bet · GE01LU1 · 1990-09-04 00:00:00 — Om preskription inträtt -- t.ex på grund av attkontobesked kommit oöppnade i retur till banken -- hade kunden ivart fall enligt bankpraxis rätt att få tillbaka sinaursprungligt insatta medel jämte ränta härpå till dess attpreskription inträtt. I betänkandet behandlar utskottet sju motioner som tar uppfrågor om konsumentskydd vid krediter och kreditköp,betalningsvillkor och ränta samt preskription av bankmedel.Konsumentskydd vid krediter och kreditköpRegler om kontokort och andra former av konsumentkrediterfinns i konsumentkreditlagen (1977:981), som tillkom i syfte attstärka konsumenternas ställning i kreditsammanhang. Lagen gällerkredit (betalningsanstånd eller lån) som är avsedd huvudsakligenför enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds konsument avnäringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. Lagen är ocksåtillämplig på kredit som lämnas av någon annan än näringsidkareom krediten förmedlas av näringsidkaren som ombud förkreditgivaren.Bestämmelserna i konsumentkreditlagen är av bådenäringsrättslig och civilrättslig natur. Lagen omfattar såvälkrediter som lämnas utan direkt samband med köp av varor, dvs.fristående krediter, som kreditköp. Med kreditköp förstås enligtlagen köp av vara då säljaren lämnar köparen anstånd med någondel av betalningen. Kreditköp föreligger också då betalningenhelt eller delvis erläggs med belopp som köparen får låna avsäljaren eller annan kreditgivare på grund av överenskommelsemellan kreditgivaren och säljaren. Om ett avtal betecknats somuthyrning eller betalningen som vederlag för varans nyttjandeföreligger ändå kreditköp, om det är avsett att den till vilkenvaran utlämnas skall bli ägare av denna. Vid kreditköp gällersom huvudregel enligt 8 § konsumentkreditlagen att avvarans kontantpris skall betalas kontant (kontantinsats). Av 9 §följer att en näringsidkare som underlåter att ta utkontantinsats kan meddelas ett vitesförbud av marknadsdomstolenatt fortsätta härmed. Enligt 30 § gäller dock reglerna förkontantinsats och ingripanden av inte sådanakreditköp för vilka regeringen meddelat föreskrifter med stöd avav lagen (1986:1202) med bemyndigande att meddela föreskrifterom betalningsvillkor och kreditköp.Konsumentkreditlagen innehåller vidare (5 §) bestämmelser omatt en näringsidkare vid annonsering, skyltning och liknandemarknadsföring beträffande kredit i princip skall lämnainformation om den effektiva räntan för krediten samt omkreditkostnaden och kontantpriset. Innan kreditavtal ingås skallden näringsidkare som lämnar eller förmedlar krediten lämnakonsumenten skriftlig information i de hänseenden som sagts(6 §). Informationsskyldigheten sanktioneras genom regler imarknadsföringslagen (1975:1418).Är det fråga om sådana avtal för uthyrning för vilkakonsumentkreditlagen inte är tillämplig kanmarknadsföringslagens bestämmelse om information komma attaktualiseras. Underlåter näringsidkare vid marknadsföring avvara, tjänst eller annan nyttighet att lämna information som harsärskild betydelse från konsumentsynpunkt kan marknadsdomstolenmed stöd av 3 § marknadsföringslagen ålägga honom att lämnasådan information.I motion L704 av och (båda s) framhålls att olika alternativ till kreditköp -- s.k.hyrköp och leasingavtal -- numera har tillskapats i syfte attkringgå kreditrestriktioner och konsumentkreditlagen. Enligtmotionärerna marknadsförs dessa alternativ utan krav påinformation om de verkliga kostnaderna, vilket medför atterbjudandena inte kan klart bedömas och jämföras med andraalternativ. Enligt motionärerna har det vidare dokumenterats atthandlare som är granne med en bank hjälpt konsumenten tillbankkredit utan att denne ens varit inne på banken. Visstsamarbete förekommer också enligt motionärerna mellan banker ochkontofinansieringsbolag om att tillåta uttag via bankomaternaoch om återbetalning som en "vanlig" kontokortskredit varigenomregeln om kontantinsats kringgås. Kontokortsföretagensmedgivanden till kontantuttag