bet · GE01SoU5 · 1990-11-27 00:00:00 — MotionSo647 (fp) yrkande 3 avstyrks därför.Smittskyddslagen och smittskyddsarbetetI motion So436 (c) begärs ett tillkännagivande tillregeringen om att det behöver göras en uppföljning av beslutetom en ny smittskyddslag (yrkande 4). Motionärernaframhåller betydelsen av att smittskyddsläkarna får de resursersom erfordras för att motsvara kraven i den nyasmittskyddslagen. En uppföljning av att så verkligen sker liggerenligt motionärerna i hela samhällets intresse.Den nya smittskyddslagen (1988:1472), trädde i kraft den 1juli 1989. Lagen innebär bl.a. en förstärkning avsmittskyddsorganisationen. Enligt 65 § SmL har socialstyrelsentillsynen över smittskyddet i landet.Vid sin behandling av regeringens förslag till nysmittskyddslag (prop. 1988/89:5, 1988/89:SoU9) behandladeutskottet en motion med liknande innehåll. Utskottetkonstaterade därvid att en förutsättning för ett fungerandesmittskydd givetvis är att tillräckliga resurser finns såvällokalt som centralt. Utskottet konstaterade vidare att detåligger som tillsynsmyndighet att följasmittskyddsverksamheten i landet. Enligt utskottet harregeringen dessutom ett särskilt ledningsansvar när det gällermycket svåra samhällsfarliga sjukdomar. I detta får också,anförde utskottet, anses ligga att regeringen kontinuerligtmåste hålla sig underrättad om utvecklingen beträffande desamhällsfarliga sjukdomarna och att regeringen vid behov måstese till att erforderliga medel ställs tillsmittskyddsverksamhetens förfogande. Utskottet ansåg det därförinte nödvändigt med något särskilt riksdagsinitiativ beträffandeuppföljning och utvärdering av resursfrågorna i anslutning tillsmittskyddslagen.I betänkandet 1988/89:SoU21 behandlades på nytt ettmotionsyrkande om uppföljning av smittskyddslagen. Utskottet,som erinrade om att den nya smittskyddslagen skulle träda ikraft först , fann inte skäl till något ändratställningstagande.Socialstyrelsen avser att inleda enutvärdering av smittskyddsverksamheten och den nyasmittskyddslagen.Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att det ärviktigt att den nya smittskyddslagen följs upp. Utskottetkonstaterar att inleder enutvärdering av smittskyddsverksamheten och den nya lagen. MotionSo436 (c) får därmed i denna del anses vara tillgodosedd.Yrkande 4 i motionen avstyrks därför.I motion So429 (m) hemställs att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvärderingav kontaktspårningen (yrkande 3). Motionärerna framhålleratt smittspårning är ett av de viktigaste vapnen ismittskyddsarbetet och att den måste bedrivas intensivt och påett kompetent och förtroendeingivande sätt. Genomkontaktspårning kan man dels finna smittade, dels få viktiginformation och kunskap. Enligt motionärerna fungerarkontaktspårningen olika väl i vårt land. Därför är det, ansermotionärerna, nödvändigt att dess kvalitet och resurser omgåendeutvärderas så att åtgärder kan vidtas för att få en effektivkontaktspårning i hela landet.Bestämmelser om smittspårning finns i 18 § smittskyddslagen(1988:1472). Enligt dessa skall den behandlande läkarenbeträffande patienter som smittats av en samhällsfarlig sjukdomgenom att fråga den smittade försöka få veta av vad eller vemhan kan ha blivit smittad och vilka andra som kan ha blivitsmittade av samma smittkälla. Han skall också försöka få reda påtill vem den smittade kan ha fört smittan vidare.I proposition 1988/89:5 med förslaget till den nyasmittskyddslagen framhölls särskilt smittspårningens centralabetydelse när det gäller att förhindra utbredningen avsmittsamma sjukdomar. Ju snabbare och framgångsrikaresmittspridningen kan ske, desto bättre är förutsättningarna föratt förhindra vidare smittspridning. Det framhölls som naturligtatt de läkare som först kommer i kontakt med de smittade har ettprimärt ansvar för smittspårningen. Därför föreslogs också --till skillnad mot vad som gällt enligt den gamlasmittskyddslagen -- införandet av en särskild bestämmelse ilagen om skyldighet för läkare att