bet · GE01SfU7 · 1990-12-05 00:00:00 — Ökade möjligheter till behandling avläkarpsykoanalytiker kan även förväntas genom de ändringar ianslutningsbestämmelserna som föreslås för denna grupp.Utskottet avstyrker med det anförda bifall till de nubehandlade motionerna till den del de avser psykoterapeutiskbehandling.Vad gäller frågan om utredning eller annan behandling änpsykoterapi som utförs av legitimerad psykolog anser utskottetatt ersättning för sådan utredning eller behandling tills vidarefår lösas inom ramen för sjukvårdshuvudmännens verksamhet.Utskottet avstyrker därför bifall till motionerna även såvitt deavser annat än psykoterapibehandling.Två motioner tar upp frågan om ersättning frånförsäkringskassan för nya vårdgivargrupper. ochLola anser i motion 1989/90:Sf323 attanslutningsreglerna bör vidgas så att privata initiativ kan tastill vara inom hälso- och sjukvården. Därför bör ävenbarnmorskor, sjuksköterskor, arbetsterapeuter m.m. kunna fåansluta sig till försäkringen. Vidare begär imotion 1989/90:Sf247 ett tillkännagivande om att ävenlegitimerade dietister bör få rätt att utföra sitt arbete inomden allmänna försäkringens ram.Som tidigare redovisats har landstingen ansvaret för hälso-och sjukvården, och de bör därför ha ett inflytande över hur deekonomiska och personella resurserna fördelas. De ersättningarsom utbetalts från till privata vårdgivareavräknas följande år vid utbetalning av sjukvårdsersättningentill sjukvårdshuvudmännen. Utskottet är mot denna bakgrund inteberett tillstyrka att nya grupper skall kunna ansluta sig tillförsäkringen. Utskottet avstyrker därför bifall till motionerna1989/90:Sf323 och 1989/90:Sf247.Patientavgifter inom öppen vård och högkostnadsskyddEnligt 2 kap. 1 § AFL får regeringen bestämma den högstapatientavgift som får tas ut vid såväl offentlig öppen vård somprivat sådan. I särskild förordning har föreskrivits att vid denoffentliga vården skall fr.o.m. den 1 januari 1989patientavgiften för läkarvård vara högst . Vidläkarbesök hos den sjuke får en tilläggsavgift med högst 30 kr.tas ut och vid telefonförfrågan hos läkaren en avgift med högst25 kr. Vid sjukvårdande behandling utförd av annan än läkare ärpatientavgiften högst . per behandling (besök). Iläkarvårdstaxan och behandlingstaxan föreskrivs vilken avgiftpatienten skall erlägga vid privat vård. Fr.o.m. den 1 juli 1989gäller härvid att patientavgiften vid läkarvård är högst . (vid arvodeshöjning högst . ), tillägg vid hembesök 45 kr.och avgift för telefonrådgivning . Patientavgiften enligtbehandlingstaxan är från högst 45 kr.Rätten till läkemedelsförmåner regleras i lagen (1981:49) ombegränsning av läkemedelskostnader m.m. Förmånerna utges i formav antingen kostnadsfrihet eller prisnedsättning för läkemedeleller skydd mot höga kostnader för läkemedel och sjukvård.Prisnedsättning på läkemedel sker genom att den kostnad som vidvarje expeditionstillfälle överstiger -- fr.o.m. -- . ersätts av den allmänna försäkringen.Skyddet mot höga kostnader för läkemedel och sjukvård, dets.k. högkostnadsskyddet, infördes . I principgäller att en person blir befriad från ytterligare kostnader förvårdbesök och läkemedel när han betalat avgift för sammanlagt 15vårdbesök eller inköp av prisnedsatta läkemedel. Vårdbesökenskall avse läkarvård eller annan sjukvårdande behandling somlämnas inom öppen offentlig hälso- och sjukvård eller avprivatpraktiserande vårdgivare som är ansluten