bet · GE01SoU9 · 1990-12-04 00:00:00 — )Den föreslagna bestämmelsen om personalen inom den kommunalahälso- och sjukvården är utformad i överensstämmelse medmotsvarande bestämmelse för landstingen. Bestämmelsen avser dockenbart hälso- och sjukvårdspersonal. Övrig personal vid desärskilda boendeformerna/bostäderna och de kommunaladagverksamheterna fullgör uppgifter som faller inom ramen förkommunernas ansvar enligt socialtjänstlagen.Av specialmotiveringen till den föreslagna 24 § framgår attbestämmelsen inte innebär något krav på att all hälso- ochsjukvårdspersonal skall vara anställd av kommunen. Det finnssåledes inte något hinder mot att hälso- och sjukvårdsinsatserköps utifrån i de fall kommunen anser det nödvändigt.Föredraganden anför i propositionen att han anser att denpersonal -- utom läkare -- som är anställd av landstingenför att fullgöra uppgifter vid de sjukhem m.m. som överförs tillkommunerna samt den personal inom primärvården som utför hälso-och sjukvårdsuppgifter vid övriga särskilda boendeformer förservice och omvårdnad, vid bostäderna med särskild service och idagverksamheter bör erbjudas anställning i kommunen. Detsammabör enligt föredraganden gälla den personal som arbetar medhemsjukvård i de fall kommunen kommit överens med omatt överta skyldigheten att erbjuda sådan vård. Han utgår frånatt kommuner och landsting tillsammans med berördapersonalorganisationer kan klarlägga vilka personalgrupper somskall föras över till kommunerna.Hälso- och sjukvårdslagen föreslås också kompletterad med enbestämmelse om ett särskilt medicinskt ansvar. Enligtpropositionens förslag till lydelse av en ny 25 § hälso- ochsjukvårdslagen skall en särskild sjuksköterska ha ansvaret förvissa medicinska uppgifter inom det verksamhetsområde somkommunen bestämmer. Sjuksköterskan skall ansvara för att detfinns sådana rutiner att kontakt tas med läkare eller annanhälso- och sjukvårdspersonal när en patients tillstånd fordrardet. Sjuksköterskan skall vidare ansvara för att den delegeringsom görs av vårduppgifter är förenlig med säkerheten förpatienterna. Det skall också ankomma på sjuksköterskan attansvara för att anmälan görs till socialnämnden om en patient isamband med vård eller behandling inom den kommunala hälso- ochsjukvården drabbats av eller utsatts för risk att drabbas avallvarlig skada eller sjukdom.Undantag skall i vissa fall kunna göras från bestämmelsen omatt det skall vara en sjuksköterska som har det medicinskaansvaret. Sålunda föreslås att en sjukgymnast eller enarbetsterapeut skall kunna fullgöra sjuksköterskans uppgifternär ett verksamhetsområde inte omfattar något annat änrehabilitering (25 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen).Bestämmelserna om kommunernas hälso- och sjukvårdspersonalföreslås kompletterad med ett bemyndigande för regeringen ochsocialstyrelsen att meddela föreskrifter om behörighet tilltjänster inom den kommunala hälso- och sjukvården (26 §).MotionerI motion 1990/91:So22 av och (båda fp) yrkas att den föreslagna 25 § hälso- ochsjukvårdslagen ändras i enlighet med vad som anförs i motionen.Motionärerna anser att en arbetsterapeut eller sjukgymnast börkunna ha det medicinska ansvaret även inom dagverksamheter föråldersdementa och psykiskt handikappade och inom dagsjukvårdknuten till sjukhem där det huvudsakliga men inte endaverksamhetsinnehållet är rehabilitering. Detta omöjliggörsenligt motionärerna genom den av regeringen föreslagnautformningen av 25 § hälso- och sjukvårdslagen.I motion 1990/91:So20 (c) hemställs att hosregeringen hemställer om att en utredning tillsätts med direktivatt se över personalförsörjning och arbetsförhållanden inomhälso- och sjukvården i enlighet med vad som anförts i motionen(yrkande 10).Motion 1990/91:So18 (v) innehåller också motionsyrkandenom personalen inom hemtjänst och hälso- och sjukvård. I