bedriva smittspårning. Detframhölls vidare i propositionen att det bör ankomma påsocialstyrelsen att ge vägledande riktlinjer för hursmittspårning bör bedrivas. Beträffande de sexuellt överförbarainfektionerna hänvisade propositionen till den avsocialstyrelsen utarbetade skriften Kontaktspårning vid sexuelltöverförbara infektioner (redovisar 1987:13). Pådet regionala planet ansågs det vara en av smittskyddsläkarensviktigaste uppgifter att se till att sådana arbetsmetoderutarbetas och kommer till berörd personals kännedom.Socialstyrelsen har också givit ut föreskrifter och allmännaråd om tillämpningen av smittskyddslagen (SOSFS 1989:18),där ett avsnitt om smittspårning ingår.Utskottet behandlade i betänkandet SoU 1987/88:10motionsyrkanden om bl.a. kontakt- eller smittspårning. Utskottetframhöll att smittspårningen utgör ett viktigt led iaidsbekämpningen och att den kunskap som den verksamheten gerbör tillvaratas och analyseras. betonade utskottet attett effektivt smittspårningsarbete kräver att patienten kännerförtroende för den personal som skall utförasmittspårningsarbetet. Utskottet anförde vidare attkontaktspårning ställer stora krav på utbildad och erfarenpersonal. Utskottet såg positivt på åtgärder som socialstyrelsenvidtagit för att förstärka kunskaperna om bl.a. smittspårning.och hänvisade till den ovan nämnda skriften från socialstyrelsenKontaktspårning vid sexuellt överförbara infektioner. Utskottetunderströk starkt vikten av att kontaktspårningen byggsut.I betänkandet 1988/89:SoU9, i vilket regeringens förslagtill ny smittskyddslag behandlades, hänvisade utskottet till deovan återgivna uttalandena i proposition 1988/89:5. Medanledning av ett motionsyrkande uttalade utskottet attsmittspårning måste ske med stor varsamhet och med hänsyn tillde berördas integritet.I betänkandet 1988/89:SoU21 behandlades på nytt ettmotionsyrkande om kontaktspårning. Utskottet erinrade om detidigare uttalandena om betydelsen av smittskyddsarbetet ochockså om behovet av kunnig personal för detta arbete. Utskottetkonstaterade att den nya smittskyddslagen innebär enförstärkning av smittskyddsorganisationen och ansåg det motdenna bakgrund inte nödvändigt med någon åtgärd från riksdagenssida med anledning av då aktuella motionsyrkanden.Socialstyrelsens utvärdering av smittskyddslageninkluderar en uppföljning när det gäller kontaktspårning. Ensärskild arbetsgrupp arbetar med ett informationsmaterial tillbl.a. landstingen som skall belysa kostnadseffektiviteten i enväl fungerande kontaktspårning. Arbetsgruppen arbetar med att tafram material om hur många fall man hittat via kontaktspårning,kostnadseffekter av kontaktspårning och hur kontaktspårning kanbedrivas.Landstingsförbundet har i samverkan medrepresentanter för olika verksamheter som arbetar medabortförebyggande arbete och sexuellt överförbara sjukdomarutarbetat skriften Landstingen till offensiv mot sexsjukdomaroch aborter. I skriften skisseras bl.a. två modeller för enbättre samordning av resurser för STD- och abortförebyggandeverksamhet. När det gäller de sexuellt överförbara sjukdomarnaframhålls kontaktspårningens betydelse. Den modell förorganisationen för kontaktspårning som införts i länslandsting nämns särskilt.Landstingsförbundets styrelse har vid sammanträde den 5 april1990 beslutat rekommendera landstingen att aktivt verka för enbättre samordning av resurser för STD- och abortförebyggandeverksamhet. Som underlag för sådana insatser har förbundetöverlämnat den nämnda skriften.Sedan början av år 1989 pågår ett forskningsprojekt som kallasAtt bekämpa HIV med kontaktspårning -- metoder och utvärdering.I projektet, som stöds av bl.a. AFAs fond för HIV-epidemiologioch beräknas pågå , deltar ett stort antalmottagningar i som ger vård till HIV-patienter.Resultaten av en första delstudie har presenterats i bl.a.Läkartidningen (1989:46 4026--4030). Av artikeln iLäkartidningen framgår att man från 463 patienter har kunnatidentifiera 800 kontakter. 