tillförsäkringen. Befrielsen gäller under en 12-månadersperiodräknat från första vårdbesöket eller inköpet. För barn under 16år i samma familj gäller ett gemensamt kostnadstak vid 15vårdbesök eller inköp. Ett läkemedelsinköp för mer än 30 kr.jämställs med ett läkarvårdsbesök, medan två sjukvårdandebehandlingar liksom två telefonrådfrågningar hos en läkare ellerprivatpraktiserande sjukgymnast skall motsvara ettläkemedelsinköp.I propositionen anges att regeringen och Landstingsförbundethar enats om att den statliga regleringen av avgifterna inom denöppna offentliga hälso- och sjukvården skall avskaffas fr.o.m.år 1991. Denna avreglering måste också omfatta avgiftssystemetför de anslutna privatpraktiserande läkarna och sjukgymnasterna.Även avgifterna för den sjuk- och hälsovård som meddelas inomföretags- och studerandehälsovården bör anpassas tillsjukvårdshuvudmännens avgiftssystem.Enligt föredragande statsrådet är förutsättningen föravreglering av det nuvarande avgiftssystemet att den leder sådan avgiftsdifferentiering som ger ett effektivareutnyttjande av hälso- och sjukvårdens organisation och resurser.Avregleringen får totalt sett inte leda till en orimlig höjningav patienternas andel av sjukvårdskostnaderna. Eftersom denuvarande avgiftsnivåerna har gällt anserstatsrådet dock att en viss höjning av dessa är berättigad medhänsyn till den allmänna kostnadsutvecklingen. Storleken på detav parterna förordade högkostnadsskyddet bör motverka eventuellanegativa effekter av systemförändringen. När det gäller deförsäkringsanslutna privatpraktiserande läkarna ochsjukgymnasterna instämmer statsrådet i att nivån på derasavgifter på lämpligt sätt bör samordnas med den avgiftssättningsom kommer att tillämpas hos de olika sjukvårdshuvudmännen. Enrimlig utgångspunkt bör vara att avgiftsnivån för denna privatavård skall motsvara vad som gäller för motsvarande vård isjukvårdshuvudmannens regi och att den princip föravgiftssättningen som sjukvårdshuvudmannen väljer gäller förhela eller kommunen. Även i fortsättningen skallförsäkringskassan betala mellanskillnaden mellan den privatevårdgivarens arvode och patientavgiften.Statsrådet erinrar om att en avreglering av avgiftssystemetför den öppna hälso- och sjukvården också leder till attbestämmelserna om vad en erlagd patientavgift inom öppenvårdeninnefattar, t.ex. avgiftsfria remissbesök, kommer att slopas.Landstingsförbundet måste noga följa hur sjukvårdshuvudmännenutformar avgiftsreglerna och utnyttjar avregleringen somstyrmedel för ett effektivare resursutnyttjande och redovisardetta till regeringen i samband med nästa års överläggningar.I propositionen anförs vidare att det vid en avreglering avavgiftssystemet och en differentiering av avgifterna inom denöppna vården är naturligt att förorda ett beloppsmässigtkostnadstak som innebär att patientens kostnader för vård ochläkemedel skall läggas samman. Parterna har i överenskommelsenuttalat sig för att nivån bör fastställas till högst 1500 kr.Med hänsyn till den allmänna kostnadsutvecklingen sedan år 1988då avgifterna senast höjdes kan det föreslagna kostnadstaketinte betraktas som orimligt högt. Statsrådet förutsätter därvidatt varje sjukvårdshuvudman fastställer sitt högkostnadsskyddmed beaktande av de avgiftsnivåer som skall gälla. Bestämmersjukvårdshuvudmannen ett lägre belopp än . bör detkunna tillämpas också för befrielse från läkemedelskostnader förden som är bosatt inom sjukvårdshuvudmannens