bet · GE01KU1 · 1990-10-09 00:00:00 — Någon förnyadsakbehandling av frågan i utskottet eller i en ny kommitté fannutskottet inte meningsfull.Utskottets bedömningEnligt utskottet är det viktigt att debatten fortsätter idenna liksom i en rad andra författningsfrågor. Syftet bör varaatt nå lösningar vilka har stöd av en bred riksdagsmajoritet.Utskottet gör dock liksom när frågan senast behandladesbedömningen att förutsättningarna för en sådan lösning ännu inteföreligger och avvisar därför utredningskravet. Motionerna K206yrkande 5, K215 yrkande 2, K219 yrkandena 1 och 2, K230 yrkande1 såvitt nu är i fråga samt K245 avstyrks.6. PersonvalMotionernaEn utredning om förbättrade möjligheter till personval begärsi två motioner. I motion K206 yrkande 1 av m.fl. (m)ges exempel från valsystemen i några västeuropeiska länder somenligt motionärerna visar att det går att åstadkomma valsystemsom bygger på proportionalitet och personval. Ett sätt att iSverige åstadkomma ett påtagligt inslag av personval medbevarande av riksproportionaliteten är enligt motionen att gevarje väljare två röster. Den ena rösten skulle i ett sådantsystem användas vid majoritetsval i enmansvalkretsar och denandra vid proportionella val i regioner.Enligt motion K215 yrkande 1 av m.fl. (fp)var folkstyrelsekommitténs förslag för att åstadkomma ett ökatpersonval ett steg framåt. Det innebar dock inte i någotväsentligt avseende någon förändring. Enligt motionärerna är detdärför angeläget att så fort som möjligt beredstillfälle att ta ställning till ett nytt förslag som innebär attden enskilde väljaren inom ramen för partivalet får ökademöjligheter till personval.I motion K230 yrkande 1 av m.fl. (c) framhållsi denna del att det är viktigt att det proportionellavalsystemet, med en rättvis fördelning av mandaten mellan departier som passerat fyraprocentsspärren, behålls. Motionärernaavvisar därför de olika förslag som förts fram i den allmännadebatten om en övergång till majoritetsvalssystem.Motionärerna anser dock att det bör införas ett ökatinslag av personval inom det proportionella valsystemets ram. Imotionen förordas ett fakultativt personvalssystem, dvs. ettsystem där väljaren antingen kan rösta på person eller påkandidaterna i den ordning som partiet nominerat dem.Personrösterna skall sedan vid sammanräkningen vägas motpartirösterna. Motionärerna påpekar att olika varianter av dettasystem används i flera med vårt land jämförbara länder, t.ex. iDanmark och Belgien.Utskottets bedömningUtskottet har tidigare behandlat yrkanden om utredning avökade möjligheter till personval inom ramen för det svenskavalsystemet. Senast skedde det (1989/90:KU12).Utskottet konstaterade då som tidigare att två kommittéer, förstpersonvals- och valkretsutredningen (SOU 1977:94) och senarefolkstyrelsekommittén, hade lämnat förslag till förstärkning avpersonvalsinslaget. Båda förslagen hade fått ett svaltmottagande och kritiserats från både principiella och tekniskautgångspunkter. Detta uppfattade utskottet som ett uttryck föratt tillräckligt intresse för personvalsfrågan inte förelåg.Utskottet fann det därför inte meningsfulltmed ytterligare utredning av frågan.Utskottet gör samma bedömning . Motionerna K206 yrkande 1,K215 yrkande 1 samt K230 yrkande 1 såvitt nu är i frågaavstyrks.7. Fyraprocentsspärren m.m.MotionenI motion K248 av m.fl. (mp) påpekas att det inte ges något partistöd till de partier som inte har nåttöver i riksdagsvalen. Enligt motionärernas mening måste detfinnas ett grundstöd för alla partier, om de har registrerat ettvisst antal namnunderskrifter. Vidare bör de partier som uppnått1% av rösterna i föregående val också garanteras ett visstgrundstöd.I motionen föreslås också att den nuvarandefyraprocentsspärren sänks till i riksdagsvalet. En sådanspärr skulle underlätta för nya opinioner att få sin stämma hördi . skulle den vara en rimlig spärr fördagsländebetonade rörelser. I konsekvens med förslaget tillsänkning av fyraprocentsspärren föreslår motionärerna att dennuvarande spärren