261 av dessa var HIV-positiva. För118 av dessa var deras infektion tidigare okänd.Utskottet instämmer i motionärernas uppfattning om betydelsenav smittspårning. Den utvärdering av smittskyddsverksamheten ochsmittskyddslagen som aviserat skall äveninnehålla en uppföljning när det gäller kontaktspårning.Betydelsen av kontaktspårning har vidare uppmärksammats avLandstingsförbundet. Ett forskningsprojekt pågår också somgäller metoder och utvärdering av kontaktspårning. Med hänsynhärtill behövs enligt utskottet inte något initiativ frånriksdagens sida. Motion So429 (m) yrkande 3 avstyrks.I motion So429 (m) hemställs att beslutar omsådan ändring av smittskyddslagen att såväl konsultation sombehandling vid samhällsfarlig sjukdom skall vara gratis förpatienten oavsett om denne vänder sig till den offentligasjukvården eller försäkringsansluten privatpraktiserande läkare(yrkande 5).I proposition 1988/89:5 med förslag till den nyasmittskyddslagen framhölls att det är av utomordentligt storbetydelse för smittskyddet att man i så stor utsträckning sommöjligt underlättar för den enskilde att ta kontakt med hälso-och sjukvården. Enligt propositionen borde därför allasjukvårdsbesök inom den landstingskommunala vården, som görs medanledning av en samhällsfarlig sjukdom, vara gratis för denenskilde. Detta bör, framhölls det i propositionen, gälla bådeden undersökning och utredning som görs för att fastställa om ensådan sjukdom föreligger och den efterföljande vård ochbehandling som sjukdomen kräver. Det förhållandet att vård ochbehandling skall vara gratis för patienten ansågs ipropositionen inte utgöra något hinder mot att görakostnadsavdrag på utgående sjukpenning vid sluten sjukhusvård.För den som väljer att vända sig till privatpraktiserande läkarevid misstanke om en samhällsfarlig sjukdom föreslogs ipropositionen att besök för att utreda om en samhällsfarligsjukdom föreligger skall vara gratis, medan patientavgift skallerläggas vid besök för vård eller behandling.Vid sin behandling av förslaget till ny smittskyddslagbehandlade utskottet ett liknande motionsyrkande som det nuaktuella. Utskottet hänvisade därvid (1988/89:SoU9 s.13--14) till uttalandena i propositionen. Utskottet deladeuppfattningen att det är av grundläggande betydelse för ettfungerande smittskydd att var och en som smittats av ensamhällsfarlig sjukdom söker läkare för undersökning, och attkontakterna med sjukvården därför måste underlättas så mycketsom möjligt. Att göra besöken inom den landstingskommunalasjukvården gratis för patienten ansågs utgöra en väg till dettamål. Det ansågs likaså värdefullt att besök hosprivatpraktiserande läkare för att utreda om en samhällsfarligsjukdom föreligger är gratis. När det gäller vård och behandlingdelade utskottet den uppfattning som framfördes i propositionenatt patientavgift bör erläggas om denna ges av enprivatpraktiserande läkare. Med det anförda avstyrkte utskottetdet då aktuella motionsyrkandet.Frågan om kostnadsfri behandling hos privatpraktiserandeläkare behandlades på nytt i betänkandet 1988/89:SoU21.Utskottet vidhöll därvid sin tidigare uppfattning och avstyrkteden då aktuella motionen. (Reservation m)Utskottet finner inte någon anledning att ändra sininställning i denna fråga. Utskottet avstyrker därför motionSo429 (m) yrkande 5.I motion 1989/90:So477 av () hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om svamporganismer som anmälningspliktigsjukdom i smittskyddslagen. Motionären behandlar framför alltsvamporganismer såsom Aspergillus. Enligt motionären företerAspergillus stora likheter med vissa andra sjukdomar som äranmälningspliktiga enligt smittskyddslagen. legionärssjuka och infektioner orsakade av atypiskamykobakterier. Enligt motionären är det angeläget att se tillatt de många människor som på olika sätt har lätt att fåsvampinfektioner får en realistisk möjlighet till adekvatbehandling. Ett sätt är att göra infektion av svamporganismertill en anmälningspliktig sjukdom enligt smittskyddslagen.Enligt 3 § smittskyddslagen indelas