område. Den som harkostnadsbefrielse som gäller vid utgången av får behålladenna enligt nuvarande regler tills löpt ut.Vidare bör den som köpt läkemedel eller erlagtavgift för besök i öppen vård få tillgodoräkna sig dessatillfällen även och fortsätta att kvalificerasig för högkostnadsskydd enligt nu gällande bestämmelser.Lars m.fl. anför i motion l990/91:Sf2 yrkande 2 attunder kommer sjukvårdsavgifterna att dåden s.k. sjukronorsreformen infördes ha tredubblats iförhållande till den allmänna prisnivån. Motionärerna anser attvårdavgifterna bör indexregleras, vilket skulle innebära enavgiftshöjning med högst . En indexreglering skulle även haprispressande effekt på de starkt ökande kostnaderna inomsjukvården. De begär ett tillkännagivande härom.Utskottet vill erinra om att senast under föregåenderiksmöte har avvisat förslag om en indexreglering avpatientavgifterna (1989/90:SfU5, rskr. Regeringen har nukommit överens med sjukvårdshuvudmännen om att varjesjukvårdshuvudman själv får fastställaavgifternas storlek. Mot bakgrund av de skäl som anförts för ensådan avreglering av avgiftssystemet har utskottet inget atterinra mot att så sker, och utskottet avstyrker bifall tillmotion 1990/91:Sf2 yrkande 2.I tre motioner föreslås att högkostnadsskyddet skall inträdavid ett lägre belopp än vad som föreslås i propositionen. Imotion 1990/91:Sf1 (yrkande 6) begär m.fl. attriksdagen beslutar att beloppsgränsen skall vara . ÄvenInger Schörling m.fl. föreslår i motion 1990/91:Sf3 (yrkande 1)att gränsen sätts till , och de begär etttillkännagivande härom. Vidare begärs i motion 1990/91:Sf2(yrkande 3) av m.fl. ett tillkännagivande om atthögkostnadsskyddet bör inträda vid 900 kr.I motion 1990/91:Sf7 påpekar atthögkostnadsskyddet inte omfattar egenavgiften vid sjukresor,hjälpmedelsavgifter, vissa läkemedel, omläggningsmaterial m.m.Motionären begär i yrkande 1 ett tillkännagivande om attmöjligheten att göra högkostnadsskyddet mera heltäckande börprövas ytterligare. Han begär vidare i yrkande 2 etttillkännagivande om att landstingen bör kompletterahögkostnadsskyddet med ett högsta belopp per månad.Utskottet gör följande bedömning.Som framgått ovan är i det nuvarande högkostnadsskyddet inteangivet ett visst högsta belopp. För den som endast besökerläkare i offentlig öppen vård kommer kostnadsfriheten attinträda när patientavgifter erlagts med 900 kr.Högkostnadsskyddets konstruktion medför emellertid att det kanräcka att lägre avgifter erläggs lika väl som betydligt högreavgifter kan behöva erläggas innan rätten till kostnadsfrihetinträder. Som exempel kan nämnas att den som besökerprivatpraktiserande läkare får betala patientavgifter på 1050kr. innan rätt till kostnadsfrihet inträder. Med hänsyn härtilloch då patientavgifterna senast höjdes resp.den 1 juli 1989 har utskottet inga invändningar mot att dethögsta belopp som behöver erläggas för patientavgifter och inköpav läkemedel fastställs till . Varje landsting haremellertid möjlighet att ange ett lägre belopp förhögkostnadsskyddet, och utskottet har erfarit att flertaletlandsting avser att fastställa kostnadstaket till 1200 kr.Utskottet vill i detta sammanhang erinra om att i proposition1990/91:14 anförs dels att kommunerna bör få bestämma storlekenpå avgifterna inom den hälso- och sjukvård som de föreslås fåansvar för, dels att de enskilda bör garanteras att under entolvmånadersperiod inte behöva betala mer än sammanlagt 