som påförs kontot leder tillimpulsuttag. De olika erbjudandena som sålunda redovisats imotionen ger enligt motionärerna konsumenterna inte möjlighetatt ta ställning till de verkliga kostnaderna för en kredit ochföranleder konsumenterna att försätta sig i ekonomiskasituationer som de inte klarar av. Motionärerna pekar också påvikten av att marknadsföring av krediter sker på ett förkonsumenten begripligt sätt. Köp som sker till följd avotillbörlig marknadsföring borde enligt motionärerna gåtillbaka. I motionen begärs ett tillkännagivande om vad somanförts om otillbörlig marknadsföring av konsumentkrediter.I motion L707 av m.fl. (c) framhålls att det ärav stor betydelse att utvecklingen mot en ökad kreditmarknad ochövergången till elektroniska betalningssystem noga följs avsamhällets organ och att erforderliga lagstiftningsåtgärder ochandra åtgärder vidtas för att konsumentskyddet skall varatillfredsställande. Motionärerna pekar bl.a. på att det frånkonsumentsynpunkt är väsentligt att sådana kunder som måste låtaandra handla åt sig, t.ex. åldringar och handikappade, också iframtiden har rätt att betala kontant och att dessa kunder intemissgynnas. I motionen framhålls vidare att konsumenterna saknarskydd när kortet utnyttjas av obehöriga och när elektronikeninte fungerar. Motionärerna menar att bankernas ochkreditkortsföretagens regler i dessa fall är alltför stränga motkonsumenterna. En annan viktig fråga är enligt motionärernaskyddet för den enskildes integritet vid utvecklingen av nyabetalningssystem. Vikten av att regeringen följer dessa frågoroch tar erforderliga initiativ bör enligt motionärerna gesregeringen till känna.I motion L709 av och (båda mp)framhålls att det blivit alltför lätt att få okontrollerade lån,och motionärerna föreslår därför regler för att motverka ettalltför högt låntagande. Om en låntagare inte kan återbetala sinskuld skall långivaren enligt motionärernas förslag betalahälften av skulden. Motionärerna föreslår vidare en regel som ihuvudsak innebär att kredit utan säkerhet inte får beviljasnågon med av den taxerade inkomsten. Motionärernayrkar att begär förslag till regler enligt vad sålundaanförts.I motion L710 av m.fl. (mp) kritiseras de högaräntor som tas ut vid krediter till enskilda personer.Motionärerna anser att ingen bör få debitera en effektiv räntasom är högre än gällande diskonto med tillägg av samt yrkaratt begär att regeringen låter utreda lämplig övregräns för effektiv totalränta i kreditaffärer gentemot enskildperson och återkommer med lagförslag till (yrkande 1).Utskottet erinrar om att (se bet. LU 1987/88:31 och 1989/90:LU4) behandlat flera motionermed önskemål om olika åtgärder för att förebygga skuldproblemför konsumenter och om förbättringar av konsumentskyddet påkreditmarknaden. Utskottet har därvid framhållit attutvecklingen på konsumentkreditområdet har ingivit oro bl.a. pågrund av att den ökande skuldsättningen har medfört såvälekonomiska som sociala problem för många hushåll. Utskottet hardärför ansett det nödvändigt att det vidtasändamålsenliga åtgärder för att man skall kunna komma till rättamed förhållandena på kreditmarknaden. Utskottet är alltjämt avsamma uppfattning. Enligt utskottets mening är det ocksåangeläget att man försöker motverka att de skyddsregler somställts upp i konsumentkreditlagen kringgås genom nya former avaffärstransaktioner mellan näringsidkare och konsumenter. Sompåpekas i motion L707 är det vidare viktigt att utvecklingen närdet gäller kontokort och andra betalningssystem inte leder tillatt konsumenterna berövas möjligheten till kontantbetalning.Från statsmakternas sida har åtskilliga initiativ tagits isyfte att problemen med konsumentkrediterna skall kunna lösas.Utskottet vill härvidlag peka på att regeringen efter enbegäran av tillkallat insolvensutredningen (Ju1988:02) med uppgift att lägga fram förslag till bl.a. ettskuldsaneringsinstitut, som skall göra det möjligt för fysiskapersoner att under vissa bestämda förutsättningar bli av