på av rösterna i en enskild valkretssänks till 6%.Utskottets bedömningUtskottet har vid ett stort antal tillfällen avstyrkt yrkandenom slopande eller sänkning av fyraprocentsspärren. Beträffande motiveringen hänvisas tillutskottets betänkande 1989/90:KU12. Utskottet gör sammabedömning . Motion K248 yrkande 1 avstyrks.Vid beredningen av förslaget till statligt partistöd i 1988/89års budgetproposition behandlade utskottet också ettmotionsyrkande från m.fl. (mp) om översyn avreglerna för partistödet. Utskottet fann inte att en sådanöversyn var påkallad. Utskottet gör sammabedömning . Motion K248 yrkande 2 avstyrks.8. Antalet ledamöter i m.m.MotionernaEn utredning om minskat antal riksdagsledamöter föreslås imotion K206 yrkande 2 av m.fl. (m). Om antaletriksdagsledamöter minskade skulle det enligt motionärerna inteendast medverka till att riksdagsmännen blev bättre kända avmedborgarna. Det skulle också leda till en "arbetsdugligare"riksdag. 249 ledamöter vore ur dessa aspekter ett lämpligtantal, dock kan enligt motionen intresset för att alla delar avlandet får en god representation tala för fler ledamöter.En halvering av antalet ledamöter i förening med att varjemandat besätts av två ledamöter föreslås i motion 1989/90:K323av . Den ene ledamoten skulle enligt förslagettjänstgöra under höstarna, den andre under vårarna.Utskottets bedömningVilket antal ledamöter i som ur olika aspekter ärlämpligt har behandlats av såväl författningsutredningen somgrundlagberedningen och folkstyrelsekommittén. För enredogörelse för frågans bakgrund hänvisas till utskottetsbetänkande /90:KU12.Folkstyrelsekommittén ansåg (SOU 1987:6 s. 89) bl.a. attantalet ledamöter i inte gärna kunde minskas om behålla en rimlig representation för de renaglesbygdsområdena. Utskottet instämde i dettauttalande. Motioner från allmänna motionstiden om minskatantal ledamöter i avstyrktes därför.Utskottet gör samma bedömning . Motionerna K206 yrkande 2samt K323 avstyrks.9. Mångsyssleriet i politikenMotionenMångsyssleriet i politiken behandlas i motion K307 av IngerSchörling m.fl. (mp). Bl.a. påpekas i motionen attmångsyssleriet minskar möjligheterna för många att aktivt deltai politiskt arbete och försvårar särskilt för kvinnor att fåuppdrag. Vidare hävdas att det är påfrestande för mångsysslarenshälsa, familj och fritid och ofta innebär att ärendena intehinner att bli ordentligt förberedda. Motionärerna föreslårdärför att en utredning tillsätts för att arbeta fram ettlagförslag mot mångsyssleriet.I motionen sägs också att möjligheten att göra sittförtroendeuppdrag till "yrke" måste begränsas. Främst män hållersig länge kvar på politiska uppdrag; också detta gör det svårtför kvinnor att göra sig gällande. Motionärerna föreslår enbegränsning så att det inte skall vara möjligt att sitta mer äntre mandatperioder i sträck i samma beslutande församling.Utskottets bedömningUtskottet avstyrkte (1989/90:KU12) motionsyrkandenom förbud mot omval efter tre mandatperioder till riksdag,landsting eller kommunfullmäktige. Enligt utskottet stred deföreslagna begränsningarna i valbarheten mot den grundläggandeprincipen om den fria nomineringsrätten.Utskottet gör samma bedömning . Motion K307 avstyrks.10. Val av statsminister m.m.MotionernaI motion K203 av () påpekas att någonskyldighet inte föreligger för statsministern och regeringen attställa sina platser till förfogande efter ett riksdagsval, såatt den nyvalda får pröva regeringsfrågan. Detta utgörett undantag från vad som gäller praktiskt taget alla andrauppdrag som erhållits genom beslut av , landstingeneller kommunfullmäktige.Enligt motionärens mening talar starka skäl för attregeringsformen kompletteras med en regel innebärande att nyvaldriksdag alltid ges tillfälle att pröva statsministernsställning. Det viktigaste av dessa är att den nuvarandeordningen strider mot parlamentarismens princip.Den förtroendeomröstning som enligt nuvarande författningskall äga rum efter talmannens nominering av regeringschef kanenligt motion K304 av och (båda s) närmast betecknas som kuriös. Därutöver belastastalmansfunktionen enligt motionärernas mening av en krångligspärregel, avsedd att begränsa talmannens möjligheter att ivissa situationer föranstalta om riksdagsupplösning och nyval.