1500kr. för läkemedelskostnader och vårdbesök hos ochkommunen.Utskottet föreslår att antar det framlagda förslagettill lag om ändring i lagen om begränsning avläkemedelskostnader m.m. och avslår motionerna 1990/91:Sf1yrkande 6, 1990/91:Sf2 yrkande 3 och 1990/91:Sf3 yrkande 1.Vad beträffar yrkandet i motion 1990/91:Sf7 om att landstingeninom högkostnadsskyddet även skall ange ett högsta belopp som enenskild behöver betala för månad har utskottet erfarit att vissalandsting överväger att införa någon form av högsta kostnad förpatientavgifter för månad, och utskottet ser positivt på ensådan åtgärd. Framhållas bör emellertid att en sådan begränsninginte kan åberopas för kostnadsfrihet vid inköp av läkemedel. Vidläkemedelsinköp kan heller inte åberopas avgifter som erlagtstill för annat än läkarvård eller annan sjukvårdandebehandling. Som framgår av propositionen skallLandstingsförbundet noga följa hur sjukvårdshuvudmännen utformaravgiftsreglerna, och utskottet förutsätter att man därvid ävenbeaktar hur avgifterna förhåller sig till högkostnadsskyddet.Någon åtgärd med anledning av motion 1990/91:Sf7yrkande 2 är därför inte påkallad.Vad gäller frågan om ett mer heltäckande högkostnadsskydd villutskottet framhålla att en särskild kommitté har tillkallats meduppgift att överväga och lämna förslag till de förändringar iförmånssystemet inom socialförsäkringen som är påkallade för attuppnå bättre rättvisa mellan olika grupper av försäkrade som harbetydande kostnader för läkemedel, förbrukningsartiklar, vårdoch annan behandling samt resor till följd av sjukdom ellerhandikapp (dir. 1990:34). Kommittén bör enligt sina direktiv haslutfört sitt uppdrag . Utskottet finneratt yrkande 1 i motion 1990/91:Sf7 härigenom är tillgodosett.Taxor för läkarvård och sjukvårdande behandling i privat regiEnligt beslut av riksdag bestäms fr.o.m. den 1januari 1975 arvodet till privatpraktiserande vårdgivare som äranslutna till den allmänna sjukförsäkringen av -- för läkarnasdel -- reglerna i läkarvårdstaxan (1974:699) och -- försjukgymnasternas del -- behandlingstaxan (l976:l018). Taxornafastställs av regeringen efter förslag frånriksförsäkringsverket.Läkare och sjukgymnaster som nyetablerar sig i de tidigarestödområdena A, B och C (fr.o.m. dock inte inomGotlands kommun) erhåller en förhöjd taxa . Även iövriga delar av landet utom vissa kommuner i de trestorstadsområdena medges en taxehöjning vidnyetablering. Taxehöjningarna avvecklas successivt efter två årmed per år.Motionerna 1989/90:Sf276 av m.fl., 1989/90:Sf302av m.fl. och 1989/90:Sf364 av . tar upp frågor om taxenivån för privatpraktiserandevårdgivare. I motion 1989/90:Sf276 yrkande 3 begärs etttillkännagivande om behovet av en generell taxehöjning förläkare och sjukgymnaster och i yrkande 4 ett tillkännagivande ombehovet av en sådan differentiering av läkartaxan att denstimulerar etablering i glesbygd. I motionerna 1989/90:Sf302yrkande 1 och 1989/90:Sf364 yrkande 2 begärs tillkännagivandenom att taxorna för sjukgymnaster bör räknas upp.I motion 1990/91:Sf4 anför m.fl. (yrkande 3) attden föreslagna avregleringen av patientavgifterna kommer attleda till att landstingen får ökade intäkter genom de höjdaavgifterna, och därigenom ökade möjligheter att erbjuda vård,medan de privatpraktiserande läkarna inte får högre inkomstereftersom försäkringen bara betalar mellanskillnaden mellanarvodet och patientavgiften. Motionärerna anser att regeringenbör