bet · GE01LU1 · 1990-09-04 00:00:00 — Mot bakgrund av denpågående utvecklingen när det gäller olika betalsystem anserutskottet att det är angeläget att värna om rätten att få betalakontant.Vad utskottet sålunda anfört bör med anledning avmotion L707 yrkande 4 delvis som sin mening ge regeringen tillkänna.Den oroande utvecklingen på konsumentkreditområdet medekonomiska och sociala problem för många hushåll är enligtutskottets mening till övervägande del att tillskriva de högaräntor och avgifter som tas ut av finansbolagen. I likhet medmotionärerna i motion L710 anser utskottet att det beträffandekonsumentkrediter finns skäl att närmare utreda en övre tillåtengräns för effektiv ränta kopplad till gällande diskonto. Ettsådant "tak" för den effektiva räntan skulle bl.a. kunna ledatill en effektivare konkurrens på lånemarknaden och innebära attde finansbolag som inte klarar sin verksamhet inom en lagstadgadekonomisk ram helt enkelt slås ut. Var räntetaket skall sättaskräver självfallet noggranna överväganden. Som motionärernaframhåller bör emellertid utgångspunkten vara att ettkreditföretag som inte kan finansiera sin utlåning med eneffektiv ränta som är högre än diskontot inte har någotberättigande på lånemarknaden.Vad utskottet sålunda anfört bör med anledning avmotion L710 yrkande 1 som sin mening ge regeringen till känna.dels att utskottets hemställan under 1 bort ha följandelydelse:1. beträffande konsumentkrediteratt med anledning av motion 1989/90:L707 yrkande 4och motion 1989/90:L710 yrkande 1 samt med avslag på motion1989/90:L704 och motion 1989/90:L709 som sin mening gerregeringen till känna vad utskottet anfört.2. Betalningsvillkor m.m. (mom. 2)() anserdels att den del av utskottets yttrande som på s. 24börjar med "Vad därefter" och på s. 25 slutar med "yrkande 4"bort ha följande lydelse:Vad därefter gäller frågan om betalningsdag, som tas upp imotion L710 (yrkande 2), innebär nuvarande praxis att den daginbetalningen bokförts på borgenärens konto är utslagsgivandeför om betalningen har skett i rätt tid. Den som betalar enräkning via bank eller post eller genom girering måste alltidräkna med att någon eller ibland kan förflyta innaninbetalningen eller gireringen blir bokförd på mottagarenskonto. Gällande ordning innebär således i praktiken atträkningar måste betalas en eller före förfallodagenom man vill vara säker på att undgå krav på dröjsmålsränta. Frånkonsumentskyddssynpunkt anser utskottet att det finns skäl attkritisera dessa förhållanden särskilt i de fall då gäldenärenanvänder sig av det betalningssätt borgenären anvisat. mening är det angeläget att närmare överväga denordning som motionärerna förespråkar och som innebär att om enkonsument betalar en räkning på post- eller bankkontor beloppetskall anses ha kommit borgenären, om denne är näringsidkare,till handa vid betalningen eller, i fråga ombetalning via giro, när betalningsuppdraget togs emot av detförmedlande kontoret. Den ordning som utskottet sålundaförespråkar gäller för övrigt redan i fråga om betalning avbl.a. hyra enligt 12 kap. 20 § jordabalken. De praktiskasvårigheterna med en sådan ordning också när det gäller andratyper av fordringar på konsumenter torde inte varaoövervinnerliga. Författningstekniskt synes frågan kunna lösasgenom en ny bestämmelse i räntelagen med det ovan angivnalagrummet i jordabalken som förebild. Det får emellertid ankommapå regeringen att i lämpligt sammanhang närmare utreda dennafråga och återkomma till med förslag till erforderligalagändringar.Vad utskottet sålunda anfört bör med anledning avmotion L710 yrkande 2 som sin mening ge regeringen till känna.Vad slutligen angår yrkandet i motion L710 om att räkningarsom förfaller på en bankfri dag skall få betalas nästföljandebankdag (yrkande 4) vill utskottet först erinra om innehållet i5 § skuldebrevslagen. Stadgandet innebär att en gäldenär, såvidainte annat avtalats, kan vänta med att betala en fordran somförfaller till betalning på bankfri dag till första vardagendärefter utan att behöva riskera krav på dröjsmålsränta.Bestämmelsen är således dispositiv, vilket innebär attborgenären, t.ex. ett kontokortsföretag eller ett finansbolag, isina avtalsvillkor kan föreskriva att gäldenären skall betala enfordran en eller i förväg i fall fordringenförfaller när bankerna är stängda. Utskottet anser ilikhet med motionärerna att denna ordning inte kan accepterasfrån konsumentskyddssynpunkt. Enligt utskottets mening bör detsålunda inte vara möjligt för en näringsidkare