de smittsamma sjukdomarnai samhällsfarliga sjukdomar och övriga smittsamma sjukdomar. Desamhällsfarliga sjukdomarna och vissa av de övriga smittsammasjukdomarna skall anmälas enligt särskilda föreskrifter ismittskyddslagen. Sådana sjukdomar benämns anmälningspliktigasjukdomar. De samhällsfarliga sjukdomarna och de övrigasmittsamma sjukdomarna som skall anmälas anges i en bilaga tillsmittskyddslagen. Anmälan skall också ske beträffande andrasjukdomar som är eller misstänks vara smittsamma, om sjukdomenhar fått en anmärkningsvärd utbredning inom ett område elleruppträder i en elakartad form.Det ankommer i första hand på att besluta om ändringav bilagan. Om beslut om ändring inte kan avvaktasfår regeringen föreskriva att bestämmelserna om samhällsfarligasjukdomar skall tillämpas från den tidpunkt som regeringenbestämmer på en viss smittsam sjukdom som uppträder eller inomkort kan uppträda, om sjukdomen bedöms dels ha hög smittsamheteller kunna få explosiv utbredning, dels medföra hög dödligheteller bestående skador bland de smittade. En sådan föreskriftfår meddelas endast om de nämnda verkningarna av sjukdomen intevar kända vid tillkomsten av bilagan. Regeringen får föreskrivaatt en viss smittsam sjukdom som annars inte äranmälningspliktig skall anmälas enligt föreskrifterna ismittskyddslagen. Regeringens beslut skall sedan underställasriksdagens prövning (4 § smittskyddslagen).Den nuvarande förteckningen över anmälningspliktiga sjukdomari smittskyddslagen upptar inte Aspergillus-infektion.Enligt 1 § smittskyddslagen omfattar lagen i princip allasmittsamma sjukdomar, oavsett hur allvarliga eller utbredda deär. Enligt 7 § smittskyddslagen har smittskyddsläkarenskyldighet bl.a. att följa smittskyddssituationen i landstingetoch att verka för att förebyggande åtgärder vidtas.Socialstyrelsen har enligt 65 § smittskyddslagen tillsynen översmittskyddet i landet. ,, har inte ålagts några särskilda skyldigheter enligtsmittskyddslagen. I propositionen till lagen nämns dock attlaboratoriet har ställning som ett nationellt expertorgan inomsmittskyddet. Enligt förordningen med instruktion förlaboratoriet (1988:1241) har SBL till uppgift att bl.a. hållaberedskap mot epidemiska sjukdomar.I ett frågesvar (RD 44) om skyddet motsmittsamma sjukdomar, där just frågan om införande avAspergillus-infektion som anmälningspliktig sjukdom behandlades,hänvisade socialministern till att så sent som idecember 1988 tagit ställning till vilka sjukdomar som skallvara anmälningspliktiga. Han ansåg inte att det sedan dessinträffat något som utgör tillräcklig anledning till en utökningav antalet anmälningspliktiga sjukdomar enligt smittskyddslagen.Utskottet utgår ifrån att de för smittskyddet ansvarigamyndigheterna tar de initiativ som behövs om förteckningen överanmälningspliktiga sjukdomar i smittskyddslagen behöver utökas.Något initiativ från behövs därför inte förnärvarande. Utskottet avstyrker motion So477 (fp).I motion So429 (m) hemställs att hos regeringenbegär en översyn av bestämmelser för attsäkerställa att dessa kan tillämpas när någon avsiktligt ellerav grov oaktsamhet sprider smitta av en samhällsfarlig sjukdom(yrkande 6). Motionärerna konstaterar att smittskyddslagensaknar straffbestämmelser och att det därför är nödvändigt attse över bestämmelser så att de verkligen kantillämpas om någon avsiktligt eller av grov oaktsamhet spridersmitta av en samhällsfarlig sjukdom. Enligt motionärerna råderdet osäkerhet om huruvida nuvarande regler är tillämpliga.Den gamla smittskyddslagen (1968:231) innehöll ursprungligenen straffbestämmelse, enligt vilken den som led av venerisksjukdom och med vetskap eller misstanke om det hade könsligtumgänge kunde dömas till böter eller fängelse i högst två år.Detsamma gällde om någon med uppsåt eller oaktsamhet på annatsätt utsatte någon annan för risk att smittas av venerisksjukdom. Denna straffbestämmelse upphävdes dock genom beslut avriksdagen (prop. 1985/86:13, SoU 4, rskr. Ettupphävande av smittskyddslagens