. underströkdepartementschefen att delegation av normgivningskompetenssjälvfallet inte skall vara tillåten i andra fall än de somanges i regeringsformen (prop. Denna principhar inte kunnat upprätthållas helt utan undantag.Det har nämligen förekommit normgivningsdelegation frånriksdagen till organ under i frågor som rör deninterna verksamheten. 4§ riksdagsordningenskall , i den omfattning riksdagenbestämmer, meddela föreskrifter och råd i vissa frågor avförvaltningskaraktär som anges närmare i paragrafen och somgäller och myndigheter. Exempel på sådanabemyndiganden finns i lagen (1983:1061) med instruktion förriksdagens förvaltningskontor (2, 3 och 6 §§), i lagen(1983:953) om säkerhetsskydd i (3, 7, 21, 28 och 39§§), och i lagen (1988:589) om ersättning m.m. till riksdagensledamöter (29 §).Det finns även normgivningsbemyndiganden till andrariksdagsorgan än förvaltningskontoret. Ett exempel erbjudertilläggsbestämmelsen 9:7:1 i riksdagsordningen om atttalmanskonferensen kan meddela närmare bestämmelser omutskottens och enskilda ledamöters studieresor. Ett annatexempel är 12§ lagen (1986:765) med instruktion för riksdagensombudsmän. Enligt den paragrafen skall chefsjustitieombudsmanneni arbetsordning meddela bestämmelser om organisationen avverksamheten och fördelningen av ärendena mellan ombudsmännen.Denna föreskrift tjänade som förebild för en liknandebestämmelse i lagen (1988:1385) om riksbank. Enligt38§ i den lagen beslutar om arbetsordning och deföreskrifter i övrigt som behövs för arbetet inom banken.I propositionen om den nya riksbankslagen konstateradedepartementschefen att regeringsformen inte innehöllbestämmelser som möjliggjorde direktdelegering avnormgivningsrätt från till myndighet under riksdagen.Han anförde att det dock i praxis hade utvecklats en ordning sominnebar en delegering till myndigheter under attbesluta om regler för den inre verksamheten och pekade påinstruktionen för justitieombudsmännen och på lagen (1982:1158)om . Han ansåg att motsvarande ordning bordegälla för (prop. 1986/87:143 s. 54). Det kantilläggas att lagen om upphävdes i samband medatt den nya riksbankslagen trädde i kraft. Huvudmannaskapet förriksgäldskontoret fördes då över från till regeringen.Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till ny riksbankslagförekom inga erinringar mot vad departementschefen hade anfört idelegationsfrågan (1988/89:FiU4, rskr. 30).Även i 17 och 18 §§ lagen (1987:518) med instruktion förriksdagens revisorer och i 6 § lagen (1974:1037) med instruktionför valprövningsnämnden finns bestämmelser om delegation avrätten att besluta om arbetsordning.Normgivning -- förvaltningsbeslutI regeringsformen finns inte några närmare bestämmelser om hurmyndigheterna kan få behörighet att fatta förvaltningsbeslut,dvs. beslut i enskilda fall. Som tidigare anförts innehåller dendäremot en ingående reglering av normgivningsmakten.Konstitutionsutskottet har i ett annat sammanhang uttalat attdet därför är viktigt att i lagstiftningsärenden avgöra om enviss beslutsordning avser normgivning eller förvaltningsbeslut(1989/90:KU10y).Behovet av utvidgade möjligheter att överlåta föreskriftsrätttill myndigheterFullmäktiges framställningI sin framställning pekar fullmäktige särskilt på två problemsom uppkommer i verksamhet till följd av debegränsade möjligheterna att delegera normgivningsrätt tillbanken.Först skall nämnas att fullmäktige tar upp det sätt på vilketriksbanken bestämmer kassakraven för kreditinstituten.Föreskrifter om detta finns i 20 § riksbankslagen. Den harföljande lydelse:I kreditpolitiskt syfte får genom beslut i enskildafall uppställa kassakrav gentemot kreditinstitut.Med kassakrav avses att viss andel, högst femton procent, avkreditinstitutets placeringar eller förbindelser, beräknade pådet sätt i det enskilda fallet bestämmer, skall underangiven tid motsvaras av medel som med eller utanräntegottgörelse skall innestå på räkning för institutet iriksbanken. I den utsträckning i det enskilda falletbestämmer likställs med sådana medel kreditinstitutetsinneliggande kassa.Ett skäl till att man valde tekniken att reglera kassakravenmed förvaltningsbeslut och inte med normgivning var attriksbanken kunde få befogenheten att fatta förvaltningsbeslutenutan att regeringen, vilket är fallet vid överförande avnormgivning enligt 8 kap. 11 § regeringsformen, måstebemyndigas att meddela föreskrifter i ämnet(i SOU 1986:22 s. 140, prop.1986/87:143 s. 44). Ett annat skäl