medsina skulder eller del av dem. Utredningen förväntas avlämna ettbetänkande i denna fråga . Vidare har medverkan fr.o.m. genom lagen (1988:606) omfinansbolag införts krav på att finansieringsverksamhet riktadmot konsumenter eller som ägs av bank får bedrivas endast eftersärskilt tillstånd. tillkallade regeringen ävenskuldkommittén med uppgift att bl.a. föreslå åtgärder i syfteatt begränsa hushållens skuldsättning och så långt som möjligtundanröja de sociala skadeverkningarna som skuldsättningen ivissa fall medför. Kommittén avlämnade i december 1988betänkandet (SOU 1988:55) Hushållens skuldsättning, variframlades flera förslag i syfte att bl.a. förebygga skuldproblemför hushållen. Enligt skuldkommittén var en förbättring avkreditinstitutens kreditprövning gentemot konsumenterna denmest angelägna åtgärden, och kommittén föreslog flera åtgärdermed detta syfte. I betänkandet förordades också att hushållenskall ges rätt att inom en månad utan särskild kostnad få ångraett lån. Vidare föreslogs förbud mot att ansökningshandlingarbifogas direktreklam för kredit. För att säkerställa en noggrannkreditprövning föreslog kommittén att kreditinstitutensmöjligheter att erhålla samhällets eller inkassoföretagens hjälpatt driva in fordringar på privatpersoner skall begränsas. Inomjustitiedepartementet har också pågått en översynav konsumentkreditlagen. Resultatet av översynen kommer enligtvad utskottet inhämtat att redovisas i en departementspromemoriaunder hösten 1990.Våren 1989 offentliggjorde regeringen vilka åtgärder som börvidtas i syfte att skärpa kraven på kreditinstituten vidkreditgivning till hushåll och därmed begränsa hushållenskonsumtionskrediter. Av regeringsuttalandet framgick attregeringen ansåg att kreditinstituten borde påta sig ett ökatansvar för den "överskuldsättning" som förekommer genom attkreditinstituten själva helt eller delvis får stå för kostnadenvid skuldsanering av särskilt drabbade hushåll. Ett särskiltskuldsaneringsinstitut borde införas, och insolvensutredningenborde enligt regeringen behandla denna fråga med förtur. Ettviktigt led i arbetet med att förebygga skuldsvårigheter förhushållen ansåg regeringen vara att kreditprövningen förbättras.För att säkerställa att en korrekt kreditprövning verkligen görsansåg regeringen att det bör finnas en möjlighet att jämkafordringsbelopp i de fall kreditgivaren har gjort enotillräcklig kontroll av kredittagarens betalningsförmåga.Förslag till sådana bestämmelser skulle enligt regeringen kommaatt behandlas i samband med en översyn av konsumentkreditlagensom då pågick inom . Vidare ansågregeringen att det i konsumentkreditlagen borde införas reglerom rätt för kredittagare att lösa lån . I fråga ommarknadsföring av krediter förordade regeringen i likhet medskuldkommittén ett förbud mot att ansökningshandlingar bifogasvid direktreklam för kredit.Regeringsuttalandet innebar vidare att det var angeläget attett system med kreditengagemangsregister startades.Ett sådant register har numera också kommit till stånd inomUpplysningscentralen, vilket medger att upplysningar ombeviljade krediter och kontokort kan ges till s.k. slutnaanvändargrupper.Med anledning av vad som anförs i motion L704 vill utskottetäven framhålla att frågor rörande konsumentskyddet vidleasingavtal övervägs inom ramen för en utredning (Ju 1988:01)om leasing av fast och lös egendom. Enligt direktiven (dir.1988:15) ingår det i den tillkallade utredningsmannens uppgifteratt överväga tvingande regler för att uppnå ett tillräckligtskydd för kunden när denne intar en underlägsen ställning iförhållande till sin motpart. I direktiven uttalas vidare attbehovet av skyddsregler framstår som påtagligt särskilt ikonsumentförhållanden. Ett betänkande om dessa frågor kanförväntas under år 1992.Enligt utskottets mening får syftet med motionärernas önskemålanses tillgodosett genom de olika initiativ som tagits påkonsumentkreditområdet, och resultatet av det utredningsarbetesom pågår bör avvaktas innan ytterligare