lägga fram förslag om förbättringar i taxan för såvälläkarna som sjukgymnasterna.Utskottet vill erinra om att läkarvårdstaxorna ochbehandlingstaxorna har höjts den l juli l990. Höjningarna harliksom vid tidigare tillfällen grundat sig på det underlagriksförsäkringsverket tagit fram om taxenivåer och behov avhöjningar och på vad som förevarit vid överläggningar med deberörda parterna. Arvodeshöjningen har för läkarna varit igenomsnitt och för sjukgymnasterna 7,7 %.Utskottet finner mot denna bakgrund inte anledning till någotuttalande från sida med anledning av motionerna1989/90:Sf276 yrkande 3, 1989/90:Sf302 yrkande 1 och1989/90:Sf364 yrkande 2.Vad gäller effekterna av avregleringen av patientavgifternavill utskottet tillägga att de ökade intäkter genompatientavgifter som landstingen kan väntas få har beaktats vidfastställande av den allmänna sjukvårdsersättningen för år 1991.Motion 1990/91:Sf4 yrkande 3 bör därför inte föranleda någonriksdagens åtgärd.Förslaget att läkarvårdstaxan skall differentieras så att denstimulerar etablering i glesbygd kan enligt utskottets meninginte bedömas isolerat från andra åtgärder som kan vidtas för attfå en rättvisare fördelning av vårdresurserna över landet.Riksdagen har, som tidigare redovisats, givitregeringen till känna att regeringen bör återkomma tillriksdagen med en redovisning och en analys beträffande dengeografiska och verksamhetsmässiga fördelningen av läkarna.Utskottet anser att denna redovisning och analys bör avvaktas,och utskottet avstyrker bifall till motion 1989/90:Sf276 yrkande4.Ytterligare två motioner tar upp frågor omarvode enligt läkarvårds- och behandlingstaxan. I motion1989/90:Sf301 av och begärs iyrkande l ett tillkännagivande om att specialistvårdstaxan skallanpassas så att privatpraktiserande läkare kan ge patienternaekonomisk möjlighet att tillgodogöra sig ortopedisk-medicinskbehandling. Vidare begär de i yrkande 2 ett tillkännagivande omatt sjukgymnaster med examen i ortopedisk medicin får ta ut enhögre taxa för tidskrävande ortopediska undersökningar ochbehandlingar. och begär imotion 1989/90:Sf205 ett tillkännagivande om att användande avmagnetkamera bör införas i läkarvårdstaxans förteckning överåtgärder som ersätts av den allmänna försäkringen.I läkarvårdstaxan finns bestämmelser om vilket arvode enläkare har rätt till vid patientbesök. Patientbesöken äruppdelade i grupper. För grupperna 4--7, som avser rådfrågninghos läkare med specialistkompetens när vissa särskilt krävandeundersökningar eller behandlingar är påkallade, fastställerriksförsäkringsverket efter samråd med enförteckning. Högsta arvodet (grupp 7) enligt läkarvårdstaxan ärför närvarande . Även i behandlingstaxan finns olikaarvodesgrupper.Med hänsyn till att det ankommer på atti samråd med avgöra vilka specialiteter somskall ingå i grupperna med högre arvode enligt läkarvårdstaxananser utskottet, liksom vid behandlingen av liknandemotionsyrkanden under föregående (se 1989/90:SfU5), attriksdagen inte bör göra något uttalande i fråga om vilkaenskilda åtgärder som skall berättiga till högre arvode.Utskottet vill, liksom tidigare, understryka vikten av att deberörda myndigheterna noga följer utvecklingen på området ochhåller förteckningarna aktuella. Med det anförda avstyrkerutskottet bifall till motionerna 1989/90:Sf205 och 1989/90:Sf301yrkandena 1 och 2.I motion 1989/90:Sf302 av m.fl. begärs i yrkande2 ett tillkännagivande om att