som kommittén förde fram varatt det kunde föreligga behov av att begränsa användningen avkassakraven som kreditpolitiskt medel till ett eller flera slagav institut, undanta visst institut samt utfärda olikaföreskrifter för skilda institut.Kassakraven bestäms alltså formellt genom förvaltningsbeslut.Fullmäktige menar att detta är orimligt. Besluten är likalydandegentemot bankinstituten (145) och finansbolagen (ca 200).Regleringen är därför enligt fullmäktige rätteligen att betraktasom normgivning.Ett annat problem som fullmäktige tar upp är föreskrifter avberedskapskaraktär. Enligt 20 § riksbankslagen skall riksbankensvara för beredskapsplanläggningen på penning- ochbetalningsväsendets område. Enligt fullmäktige innebär det attriksbanken har till uppgift att fastställa normer förbankväsendets beredskapsplanering och för den verksamhet sombankerna bör kunna förväntas bedriva i ett kris- ellerkrigsläge. gör detta genom föreskrifter som betecknassom anvisningar. Fullmäktige ifrågasätter om denna i och för sigrimliga metod är förenlig med "principen att normföreskrifter ejfår utfärdas".En fråga som aktualiseras av fullmäktiges framställning är detsätt på vilket diskontot bestäms. Det saknas uttryckligabestämmelser om uppgift att bestämma diskontot. I deförfattningar som reglerade verksamhet vardiskontots uppgift knuten till sedvanlig bankrörelse. Någonantydan om dess penningpolitiska roll fanns inte. I den gamlariksbankslagen fanns bestämmelser om att fick bedrivaväxeldiskontering. Enligt en bestämmelse i bankoreglementetskulle diskontot därvid fastställas av fullmäktige. Diskontotspenningpolitiska betydelse härrörde bl.a. från att det också merallmänt utgjorde den ränta till vilken bankerna fick låna iriksbanken. Dess band till bankerna, och därmed desspenningpolitiska roll, förstärktes av att bankerna traditionelltanpassade sina in- och utlåningsräntor till förändringar idiskontot. Då reglerade bankernas räntor grundade sigregleringen på diskontot. användsemellertid inte diskontot som ränta på bankernas upplåning iriksbanken. Det har också i övrigt förlorat sinbetydelse som penningpolitiskt medel. har diskontotkvar en utbredd användning i samhället som riktmärke förberäkning av ränta i lagar och andra författningar samt även iprivata avtal.Det är mot denna bakgrund som bestämmelserna i den nyariksbankslagen om diskontot har fått karaktären avprocedurregler (41 § första stycket 6, 50 och 52 §§). Riksbankenanpassar numera diskontot till den allmänna utvecklingen avmarknadsräntorna. Beslutade ändringar tillkännages imassmedierna och i . Allteftersomdiskontots funktion övergår till att bara tjäna somreferensränta för olika författningar och avtal, får besluten omdiskontoförändringar karaktär av normgivning.Fullmäktige har i en skrivelse till 1988anmält sin avsikt att avskaffa diskontot. Skrivelsen föranleddeen promemoria som upprättades inom ,(Ds 1989:76) Diskontot som referensränta. Promemorian innehållerett förslag till lag av innebörd att diskontot skall fortlevasom referensränta och bestämmas av för i förvägbestämda perioder och enligt vissa angivna beräkningsregler.Förslagets utformning innebär att beslut blir attbetrakta som normgivning. Förslaget har inte lett till någonlagstiftning.Uttalanden av lagrådetVid granskningen av förslaget till ny riksbankslag uttaladelagrådet att man tidigare hade stött på frågorrörande normgivningsdelegation inom men att lagrådetdå hade avstått från att gå in på dessa frågor. När de återkom iriksbankslagärendet ansåg sig lagrådet böra framhållaönskvärdheten av att det skyndsamt gjordes en översyn av 8 kap.regeringsformen med sikte på förhållandet mellan ochdess verk (prop. 1986/87:143 s. 92). Departementschefenförklarade att översynen fick övervägas i annat sammanhang (a.prop. s. 94).I mars 1990 granskade lagrådet förslaget till lag ombetalningar till och från utlandet. I förslaget fanns enbestämmelse som innehöll ett bemyndigande för attutfärda föreskrifter om viss uppgiftsskyldighet för enskilda.Lagrådet konstaterade att det här var fråga om att tillämpa8kap.11§ regeringsformen men att bemyndigandet inte direkthänförde sig till något bemyndigande för regeringen. uppfyllde det därför inte de förutsättningar som angesi förarbetena till grundlagsbestämmelsen. Efter ett ingåenderesonemang om tänkbara lösningar stannade lagrådet ändå för attgodta det föreslagna bemyndigandet. Lagrådet fann att det kundeanses få en nödvändig täckning av ett