Även om en parlamentarisk situation av så allvarlig art skulleuppstå att alla sakskäl talar för extraval, kan ett sådant inteåstadkommas med mindre än att talmannen fått fyrastatsministerkandidater förkastade av riksdagen.I motionen framhålls den ordning som tillämpas i Västtysklandsom ett alternativ värt att studera. Enligt den västtyskaförfattningen väljer förbundsdagen på förslag av presidenten enförbundskansler som i sin tur utser regeringens övrigaledamöter. Om förbundskanslern väljs med absolut majoritet iförsta omgången måste presidenten utnämna den sålunda valde. händelse valet sker med relativ majoritet, är han intebunden att bekräfta valet. Skulle presidenten anse att dentilltänkte förbundskanslern har ett alltför bräckligtparlamentariskt underlag kan han upplösa förbundsdagen ochutlysa nyval.Misstroendevotum kan i den västtyska författningen endastriktas mot regeringschefen som sålunda bär helaregeringsansvaret. Detta måste enligt motionärerna betecknas somett konstruktivt misstroendevotum som får effekt endast omförbundsdagen väljer en ny förbundskansler.I motionen hävdas att de framtidsutmaningar som stårinför kräver både en stark parlamentarism och en stark ochbeslutsför regering. Detta förutsätter enligt motionärerna i sintur att talmannen ges en starkare ställning än vad som medgesenligt nuvarande författning.Rätten att utlysa extra val berörs också i motion K230 yrkande1 av m.fl. (c). I motionen erinras om atttalmannen, om han misslyckas fyra gånger med att få majoritet iriksdagen för en statsministerkandidat, kan förordna om nyval.Motionärerna anser inte att det därutöver över huvud taget skallfinnas någon rätt att anordna extra val. Om denna möjlighetskall finnas kvar för mycket extraordinära situationer, så skallbeslutanderätten enligt motionärerna under alla omständigheterligga hos . Motionärerna föreslår att frågan om rättenatt anordna extra val och upplösa skall ingå i detuppdrag som ges till den parlamentariska grundlagsutredning somde påyrkar. Yrkandet om en sådan utredning behandlas under punkt14.BakgrundGrundlagberedningen (SOU 1967:26) diskuterade inför denpartiella författningsreformen förfarandet vidregeringsbildningen. Enligt beredningen låg det nära till handsatt förverkliga den parlamentariska grundsatsen om regeringensförankring hos folkrepresentationen genom att tillägga riksdagenensam rätten att utse statsminister. Beredningen fann dock,liksom tidigare författningsutredningen, att det inte varmöjligt att utforma ett i alla hänseenden tillfredsställandesystem för att utse statsminister genom val i riksdagen.Beredningen konstaterade att utmärkande för ettparlamentariskt statsskick är att regeringen har riksdagensförtroende eller åtminstone tolereras av . Den frågaberedningen hade att ta ställning till var om regeringen skullestödja sig på ett uttalat förtroende från sida(positivt parlamentariskt ansvar) eller förutsättas hariksdagens förtroende tills uttalat sitt misstroende(negativt parlamentariskt ansvar).Grundlagberedningen fann problem med tillämpning av principenom positivt parlamentariskt ansvar. Regeringen kunde enligtberedningen visserligen åläggas författningsenlig skyldighet attbegära förtroende i vissa situationer, t.ex. isamband med att den tillträdde. Att närmare bestämma inte bara ivilka fall regeringen skall begära förtroende utanockså vad begäran skulle omfatta erbjöd emellertid storasvårigheter.Beredningen kom liksom tidigare författningsutredningen tilluppfattningen att en ordning med negativt parlamentariskt ansvarvar mest ändamålsenlig för att klarlägga förhållandet mellanriksdag och regering. Initiativet till att kontrolleraförhållandet mellan regering och riksdag läggs med en sådanordning hos , som praktiskt taget när som helst harmöjlighet