straffbestämmelse skulle dock,enligt vad som framhölls i propositionen, inte innebära attkönsligt umgänge vid venerisk sjukdom inte längre kunde varastraffbart. Propositionen hänvisade till flera olika ställen ibrottsbalken som beroende på omständigheterna i det särskildafallet kan vara tillämpliga. Sålunda hänvisades till 3 kap.brottsbalken och dess bestämmelser om brott mot liv och hälsasamt 13 kap. som gäller allmänfarliga brott.Särskilt nämndes bestämmelserna om misshandel i 3 kap. 5 § (alt.grov misshandel i 3 kap. 6 §), vållande till kroppsskada ellersjukdom enligt 8 §, framkallande av fara för annan i 9 §,spridande av gift eller smitta enligt 13 kap. 7 § ochvårdslöshet med gift eller smittämne enligt 13 kap. 9 §brottsbalken.Utskottet hade ingen erinran mot propositionens förslag attupphäva straffbestämmelsen i smittskyddslagen (SoU 1985/86:4s. I sammanhanget framhöll utskottet vad gällde frågan omstraffbarhet enligt att bedömningen huruvida någongjort sig skyldig till brott ankommer på vederbörande domstoloch att således inte kunde uttala sig om vilkaomständigheter som i ett sådant fall bör beaktas av domstolen.I anslutning till regeringens förslag till den nyasmittskyddslagen väcktes en motion av samma innebörd som den nuaktuella. Utskottet redovisade därvid de ovan återgivnauttalandena och anförde vidare (1988/89:SoU9 s. 20):Utskottet vill ånyo understryka att frågan om någon gjort sigskyldig till en handling som är straffbar enligt brottsbalkenmåste avgöras av vederbörande domstol. Såvitt utskottet har sigbekant har ingen sådan fråga som motionärerna berör varitföremål för prövning i domstol. Enligt utskottets mening börriksdagen mot denna bakgrund inte ta någrainitiativ angående en översyn av vissa bestämmelser ibrottsbalken.Utskottet avstyrkte sålunda det då aktuella motionsyrkandet.Frågan om en översyn av behandlades på nytt ibetänkandet 1988/89:SoU21. Utskottet vidhöll sin tidigareuppfattning och avstyrkte därför den då aktuella motionen. (Reservation m)Utskottet vidhåller sin tidigare inställning och avstyrkerdärför motion So429 (m) yrkande 6.MetadonbehandlingI motion 1989/90:So317 av m.fl. (fp)begärs ett tillkännagivande till regeringen om vad som anförs imotionen om metadonbehandling (yrkande 7). Motionärernahänvisar till att HIV-epidemin sprids inom narkomangruppen delsgenom injektionsmissbruk, dels sexuellt. För att hejdaHIV-epidemien är det enligt motionärerna av yttersta vikt att iförsta hand narkotikamissbruket bekämpas. Om detta ej lyckas börmetadonbehandling kunna lämnas i medicinskt kontrolleradeformer. Alltför många narkomaner står i kö förmetadonbehandling och många avlider i väntan på dennabehandling. En snabb utbyggnad av ytterligare metadonprogram somsvarar mot behoven är därför, enligt motionärerna, angelägen.Strikta medicinska kriterier bör tillämpas vid intagningen tillmetadonbehandling, vilket dock inte bör utesluta akutbehandlingtill döende injektionsmissbrukare (s.k. nödmetadon).I motion 1989/90:So430 av m.fl. (fp)hemställs att skall besluta undanröja den maximeringav antalet metadonpatienter till 300 personer som föregåenderiksmöte fastställde (yrkande 2). I motionen begärs ocksåett tillkännagivande till regeringen om vad som anförs imotionen om åtgärder för att undanröja köerna tillmetadonbehandling (yrkande 3). Motionärerna framhåller attmetadonbehandling dels skyddar mot HIV-spridning, dels minskardödligheten i missbrukargruppen om behandlingen sätts in i tid.Motionärerna anser det medicinskt sett oetiskt att sätta gränserför livräddande behandling. Därför bör det av riksdagenbeslutade taket för metadonbehandling omgående tas bort.Utskottet behandlade i betänkandet SoU 1987/88:10 ettmotionsyrkande om att det inte borde fastställas något högstaantal för de missbrukare som får metadonbehandling. Ibetänkandet redovisades det program för metadonbehandling föropiatmissbrukare som funnits vid Ulleråkerssjukhus i . Utskottet redovisade också attsocialstyrelsen efter utvärdering