remisstvånget för sjukgymnastiskbehandling inom ramen för den allmänna sjukförsäkringen skallslopas.Riksdagen har tidigare på förslag av utskottet avslagitliknande motionsyrkanden. I utskottets betänkande 1989/90:SfU5framhöll utskottet att det inte kunde tillstyrka att systemetmed remiss från läkare för att erhålla sjukgymnastisk behandlinggenerellt skulle slopas eftersom systemet innebär en medicinskkontroll. Utskottet anser att bör vidhålla sintidigare inställning och avstyrker bifall till motion1989/90:Sf302 yrkande 2.Kostnader för sjukresorEnligt 2 kap. 6 § AFL kan en försäkrad få ersättning förresekostnader i samband med läkarvård eller annan sjukvårdandebehandling eller i samband med sjukhusvård. Resan skall avseöppen hälso- och sjukvård som ombesörjs av sjukvårdshuvudmaneller privatpraktiserande läkare eller sjukgymnast som äransluten till försäkringen. Med sjukhusvård avses vård påsjukvårdsinrättning som drivs av en sjukvårdshuvudman,sjukhus i och samt andrasjukvårdsinrättningar som vid utgången av fanns upptagnai en särskild förteckning hos riksförsäkringsverket.Närmare föreskrifter om sjukreseersättning lämnas iförordningen (1987:82) om ersättning vid sjukresa. Ersättningenberäknas i princip efter det färdsätt som har använts. Frånresekostnaden görs avdrag med karensbelopp för fram- resp.återresa med olika belopp (15, .) beroende påvilket färdsätt som använts och om samåkning skett. Ersättningkan även lämnas för övernattningskostnader, i regel med högst 55kr. Om en försäkrads ålder eller tillstånd motiveraratt någon följer honom på resan, kan ersättning lämnas även förden medföljandes resekostnader.Enligt sjukreseförordningen lämnas inte ersättning för resautanför . Sådan ersättning kan däremot lämnas enligtgränssjukvårdsförordningen (1962:390). Det gäller när enperson som är försäkrad och bosatt i blir i behov avläkarvård eller sjukgymnastisk behandling under vistelse i ensvensk kommun vid mot eller och fårvård eller behandling i det angränsande landet. Ersättning förresa utom riket kan även utges enligt konventionsbestämmelser. nordiska konventionen föreskrivs bl.a. att ersättning kanutges för hemtransport om någon insjuknar i annat nordiskt land.I motion 1989/90:Sf320 anför m.fl. att man pågrund av kösituationen inom den svenska sjukvården borde utökamöjligheterna att få remiss till sjukhus i annat nordiskt land.Vårdkostnaden skulle betalas av , och reseersättningborde utges på samma villkor som inom landet. Motionärerna begärett tillkännagivande om att möjligheten till en sådan utvidgningav reseersättningsvillkoren bör utredas.Utskottet finner inte skäl föreslå en sådan utvidgning avsjukresebestämmelserna som föreslås i motion 1989/90:Sf320, ochutskottet avstyrker bifall till motionen.Hjälpmedel till handikappadeFr.o.m. har sjukvårdshuvudmännen hela ansvaret för atttillhandahålla hjälpmedel för handikappade medan socialstyrelsenhar tillsyn över hjälpmedelsverksamheten. Från utgesen enhetlig hjälpmedelsersättning från sjukförsäkringen.Ersättningen var för år . per invånare och år, varav4:30 per invånare och år skulle föras till en särskild fond förHandikappinstitutets verksamhet.Enligt den överenskommelse som träffats mellan regeringenoch sjukvårdshuvudmännen skall den särskilda ersättningenfr.o.m. föras in i den allmänna sjukvårdsersättningen.Bidraget till verksamhet skall för år 1991uppgå till 46,5 milj.kr., varav 42,5 milj.kr. härrör från dennuvarande