att uttala sitt misstroende mot regeringen.I sitt slutbetänkande (SOU 1972:15) konstateradegrundlagberedningen att den inte fått anledning frångå sintidigare mening om svårigheten att utforma ett i alla hänseendentillfredsställande system för att utse statsminister genom valinom . Beredningen förordade därför att uppgiften attutse statsminister skulle anförtros talman. Densynpunkten hade dock framförts att talmannen, särskilt i vissasituationer, icke skulle kunna befria sig från politiskabindningar. Som ett korrektiv mot ett från parlamentarisksynpunkt oriktigt val av statsminister och för att ge riksdagensista ordet föreslog beredningen den ordning med utnyttjande avmisstroendeinstitutet som gäller.I grundlagberedningens förslag till procedur ingick också enskyldighet för talmannen att när ett förslag till statsministerförkastats av inleda nya förhandlingar och lägga framnytt förslag. Beredningen menade dock att om ännuefter fyra förslag inte hade gett sitt godkännande bordeförsöken avbrytas och automatiskt upplösas.Regeringsbildningsproceduren och frågan om obligatorisk sådani anslutning till riksdagsval behandlades av utskottet (KU1979/80:32) med anledning av ett flertal motioner. Utskottetförklarade dessa och en rad andra motioner besvarade medhänvisning till den då av regeringen aviserade översynen avvissa grundlagsfrågor.Den kommitté som utförde översynen, grundlagskommittén,behandlade frågan om regeringsbildningen. I betänkandet SOU1981:15 Grundlagsfrågor angavs att enligt vad kommittén inhämtatsystemet i stort sett fungerat bra och lett till snabbalösningar t.o.m. vid regeringsbildningen , då detparlamentariska läget var oklart. Kommittén redogjorde för denkritik som riktats mot omröstningsförfarandet med anledning avtalmannens förslag om ny statsminister. Den påpekade att dennaomröstning tvingar att ta ställning för eller emot enstatsminister innan han trätt i funktion som regeringschef ochatt ett sådant ställningstagande i vissa situationer kanuppfattas som bindande inför framtida politiskaställningstaganden. Enligt kommitténs uppfattning innefattadedock inte ställningstagandet till ny statsminister någotställningstagande till den nya regeringens program.Enligt grundlagskommitténs uppfattning erfordrades ingenändring av de gällande grundlagsbestämmelserna.Folkstyrelsekommittén (SOU 1987:6) konstaterade att talmännenunder den tid regeringsform varit i kraft skött sinauppgifter vid regeringsbildningen med den oväld som alltidutmärkt deras agerande och som förutsattes vid utformningen avregeringsformens regler om utseende av statsminister. Derasförslag till statsminister hade i samtliga fall godkänts redanvid första omröstningen. Talmannens överläggningar medpartiledarna hade lett till att han redan innan omröstningen ägtrum kunnat försäkra sig om att hans förslag skulle komma attgodkännas.Enligt kommittén kunde goda skäl åberopas för att slopaomröstningarna om talmannens förslag till statsminister. Genomatt alltid har möjlighet att rikta enmisstroendeförklaring mot regeringen, skulle ändåalltid kunna få sista ordet i frågan om regeringsbildare.Även om ett slopande av de obligatoriskastatsministeromröstningarna således inte skulle leda till någranegativa konsekvenser, kunde det enligt kommittén samtidigtkonstateras att olägenheterna med den dittillsvarande ordningeninte skulle överdrivas och att regeringsbildning efter ett valinte skulle gå att genomföra på mycket än med denrådande ordningen även om rätten att utse statsminister ladesdirekt på talmannen. Kommittén stannade därför för att inteföreslå någon förändring av reglerna omstatsministeromröstningar, men förutsatte attkonstitutionsutskottet fortsatte att uppmärksamt följa hurreglerna tillämpades.Utskottets bedömningI årets granskningsbetänkande (1989/90:KU30) ges enredogörelse för regeringsskiftet . Av dennaframgår bl.a. att talmannens förslag till ny statsminister ävendenna gång accepterades av vid första omröstningen.Redovisningen föranledde inget uttalande från