bemyndigande förregeringen i en efterföljande paragraf i förslaget. Som ett skälför en sådan ståndpunkt pekade lagrådet på att grundlagstexteninte ger ett klart uttryck för det starka ämnesmässiga sambandmellan de båda bemyndigandena som motiven förutsätter. Lagrådetkonstaterade dessutom att bemyndigandet för regeringen vargenerellt och avsåg undantag från bestämmelserna i lagen. Förtydlighetens skull borde enligt lagrådet bemyndigandet förregeringen placeras före bemyndigandet för riksbanken.I anslutning härtill uttalade lagrådet än en gång att enöversyn av bestämmelserna i 8 kap. regeringsformen om riksdagensmyndigheter var angelägen och att det inte var godtagbart attolika lagstiftningsärenden komplicerades av överväganden rörandedessa bestämmelser, vilkas ändamålsenlighet kunde ifrågasättas(prop. 1989/90:135 s. 157 f.). Då lagrådsyttrandet anmäldesinstämde föredraganden i vad lagrådet anfört om behovet av enöversyn men förklarade att frågan fick övervägas i annatsammanhang (a. prop. s. 164). Utskottets övervägandenAv såväl fullmäktiges framställning som lagrådets uttalandenframgår att den nuvarande regleringen av möjligheterna attdelegera normgivningsmakt till myndigheter inte ärändamålsenlig.Riksbankens beslut om kassakrav skiljer sig till sin funktionknappast från normgivning i regeringsformens mening. Attriksbankslagen föreskriver att kassakraven endast kan bestämmasgenom förvaltningsbeslut beror uppenbarligen på de begränsademöjligheterna att överlåta föreskriftsrätt till riksbanken.Sedan diskontots betydelse har inskränkts till att tjäna somreferensränta har även diskontobesluten karaktär av normgivning.När det gäller de beredskapsfrågor som fullmäktige pekar påvill utskottet erinra om lagen (1957:685) om betalningsväsendetunder krigsförhållanden. Enligt den lagens 6§ meddelarregeringen de närmare föreskrifter som erfordras förtillämpningen av lagen. Enligt paragrafen har också regeringenrätt att uppdra åt och åt regeringen underordnademyndigheter att meddela föreskrifter för tillämpningen av lageneller av förordnande som har meddelats med stöd av lagen.Regeringen har gjort det genom en kungörelse . Ettbemyndigande av detta slag skulle inte kunna beslutas nu sedanden nya regeringsformen har börjat tillämpas.Lagen om betalningsväsendet under krigsförhållanden är dockföråldrad. Någon möjlighet att låta meddelaverkställighetsföreskrifter till en ny lag finns inte. Därtillkommer att regeringens möjligheter att meddelaverkställighetsföreskrifter enligt 8 kap. 13 § regeringsformenär begränsade på så sätt att föreskrifterna inte får avseriksdagen eller dess myndigheter.Det anförda talar enligt utskottet för att det genom ändringari regeringsformen bör öppnas möjligheter att delegeranormgivningsmakt till i större utsträckning än som numedges i 8kap.11§ regeringsformen. Utskottet begagnar sigdärför av sin initiativrätt och lämnar de förslag tilllagändringar som förordas i det följande.Enligt utskottets uppfattning är det sannolikt att det kanuppkomma behov av delegering även beträffande andra ämnen påriksbankens verksamhetsområde än de som har nämnts. Nyadelegationsbestämmelser bör därför inte begränsas till någraspeciella frågor utan bör få en mera generell utformning.En typ av föreskrifter från som det enligtutskottet finns behov av är föreskrifter om verkställighet avlag, dvs. föreskrifter som hör till regeringens egetkompetensområde enligt 8kap.13§ regeringsformen. Detsaknas helt möjligheter att ge riksbankenbefogenhet att meddela sådana föreskrifter. avses enligt förarbetena tillregeringsformen dels tillämpningsföreskrifter av rentadministrativ karaktär, dels föreskrifter som "fyller ut" en lagutan att tillföra den något väsentligt nytt.Verkställighetsföreskrifter får inte innebära sådant som kanuppfattas som ett nytt åliggande för enskilda eller som etttidigare ej föreliggande ingrepp i enskildas personliga ellerekonomiska förhållanden (prop. 1973:90 s. 211).Ett sätt att skapa en möjlighet för att meddelaverkställighetsföreskrifter skulle kunna vara att iregeringsformen ta in en bestämmelse som innebär att riksdagenkan uppdra åt att meddela föreskrifter omverkställighet av de lagar som gäller på riksbankensverksamhetsområde. Detta innebär att det för varjeverkställighetsföreskrift från fordras ett i laggivet bemyndigande.Ett sådant bemyndigande skulle dock inkräkta på regeringenseget normgivningsområde som det å andra sidan inteskulle inskränka regeringens rätt