beslutat att utvidgametadonprogrammet till tre områden (, och )och till att omfatta högst 300 patienter. Vidare redovisades deföreskrifter som utfärdat förmetadonunderhållsbehandlingen (SOSFS 1988:4).I det nämnda betänkandet anförde utskottet följande (s. 22):HIV-situationen kräver en offensiv narkomanvård. Målet förnarkomanvården är drogfrihet, och vården skall i huvudsak varadrogfri. För vissa långvarigt intravenösa heroinmissbrukare kanemellertid målsättningen med fullständig drogfrihet och drogfrivård vara svår att uppnå. Risken att genom infekteradeinjektionsverktyg bli HIV-smittad utgör en stor fara för deintravenösa missbrukarna. Erfarenheterna nationellt ochinternationellt har också visat att HIV-smittan sprids mycketsnabbt i denna grupp.Det finns mot denna bakgrund skäl som talar för en utökning avdet högsta antal missbrukare som kan få metadonbehandling från150 till 300 personer. Det är dock angeläget att urvalet avklienter sker med stor restriktivitet och att de kriterier ochriktlinjer som utvecklats i Ulleråkersprogrammet följs.Utvidgningen får inte heller uppfattas som en principiellförändring av narkomanvården, vilken enligt utskottets meningfortfarande måste ha drogfrihet som ett självklart mål. Inteminst på grund härav anser utskottet det nödvändigt att sätta enövre gräns för verksamhetens omfattning. Utskottet vill ocksåframhålla att noga måste följa verksamheten ochregelbundet redovisa metadonprogrammets utveckling.Med det anförda avstyrkte utskottet det då aktuellamotionsyrkandet.Utskottet återkom till frågan i betänkandet 1988/89:SoU21.Därvid konstaterade utskottet att det efter socialstyrelsensbeslut att utöka antalet platser för metadonbehandling avnarkomaner kommit till stånd en verksamhet med utdelning avmetadon i . Det noterades att den praktiskaverksamheten mera än i kommit att inriktas på behandlingi öppen vård. Enligt vad som dittills rapporterats ingick vidden tidpunkten 200 personer i metadonprogrammet. På väntelistastod då ytterligare 200 personer. tog man intre--sex nya patienter i programmet. Enligt vadutskottet erfarit var det dock inte det tak som satts till högst300 personer som utgjorde det största hindret mot att antas tillmetadonbehandling utan bristen på utbildad personal. Utskottethänvisade till utskottets tidigare uttalanden om att urvalet avklienter för behandling med metadon måste ske med storrestriktivitet och att de kriterier och riktlinjer somutvecklats i Ulleråkersprogrammet måste följas. Utskottetframhöll också att noga måste följa verksamhetenoch regelbundet redovisa metadonprogrammets utveckling.Vad gällde kraven på att taket för antalet metadonpatienter på300 personer skall undanröjas vidhöll utskottet sin tidigareinställning. Det betonades att det inte är den maximering somsatts för programmet som utgör det huvudsakliga hindret mot attde som väntar på att bli antagna för metadonbehandling ännu intekunna få den avsedda behandlingen. Utskottet såg därför intenågot skäl att ändra sin tidigare inställning i denna del. Detdå aktuella motionsyrkandet avstyrktes. (Reservation fp)beslutade efter rekommendation av bl.a.aids-delegationen att maximiantaletmetadonpatienter skulle höjas från 300 till 450. Styrelsen harockså utarbetat reviderade föreskrifter för metadonbehandling(SOSFS(M) 1990:16). De nya föreskrifterna tillämpas fr.o.m. den1 oktober 1990.I augusti 1990 var 220 personer antagna för metadonbehandlingi . togs 10--12 patienter in varjemånad. har dessutom ett antal patienter, somställts in på metadonbehandling vid iUppsala, förts över till för fortsatt behandling där.Utskottet gör följande bedömning.Utskottet konstaterar att , efterrekommendation av bl.a. aids-delegationen, beslutat höjamaximiantalet metadonpatienter. Styrelsen har också givit ut nyaföreskrifter för metadonbehandling. Utskottet noterar även attantalet personer som är antagna för metadonbehandling iStockholm ökat. De aktuella motionsyrkandena bör mot dennabakgrund anses tillgodosedda enligt utskottet.