hjälpmedelsersättningen. Av det totala bidraget 46,5milj.kr. skall 4 milj.kr. avsättas till produktionsstöd.I två motioner påtalas vissa brister ihjälpmedelsförsörjningen. I motion 1989/90:Sf259 av . anförs att det rått besvärliga kösituationerpå hjälpmedelsområdet. En väg att minska köerna är att låta densom har rätt till hjälpmedel själv få införskaffa detta, medbidragsgivning upp till förslagsvis avhjälpmedelscentralens kostnader. Motionärerna begär i yrkande 8att regeringen lägger fram förslag om en sådanhjälpmedelsgaranti. De anser att handikapphjälpmedel böringå i den allmänna försäkringen, och de begär i yrkande 9 enutredning om hur detta närmare bör ske. I motion 1989/90:Sf250av m.fl., yrkande 9 i denna del, tas uppproblemet med långa väntetider för hjälpmedel som manordinerats. Väntetiderna beror enligt motionärerna ibland på attanslagen för verksamheten tagit slut under budgetåret. Vidareanser motionärerna att den som har en bestående eller långvarigfunktionsnedsättning skall i lag garanteras rätten tillkostnadsfria hjälpmedel.I motionerna 1989/90:Sf250 av m.fl. (yrkande9, delvis), 1990/91:Sf6 av m.fl. (yrkande 4, delvis)och 1990/91:Sf1 av m.fl. (yrkande 7) begärs etttillkännagivande om att staten bör ha huvudansvaret förhjälpmedelsförsörjningen.En särskild utredningsman, som år l986 fick regeringensuppdrag att kartlägga och analysera den nuvarande situationen påhjälpmedelsområdet, har redovisat sitt uppdrag i betänkandet(SOU l989:39) Hjälpmedelsverksamhetens utveckling --kartläggning och bedömning. Utredningen konstaterar att detfinns brister inom flera av de områden som ingår i hälso- ochsjukvårdens ansvar för hjälpmedel och också att det finnsområden där det är angeläget att huvudmännen utvidgar sinainsatser. Kostnaden för åtgärder skulle bli avstorleksordningen 20--30 milj. kr. Eftersom bristen påhjälpmedel kan öka behovet av andra samhällsinsatser anserutredningen att hjälpmedelsinsatser kan vara ekonomiskt lönsammaåtgärder. Utredningen har i enlighet med sina direktiv utgåttfrån att huvudansvaret för att tillhandahålla hjälpmedel ävenfortsättningsvis skall åvila hälso- och sjukvårdshuvudmännen.Utredningen anser däremot att ett ändrat huvudmannaskap förbl.a. äldreomsorgen bör föranleda en omprövning av utformningenoch ansvaret för tillhandahållandet av hjälpmedel. Vidare anserutredningen att bör bedriva en förstärkt tillsynöver hälso- och sjukvårdens verksamhet med hjälpmedel och finnerdet angeläget att på ett aktivare sätt änhittills följer upp hur olika grupper funktionshindrade får sinabehov av hjälpmedel tillgodosedda och hur verksamheten utvecklasi olika delar av landet. Utredningen pekar på att det behövsåtgärder för att eliminera de långa väntetider som på sina hållfinns för vissa hjälpmedel. Utredningen har övervägt om ensärskild lagreglering av den enskildes rätt till hjälpmedel börinföras, men utredningen anser att frågan får övervägas vidare isamband med den fortsatta utredningen om ansvaret föräldreomsorgen och handikapputredning.Utskottet vill erinra om att i proposition 1990/91:14 föreslåsatt primärkommunerna inom det område där de enligt förslaget fårett hälso- och sjukvårdsansvar skall svara för att den enskildefår vissa hjälpmedel. Kommunernas ansvar kommer i första handatt gälla hjälpmedel i den dagliga livsföringen. Landstingen börsvara för den specialiserade kompetens som behövs för hanteringav mer komplicerade hjälpmedel.