åtgärder övervägs.Några uttalanden från sida med anledning avmotionerna L704, L709 och L710 yrkande 1 samt L707 i denna delär därför inte påkallade.Vad härefter gäller spörsmålet om konsumentskyddet videlektroniska betalningsöverföringar som tas upp i motion L707har utskottet ingen annan uppfattning än motionärerna om behovetav att samhällets olika organ följer utvecklingen av den ökandekreditmarknaden och övergången till elektroniskabetalningssystem. Utskottet vill emellertid, i likhet med vadutskottet gjorde då en liknande motion avstyrktes (bet. 1989/90:LU4), hänvisa till att det -- sedankonsumentverket gjort en framställning därom -- inomregeringskansliet pågår en kartläggning av dejuridiska och tekniska spörsmål som kan tänkas uppkomma frånkonsumentskyddssynpunkt i samband med användandet av olikaelektroniska former för betalning. Kartläggningen beräknasenligt vad utskottet inhämtat pågå i vart fall året ut. Frågorrörande elektronisk betalningsöverföring har också tagits upp aven arbetsgrupp inom , samrådsgruppen församhällets säkerhet inom dataområdet (SAMS). Arbetsgruppen har imaj 1990 avlämnat en rapport, (Ds 1990:44) ADB och samhälletssäkerhet -- Samhällsapekter på säkerheten inombetalningsväsendet. I rapporten understryks bl.a. behovet av fäster särskilt avseende vid säkerhetskraven så att denenskilde kontohavaren inte skall behöva stå risken föreventuella hanteringsfel i betalningssystemen. SAMS förordarockså att etiska regler till skydd för den personligaintegriteten införs. Även inom det nordiska samarbetet samt inomEuroparådet, EG och har olika frågor rörande elektroniskbetalningsförmedling aktualiserats. Inom EG har sålunda år 1987tillkommit en uppförandekod för elektroniska betalningar och sombl.a. Skyddet för denpersonliga integriteten vid registreringar inombetalningsväsendet övervägs också av en expertkommitté inomEuroparådet.Som framgår av det anförda är de av motionärerna aktualiseradefrågorna föremål för bevakning och uppmärksamhet på bådenationell och internationell nivå. Med hänsyn härtill anserutskottet att motionärernas önskemål är tillgodosett och attnågot initiativ från sida inte är påkallat. Utskottetavstyrker därför bifall till motion L707 också i denna del.Betalningsvillkor och räntaI de likalydande motionerna 1988/89:L901 och L910, båda avKjell m.fl. (c), anförs (motiveringarna finns imotionerna 1988/89:N214 resp. 1989/90:N348) att mindreföretagare måste få rimliga betalningsvillkor när det gällerfakturors förfallodag. Enligt motionärerna bör en generell30-dagarsregel gälla för betalning av fakturor och enhetligaregler införas när det gäller dröjsmålsränta. Den enskildeföretagaren med små administrativa resurser upplever ofta,enligt motionärerna, att han är i underläge mot leverantörer ochutsatt för hot om repressalier som inte står i rimlig proportiontill några dagars försenad inbetalning efter en mycket kortkredittid.I motion L710 av m.fl. (mp) anförs att mångaföretag tagit sig för att inte längre godkänna post- ochbankinbetalningsdagarna som mottagardagar, utan hänvisar tillden dag de tagit emot pengarna, dvs. när de fått pengarnaregistrerade i sin dator. En del företag tar enligt motionärernainte heller hänsyn till om förfallodagen infaller på s.k.bankfri dag (lördag, söndag eller annan helgdag). Sammantagethar alla dessa metoder, menar motionärerna, åstadkommit ensuccessiv nedbrytning av etik och moral totalt sett.Motionärerna begär med hänvisning till det anfördatillkännagivanden om att postens och bankens datumstämpel skallgälla som effektiv betalningsdag (yrkande 2), att utsändande avfaktura vid reglering av periodisk avgift, eller vidskuldreglering, skall ske i så god tid att ett månadsskiftealltid skall finnas mellan mottagandet och förfallodagen och attminst finns tillgängliga för betalning tillpost eller bank (yrkande 3) samt att faktura vars förfallodaginträffar på bankfri dag får betalas nästföljande bankdag(yrkande 4).Vad först gäller frågorna om tidpunkten för