att själv meddela samma slagsföreskrifter. Den situationen skulle kunna uppkomma att detsamtidigt föreligger föreskrifter om samma sak meddelade avsåväl som regeringen (eller myndighet underregeringen). Om och regeringens (eller myndighetens)föreskrifter strider mot varandra, finns det inget som direktavgör vilka av dem som skall ha företräde.Denna komplikation skulle kunna undvikas, om det i ställetblir möjligt för regeringen att -- i likhet med vad som gällerbeträffande myndigheter under regeringen -- till riksbankenöverlåta rätt att meddela föreskrifter. Den lösningen kanvisserligen sägas innebära något av ett avsteg från en avprinciperna bakom regeringsformen. Denna utesluter ju såväldirektiv som delegation från regeringen tillriksdagsmyndigheterna.Avsteget är dock inte så stort som det i förstone kan tyckas.Någon möjlighet för regeringen att ålägga att utfärdaföreskrifter är det ju inte fråga om. Enligt 11kap.6§regeringsformen lyder en statlig förvaltningsmyndighet underregeringen, om myndigheten inte enligt regeringsformen ellerannan lag är myndighet under . En delegering frånregeringen till en myndighet under att meddelaföreskrifter kan därför bara innebära en rätt för myndighetenatt meddela föreskrifterna. Utskottet vill i sammanhangettillägga att det -- som framgår av det föregående -- på dengamla regeringsformens tid förekom sådan delegation.Utskottet har stannat för den senare lösningen och förordardärför att det i 8kap.13§ regeringsformen förs in enbestämmelse av innebörd att regeringen till myndighet underriksdagen kan överlåta normgivningsmakt som regeringen harenligt första stycket i den paragrafen. Som tidigare anförtsinnehåller paragrafen ett förbud för regeringen att använda sinnormgivningsrätt enligt paragrafen till att besluta föreskriftersom avser eller dess myndigheter. Paragrafen börgivetvis även i fortsättningen ha en utformning somupprätthåller detta förbud. Utskottet återkommer till den frågani specialmotiveringen.En befogenhet för att meddelaverkställighetsföreskrifter är enligt utskottets mening intetillräckligt för att lösa de problem som berörts i detföregående. Utskottet kan som exempel peka på den reglering avkassakraven som riksbanksfullmäktige tar upp i sin framställningtill konstitutionsutskottet.Riksbanken bestämmer kassakraven på grundval av en helt egenbedömning av vad som för tillfället är ändamålsenligt frånkreditpolitisk synpunkt. En lösning medverkställighetsföreskrifter innebär att bestämmelsen omkassakrav i riksbankslagen skulle behöva göras om så attkreditinstituten åläggs att hålla en viss andel av sinaplaceringar eller förbindelser på räkning för institutet iriksbanken. Det skulle sedan bli en verkställighetsfråga attbestämma hur stor denna andel skall vara. Lagen borde då angehur man kommer fram till detta. Det torde dock inte vara möjligtatt reglera sådana förhållanden i lagtext utan att riksbankensnuvarande handlingsutrymme skulle begränsas.Enligt utskottets mening visar vad fullmäktige anfört och vadsom förekommit i de lagstiftningsärenden som berörts ovan attdet bör finnas en möjlighet även för att tillriksbanken överlåta rätt att meddela föreskrifter på bankensverksamhetsområde. regeringsformen finns bestämmelserom uppgifter. Enligt kapitlets 12§ är riksbankenrikets centralbank med ansvar för valuta- och kreditpolitik.Paragrafen föreskriver också att banken skall främja ett säkertoch effektivt betalningsväsende. Att ge ut sedlar och mynt ochatt meddela föreskrifter om hur de skall utformas är uppgifterför enligt kapitlets 13§. Utskottet finner därföratt det delegeringsbara området kan bestämmas till att avseriksbankens verksamhetsområde enligt 9kap. regeringsformen.Därigenom skulle det även omfatta föreskrifter om utformningenav sedlar och mynt. befogenhet att meddelaföreskrifter om detta kan med en sådan lösning i stället grundasig på vanlig lag. Bestämmelsen som ger rätt attmeddela föreskrifter om utformningen av sedlar och mynt kandärför enligt utskottet tas bort från regeringsformen och istället tas in i riksbankslagen. Utskottet återkommer tilldenna fråga i specialmotiveringen.På grund av det anförda föreslår utskottet att det som ettnytt andra stycke i 8kap.14§ regeringsformen tas in enbestämmelse av innebörd att genom lag kan uppdra åtriksbanken att meddela föreskrifter enligt 9kap.regeringsformen. En sådan ordning utesluter i och för sig intemöjligheten att regeringen och meddelar föreskrifterom samma sak.