utskottets sida.Enligt utskottet finns heller inte anledning att nu föreslånågra förändringar i reglerna för utseende av statsminister.Motionerna K203 och K304 avstyrks.Utskottet avstyrkte med hänvisning tillfolkstyrelsekommitténs betänkande (SOU 1987:6) ettmotionsyrkande om att utredning skulle ske om att avskaffaregeringens rätt att utlysa nyval. Beträffande motiveringenhänvisas till utskottets betänkande KU 1987/88:32. Utskottet görsamma bedömning . Motion K230 yrkande 1 avstyrks i denna del.11. Behörighetskrav för statsrådMotionenI 6 kap. 9 § regeringsformen föreskrivs att endast de somvarit svenska medborgare kan komma i fråga somledamöter av regeringen. I motion K217 av m.fl. (v)påpekas att något liknande krav inte ställs på riksdagensledamöter. Enligt motionärerna är det svårbegripligt varförspeciella krav om medborgarskapets längd skall ställas just ifråga om regeringens ledamöter.Bakgrund1809 års regeringsform uppställde behörighetskrav förstatsråd. Där stadgades (4§):Konungen skall utnämna ett statsråd, vartill Han kallarkunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade, infödde svenskemedborgare. Ej må de som äro i rätt upp- och nedstigandeskyldskap, ej heller syskon eller äkta makar på en gång varaledamöter av statsrådet.Grundlagberedningen (SOU 1972:15 s. 147) ansåg, främst medtanke på faran för påtryckningar i ett spänt läge, det varabetydelsefullt att grundlagen ställde upp krav på att den somskulle vara minister skulle ha varit svensk medborgare underavsevärd tid . Å andra sidan syntes det enligtberedningen knappast nödvändigt att hålla fast vid dendittillsvarande regeln om svenskt medborgarskap alltsedanfödseln.Departementschefen (prop. 1973:90) förklarade sig biträdaberedningens uppfattning och påpekade att den föreslagna regelninte mött någon kritik under remissbehandlingen. I en motion avPer () kritiserades kravet på att statsråd skall havarit svensk medborgare . I motionen framhölls attmotsvarande krav inte ställdes på någon annan yrkesgrupp och attdet var en illusion att med en sådan regel söka skydd motpåtryckningar utifrån. (KU 1973:26), somsade sig självfallet inte betrakta regeln som någon garanti motutländska påtryckningar, anslöt sig till grundlagberedningensoch departementschefens synsätt och fann det således motiveratmed ett krav på att statsråd skall ha en formellt starkareanknytning till än som erfordras för andra i offentligverksamhet. Utskottet avstyrkte motionen. beslöt ienlighet med utskottets förslag.Utskottets bedömningUtskottet finner det fortfarande motiverat att i dettaavseende uppställa ett mera långtgående formellt krav förutnämning till statsråd än vad som gäller för annan offentligverksamhet. Motion K217 avstyrks.12. Åtal mot domare m.m.I motion K247 av Hans Leghammar och (båda mp)påpekas att års regeringsform trädde i kraft kunde enordinarie domare skiljas från sin tjänst -- bortsett frånpensionering -- endast genom dom i brottmål. Den nya grundlagen(11 kap. 5§ regeringsformen) föreskriver i stället att enordinarie domare -- fortfarande bortsett från pensionering --kan skiljas från tjänsten om han genom brott eller grovt ellerupprepat åsidosättande av tjänsteåliggande har visat siguppenbarligen olämplig att inneha tjänsten. Beslut om avsked kanmeddelas av administrativ myndighet, men domaren skall i så fallkunna påkalla domstols prövning av beslutet.Enligt motionärerna har den nya grundlagsregleringen, såsomden har omsatts i andra författningar, försvagat domarnasställning i flera avseenden. De yrkar på en återgång till enordning där domare endast kan skiljas från sin tjänst genom domi brottmål samt där påföljd för åsidosättande avtjänsteåliggande skall kunna ådömas domare endast genom dom ibrottmål.Enligt 12 kap. 8 § får ombudsmän ellerjustitiekanslern väcka åtal för brott i tjänsten resp. föratalan vid prövning av skiljande från tjänsten m.m. mot ledamotav högsta domstolen eller regeringsrätten.I motion K216 av och (båda v) yrkasatt denna rätt endast skall tillkomma