betalning avfakturor, som tas upp i motionerna 1988/89:L901, L910 och L710(yrkande 3), vill utskottet understryka att enligt allmännacivilrättsliga regler fordringar skall betalas vid anfordransåvida inte en bestämd förfallodag avtalats. Av avtalsrättsligabestämmelser följer vidare att en gäldenär inte är skyldig attbetala ränta i vidare mån än vad som följer av ett träffat avtaleller i vissa fall av handelsbruk eller sedvänja eller somannars kan utgå enligt lag. I räntelagen (1975:635) reglerasborgenärens rätt till dröjsmålsränta. I fråga om fordringar somskall betalas på en i förväg bestämd förfallodag gäller attdröjsmålsränta utgår från förfallodagen. Är förfallodagen intebestämd börjar dröjsmålsränta inte att utgå förrän gåttfrån det borgenären sänt räkning till gäldenären eller på annatsätt framställt krav på betalning.Som framgår av det anförda synes motionerna 1988/89:L901, L910och L710 yrkande 3 bygga på missuppfattningar om gällande rätt.Om parterna inte har avtalat om förfallodag har gäldenärenalltid en frist på en månad att betala innan gäldenären kan göragällande rätt till dröjsmålsränta. Som utskottet uttalattidigare när liknande motioner behandlats (bet. LU 1987/88:31)får det i första hand ses som informationsproblem att detförekommer att gäldenärer utsätts för rättsligt ogrundade kravpå betalning i "förtid" förenade med hot om dröjsmålsränta.Konsumentverket och andra organ på konsumentskyddsområdetliksom näringslivet genom sina branschorganisationer har ettansvar för att den enskilde konsumenten och näringsidkaren blirmedveten om vad som gäller i fråga om tidpunkten för betalningav fordringar.När det gäller enhetliga regler för dröjsmålsränta, som ocksåtas upp i motionerna 1988/89:L901 och L910, vill utskotteterinra om att denna fråga övervägdes i samband medändringar i räntelagen (prop. 1986/87:72, bet. LU 1986/87:23).Föredragande statsrådet framhöll därvid att räntelagen alltjämti princip borde vara dispositiv. Vad som sålunda anfördes ipropositionen föranledde inga uttalanden från sida.Utskottet finner inte anledning att nu bedöma frågan annorlunda.På anförda skäl avstyrker utskottet bifall till motionerna1988/89:L901, L910 och L710 yrkande 3.Vad därefter gäller frågan om betalningsdag, som tas upp imotion L710 (yrkande 2), innebär nuvarande praxis att den daginbetalningen bokförts på borgenärens konto är utslagsgivandeför om betalning har skett i rätt tid. Den som betalar enräkning via bank eller post eller genom girering torde ha atträkna med att någon eller ibland kan förflyta innaninbetalningen eller gireringen blir bokförd på mottagarenskonto. Denna ordning, som således innebär att den som vill varahelt säker på att undvika dröjsmålsränta måste betala sinaräkningar före förfallodagen, torde inte kunna undgåkritik från konsumentskyddssynpunkt. I sammanhanget måsteemellertid beaktas att det av praktiska skäl knappast låter siggöras att ha andra regler om när betalning rätteligen fullgjortsi konsumentförhållanden än vad som gäller i förhållandennäringsidkare emellan eller mellan privatpersoner.Bestämmelserna på området måste alltså vara enhetliga och vid engenerell avvägning mellan gäldenärens och borgenärens intressenmåste borgenärens önskemål av att kunna disponera överfordringsbeloppen efter förfallodagen väga tyngre ängäldenärens intresse av att inte behöva betala en skuld någradagar i förväg. Till saken hör också att en eller några dagarsenstaka överskridanden av senaste betalningsdag inte annat än irena undantagsfall leder till att borgenären gör gällande sinrätt till dröjsmålsränta, i vart fall inte om gäldenären ärkonsument. Utskottet avstyrker följaktligen bifall till motionL710 yrkande 2.Vad slutligen angår yrkandet i motion L710 om att räkningarsom förfaller på bankfri dag skall få betalas nästföljandebankdag (yrkande 4) vill utskottet framhålla att det torde byggapå en missuppfattning om innebörden i gällande rätt. I de fallett skuldebrev skall betalas när bankerna är stängdagäller