att gentemot enenskild konsument "avtala bort" 5 § skuldebrevslagen särskiltmot bakgrund av att konsumenten i praktiken inte har någon somhelst möjlighet att få avtalsvillkoren ändrade. Också i dennafråga får det ankomma på regeringen att i lämpligt sammanhangåterkomma till med förslag till erforderligalagändringar.Vad utskottet sålunda anfört bör med anledning avmotion L710 yrkande 4 som sin mening ge regeringen till känna.dels att utskottets hemställan under 2 bort ha följandelydelse:2. beträffande betalningsvillkor m.m.att med anledning av motion 1989/90:L710 yrkandena 2och 4 samt med avslag på motion 1988/89:L901, motion1989/90:L710 yrkande 3 och motion 1989/90:L910 som sin meningger regeringen till känna vad utskottet anfört.Remissyttranden över motion 1989/90:L908BilagaPå begäran av lagutskottet har (), , och yttrat sig över motion 1989/90:L908.Konsumentverket/KOFrågan om utsträckning av preskriptionstiden förbanktillgodohavanden har behandlats vid den nyapreskriptionslagens tillkomst. Några särskildapreskriptionsbestämmelser för sådana fordringar infördes inte. Ipropositionen (prop. 1979/80:119) konstaterades att den gällandeordningen inte syntes ha medfört några egentliga olägenheter,eftersom bankerna regelmässigt betalade ut insatta medel, ävenom preskription skulle ha inträffat. Vidare framhölls attpreskriptionsbestämmelserna fyllde en inte oviktig funktion äveni fråga om bankfordringar genom att utgöra ett skydd motogrundade påståenden om gamla fordringar. Om fordringar påinsatta medel undantogs från preskription, skulle bankerna avallt att döma åsamkas betydande olägenheter, heter det ipropositionen.Konsumentverket känner inte till fall där regeln omtioårspreskription har lett till rättsförlust för enskilda,bortsett från det fall motionären beskriver. Det kan givetvisdärmed inte uteslutas att andra likartade fall har inträffat.Risken för en rättsförlust i enskilda fall måste i och för sigvägas mot de svårigheter, i form av bl.a. omfattandeutredningar, som en utsträckt preskriptionstid skulle medföraför bankerna. Om det är riktigt som sägs i propositionen attbankerna regelmässigt betalar ut insatta medel även efterpreskription, är det dock svårt att se att en förlängdpreskriptionstid skulle innebära några svårigheter för bankerna.Konsumentverket ställer sig därför i princip positivt tilltanken att förlänga tiden.Samtidigt kan det dock ifrågasättas om en sådan reform skullefå någon praktisk betydelse. Risken för att banktillgodohavandenkommer att preskriberas kan numera antas praktiskt taget haeliminerats. Den införda skyldighetenför banker att lämna kontrolluppgift till taxeringsmyndigheternabeträffande ränta och kapital på bankkonton innebär attpreskriptionsavbrott sker i fråga om dessa bankkonton. Endast imycket begränsade undantagsfall är bankerna befriade frånskyldigheten att lämna kontrolluppgift. Räntan är i dessa fallmindre än 100 kr.Mot denna bakgrund anser att det inte ärmotiverat med en utsträckt preskriptionstid speciellt förbanktillgodohavanden.Svenska bankföreningenMotionären anser att den nuvarande tioårigapreskriptionsregeln bör ändras till en form av livstidsregel förbankinnehavaren. Innebörden av förslaget är att anspråk påbankmedel aldrig ska preskriberas.Enligt vad som upplysts föreningen betalar samtliga bankerenligt vedertagen praxis ut innestående kapitalmedel till densom visar sig ha rätt till dem oavsett om preskription harinträtt eller ej. Vissa banker betalar t.o.m. ut ränta för tidefter det att fordringen har preskriberats.Det bör anmärkas att frågan om preskription av bankmedelbehandlats tidigare av , se prop. 1976/77:5 samt prop.1979/80:119. De skäl som redovisas i sistnämnda proposition (s.51 ff) mot ett avskaffande av tioårsregeln har enligt föreningenfortfarande bärkraft. Preskriptionsbestämmelserna fyller jubl.a. den funktionen att de utgör ett skydd mot ogrundadepåståenden om gamla fordringar. Dessutom kan det vara förenatmed såväl tekniska som administrativa problem att hålla konton,som inte rörts , vid liv för evigt. Därtillkommer att de konton som kan komma att preskriberas oftainnehåller obetydliga tillgodohavanden. Det skulle därför varaförenat med betydande olägenheter för bankerna ompreskriptionsregeln togs bort i fråga om bankmedel. Nuvarandeordning bör dessutom, som konstaterats, inte medföra någraegentliga olägenheter för kunderna eftersom bankernaregelmässigt betalar ut insatta medel även om preskriptionskulle ha inträtt. Föreningen avstyrker mot