ombudsmän.Enligt motionärerna är det av principiella maktdelningsskäl avstörsta vikt att värna om domstolarnas totala oberoende avregeringsmakten. Instruktionen för justitiekanslern (3§)fastslår att denne under regeringen bevakar statens rätt ochäven skall tillhandagå regeringen med råd och utredningar ijuridiska angelägenheter. Av detta skäl bör enligt motionenjustitiekanslern inte längre ha som uppgift att väcka åtal ellertalan mot ledamot av högsta domstolen eller regeringsrätten.BakgrundUngefär med grundlagsreformen 1973--1974 genomfördesviktiga ändringar i fråga om statstjänstemännens rättsställning.Ändringarna rörde även domare. Frågor om ansvar för brott itjänsten och om skiljande från tjänsten prövades tidigare i storutsträckning i brottmålsprocess.Ett fel i tjänsten som inte innebär ett allmänt brottbetraktas numera som brott endast i grövre fall, nämligen om detinnebär ett uppsåtligt eller grovt oaktsamt åsidosättande av vadsom gäller för myndighetsutövning (20 kap. 1§ BrB).Enligt grundlagberedningen borde grundlagen, i likhet med vadsom gällt enligt regeringsform, ge garantier för attbeslut om avsked av innehavare av ordinarie domartjänst alltidskall kunna underställas domstol. Också ett beslut omavstängning av ordinarie domare eller om skyldighet för sådandomare att undergå läkarundersökning fick enligt beredningenanses som ett så betydande ingrepp i domarens ställning, attgrundlagen även för sådana fall borde stadga en rätt för denneatt få beslutet prövat av domstol.Stadgandet i 11 kap. 5 § andra stycket är avsett atttillvarata denna rätt. Den realiseras genom stämning i tvistemålenligt bestämmelser i lagen (1976:600) om offentlig anställning() och lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister.Konstitutionsutskottet yttrade sig 1986 (KU 1986/87:2y) tillarbetsmarknadsutskottet över tre motioner som gällde frågorna omdomares rättsställning och instansordningen i disciplinmål m.m.Utskottet anförde att frågorna om domares rättsställning ochdärmed sammanhängande spörsmål är av central betydelse motbakgrund av den självständighet i rättstillämpningen som våradomstolar har tillagts enligt regeringsformen. Utskottet fannemellertid vid det tillfället inte anledning att övervägaändring och komplettering av gällande regler i regeringsformen.Arbetsmarknadsutskottet redovisade (AU 1986/87:17) uppgifterom att under den dittills gångna delen av1980-talet fällt ett dussintal avgöranden rörande domare. Iregel hade nämnden inte vidtagit någon åtgärd. Endast i ett fallhade en domare blivit avskedad (stöld, urkundsförfalskningm.m.). fann det inte befogat att föreslånya forumregler för handläggning av disciplinmål m.m. rörandedomare.Justitie- och regeringsråd är undantagna från bestämmelserna i10 kap. om disciplinansvar för tjänsteförseelse. De ärdäremot liksom andra tjänstemän underkastade föreskrifterna i 7,11 och 13 kap. om tvångspensionering, avsked, avstängningoch läkarundersökning. Talan mot justitie- eller regeringsråd omförtida tvångspensionering, avsked, avstängning eller skyldighetatt undergå läkarundersökning kan endast föras inför högstadomstolen och väcks av justitiekanslern eller riksdagensombudsmän (). Även vid prövning av åtal för brott i utövningenav tjänsten kan högsta domstolen gå in på frågan om avsked pågrund av brottet endast efter uttryckligt yrkande av JO ellerJK.Utskottets bedömningUtskottet vill på nytt betona att frågorna om domaresrättsställning är av central betydelse för upprätthållande avprincipen om självständighet i rättstillämpningen. Stadgandet i11 kap. 5§ regeringsformen ger garantier för att domare alltidskall ha möjlighet att få såväl frågor om avsked som beslut omavstängning eller skyldighet att genomgå läkarundersökningprövade i domstol. Enligt utskottet finns inteanledning föreslå ändring i denna grundlagsreglering på sätt somförordas i motion K247. Motionen avstyrks.Utskottet uttalade (1989/90:KU15) med anledning avflera motionsyrkanden att det ansåg att tiden var inne för enöversyn av .