enligt 5 § skuldebrevslagen att betalningstiden förskjutstill påföljande vardag. Bestämmelsen tillämpas analogt också närdet gäller andra fordringar. Gällande ordning innebär såledesatt gäldenären utan risk för dröjsmålsränta kan vänta med attfullgöra betalningen till första vardagen efter den bankfriadagen. En annan sak är emellertid om borgenären och gäldenärengenom avtal kommit överens om att en fordran som skulle förfallapå en bankfri dag i stället skall betalas en eller iförväg. På anförda skäl avstyrker utskottet bifall till motionL710 yrkande 4.Preskription av bankmedelFör preskription av banktillgodohavanden gäller allmänpreskription enligt huvudregeln i preskriptionslagen (1981:130).Regeln innebär att en fordran preskriberas eftertillkomsten om inte preskriptionsavbrott sker dessförinnan.I motion L908 av () begärs tillkännagivande omändrad preskriptionstid för banktillgodohavanden. I motionenbeskrivs ett fall där en person vägrats utbetalning avinnestående bankmedel under åberopande av tioårig preskription.Motionären anser att den gällande ordningen bör ändras till enform av "livstidsregel" för kontoinnehavare.Utskottet delar i princip den uppfattning som motionärenframfört att det är otillfredsställande att bankmedel kan bliföremål för preskription. Problemet synes emellertid numera iallt väsentligt ha fått sin lösning. och har sålunda påpekat att skyldigheten förbankerna att lämna kontrolluppgift om banktillgodohavanden ochränteinkomster till skattemyndigheterna torde medföra attpreskriptionsavbrott sker. har även påpekatatt preskriptionsavbrott likaledes uppkommer då räntaautomatiskt påförs ett bankkonto, ett förfarande som är allmäntförekommande. Såväl som övriga remissinstanserhar avstyrkt motionen. Utskottet delar remissinstansernasuppfattning och finner inte skäl till några initiativ frånriksdagens sida. Utskottet avstyrker därför bifall tillmotionen. beträffande konsumentkrediteratt avslår motion 1989/90:L704, motion 1989/90:L707yrkande 4, motion 1989/90:L709 och motion 1989/90:L710 yrkande1,res. 1 (mp)2. beträffande betalningsvillkor m.m.att avslår motion 1988/89:L901, motion 1989/90:L710yrkandena 2, 3 och 4 samt motion 1989/90:L910,res. 2 (mp)3. beträffande preskription av bankmedelatt avslår motion 1989/90:L908.Stockholm den 4 september 1990På lagutskottets vägnarRolf DahlbergNärvarande: (), (), MartinOlsson (c), (), (), GunnarThollander (s), (), (),(), (), CharlotteCederschiöld (m), (), (),() och (). Konsumentkrediter (mom. 1)() anserdels att den del av utskottets yttrande som på s. 22börjar med "Enligt utskottets" och slutar med "inte påkallade"bort ha följande lydelse:Enligt utskottets mening får syftet med önskemålen imotionerna L704 och L709 anses tillgodosett genom de olikainitiativ som tagits på konsumentkreditområdet, och resultatetav det utredningsarbete som pågår bör avvaktas innan ytterligareåtgärder övervägs. Några uttalanden från sida medanledning av dessa motioner är därför intepåkallade.När det gäller rättigheten att också få användakontanter vid betalning, som tas upp i motion L707, anserutskottet att det är anmärkningsvärt att denna frånkonsumentskyddssynpunkt viktiga och självklara fråga inte ensberörts i samband med det pågående utrednings- ochöversynsarbetet på konsumentkreditområdet eller i annatsammanhang. Enligt utskottets mening måste möjligheten att fåbetala kontant finnas kvar, och den pågående utvecklingen avolika elektroniska system för betalning med kort får inteinnebära att konsumenter som betalar kontant missgynnas. Sommotionärerna är inne på får det sålunda inte förekomma attextraerbjudanden och rabatter av olika slag endast gäller fördem som betalar med kredit- eller betalkort eller att kunder sombetalar kontant får sämre service i butikerna änkontokortskunder. I likhet med motionärerna vill utskottetsärskilt framhålla att det för vissa grupper, t.ex. åldringaroch handikappade som måste låta andra handla åt sig, är särskiltangeläget att kontanthandeln finns kvar.