nu nämnda bakgrundmotionsyrkandet.Svenska sparbanksföreningenI propostionen till nuvarande preskriptionslag sägs attpreskriptionstiden för bankmedel börjar löpa vid senasteinsättning/uttag på kontot. Denna preskriptionstid anses varaavbruten genom att banken i sin roll som gäldenär exempelvisbetalar ränta eller lämnar saldobesked till kunden.De senare årens utveckling av bankernas datasystem och däravföljande rutiner får, enligt mening, vissakonsekvenser vid tillämpningen av preskriptionslagstiftningen.Numera påförs bankkonton ränta automatiskt utan att kundenbehöver uppmana banken därtill. Härigenom bör banken såsomgäldenär anses ha erkänt sin skuld till kontohavaren. Bankensförfarande avbryter således preskriptionstiden. Det kan dessutomifrågasättas om inte bankernas uppgiftslämnande tillskattemyndigheterna i fråga om ränta och kapital innebärpreskriptionsavbrott. Detta innebär i så fall ett hinder förbankerna att preskribera bankmedel.Enligt Sparbanksföreningens uppfattning innebär således entillämpning av gällande preskriptionslagstiftning att de imotionen påtalade effekterna inte uppkommer. Det resultat sommotionären åsyftat uppnås följaktligen utan attlagstiftningsåtgärder behöver vidtas.En annan sak är att det från bankernas utgångspunkt uppkommerpraktiska problem till följd av inaktiva bankkonton som underlång tid inte är föremål för intresse från kontohavarens sida. Isynnerhet om kontobehållningen är liten kunde det ifrågasättasom inte bankerna bör ha möjlighet att, utan initiativ frånkontohavarens sida, avsluta sådana inaktiva konton.Sveriges föreningsbankers förbund1976 föreslogs i en proposition med förslag till nypreskriptionslagstiftning att fordringar på medel insatta påbank skulle undantas från de allmännapreskriptionsbestämmelserna. Förslaget kritiserades frånbankerna som påtalade de olägenheter förslagets genomförandeskulle komma att medföra för dessa. Då propositionen behandladesi lagutskottet berördes frågan inte särskilt avutskottsmajoriteten som avstyrkte propositionen i dess helhet.Minoriteten tog däremot upp frågan och ansåg att invändningarnafrån bankerna vägde tungt varför förslaget om att undantabankfordringar från preskription avstyrktes.I 1980 års proposition med förslag till ny preskriptionslagföreslogs ånyo inte något undantag från preskriptionsreglernaför banktillgodohavanden. Tvärtom konstaterades att gällandeordning inte syntes ha medfört några egentliga olägenheter ochatt preskriptionsbestämmelserna fyller en inte oviktig funktionockså vad avser bankfordringar genom att utgöra ett skydd motogrundade påståenden om gamla fordringar.Preskription av bankfordringar inträder om några insättningareller uttag inte gjorts på ett konto under och kundenunder dessa år inte heller mottagit någon uppgift om kontoteller haft annan kontakt med banken ang. kontot. rör detsig om orörda medel av så små belopp att kontobesked ejtillställs kunden och sådana konton där banken t.ex. på grund avatt kontohavaren är avliden får ränte- och saldobesked i retur.Inom föreningsbankerna finns f.n. inte någon central rutin föravförande av preskriberade medel, dock överväger man att införaen sådan. I avvaktan härpå kommer små orörda preskriberadekonton att ligga kvar . Som enengångsåtgärd gjordes i samband med införandet av ett nyttinlåningssystem /87 en sanering avpreskriberade konton för att få bort en stor mängd orördasmåkonton ur reskontrorna. I enlighet med rådande bankpraxis harföreningsbankerna dels fullständiga uppgifter över de avställdakontona och dels betalas medlen ut till den kund som kan visaatt han har rätt till dessa. Trots att medlen är preskriberadeoch kontona avställda utbetalas medlen således vid anfordranenligt praxis inom bankerna. Ränta behöver dock inte utbetalasför tid efter det att preskription har inträtt. Så kan dock skeändå.SFF avstyrker med hänvisning till vad ovan anförts attpreskriptionstiden för banktillgodohavanden ändras.Som grund för hemställan om ändrad preskriptionstid refererasi motionen till en händelse där vederbörande fått besked om "atthan ej längre ägde pengarna". SFF ifrågasätter om denna händelseinte är ett missförstånd. Då fråga är om en så stor ursprungligsumma som 17000kr. bör kunden ha fått årliga kontobesked. Ompreskription inträtt -- t.ex. på grund av att kontobesked kommitoöppnade i retur till banken -- har kunden i vart fall enligtbankpraxis rätt att få tillbaka sina ursprungligt insatta medeljämte ränta härpå fram till dess att preskription inträtt.