motionenhemställs sålunda att som sin mening skall geregeringen till känna dels vad som anförs i motionen omutbildning inom (yrkande 3 delvis), dels vad somanförs om statliga medel till förkortad arbetsdag inomhemtjänsten (yrkande 4 delvis). Motionärerna anför attmöjligheterna att ge en ökande andel äldre en anständig vård ochomvårdnad är helt beroende av att tillräckligt med personal kanrekryteras. Motionärerna anser det nödvändigt att staten anslårmedel till utbildning för redan anställd personal inomhemtjänsten som saknar erforderlig utbildning. Det behövs ävenpengar till omskolning av vuxna som finns inom andrayrkesområden. Enligt motionärerna behövs också statliga pengartill ett program för förkortad arbetsdag inom hemtjänsten.Samma grundtanke finns även i motion 1989/90:So314 av OlofJohansson m.fl. (c) från allmänna motionstiden. I motionenhemställs att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om vård- och omsorgspersonalensarbetsvillkor, arbetsmiljö, personalutveckling, utbildning ochrekrytering (yrkande 8).I motion 1989/90:So322 av m.fl. (mp)begärs ett tillkännagivande till regeringen omutbildningsmöjligheter för personalen (yrkande 1). Denutbyggda hemvården möjliggör för såväl de äldre som dem somtidigare vårdats inom psykiatrin och inom omsorgerna förförståndshandikappade att bo kvar i det egna hemmet. Dettaställer enligt motionärerna ökade krav på vårdpersonalen bådefysiskt, psykiskt och kunskapsmässigt. Personalensgrundutbildning behöver därför breddas och resurserna förvidareutbildning förstärkas.I motion 1989/90:So273 av m.fl. (c)hemställs att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om sjukvårdsutbildning avålderdomshemsföreståndare (yrkande 2). Motionärerna anseratt utbildningen för dem som arbetar som föreståndare påålderdomshem bör bättre anpassas till de arbetsuppgifter avsjukvårdskaraktär som alltmera måste utföras. Den service somkan ges på ett ålderdomshem skulle därmed kunna utökas. Ett ökatsjukvårdskunnande hos ålderdomshemsföreståndarna skulle ocksåinnebära större möjligheter att förebygga och tidigt upptäckaförändringar hos de gamla.Utskottets bedömningEtt kommunalt ansvar för hälso- och sjukvård förutsätter attkommunen också har den personal som behövs för detta arbete.Utskottet delar bedömningen att den personal som arbetarpå de vårdinrättningar som tas över av kommunerna normalt börfölja med verksamheten och övergå till anställning hoskommunerna. Utskottet har i det föregående understrukit viktenav att den nya personal som skall arbeta i de särskildaboendeformerna/bostäderna -- undersköterskor, sjuksköterskor,arbetsterapeuter och sjukgymnaster samt biträdespersonal --integreras i den kommunala organisationen.Utskottet delar bedömningen att det bör finnas möjlighet förkommunen att i stället för att anställa egen personal kunna köpahälso- och sjukvårdstjänster hos i det fall kommunenanser det lämpligare. Som utskottet också understrukit skall detäven vara möjligt att anlita tjänster som erbjuds i kooperativeller enskild regi.Flera motioner tar upp behovet av särskilda åtgärder på detpersonalpolitiska området. Flera av motionerna är väckta underallmänna motionstiden 1990.Utskottet har framhållitnödvändigheten av utvecklingsarbete när det gäller arbetstider,arbetsorganisation, åtgärder för att öka möjligheterna tillutveckling i vårdarbetet, insatser för att öka attraktiviteten iutbildningar som leder fram till vård och serviceyrken och andrautbildningsinsatser. Dessa synpunkter gör sig med särskilt storkraft gällande när en reform av huvudmannaskapet föräldreomsorgen skall genomföras. Utskottet förutsätter attregeringen, kommunerna, landstingen och andra berördamyndigheter och organisationer noga kommer att följautvecklingen på det personalpolitiska området även utan sådanatillkännagivanden som efterlyses i de aktuella motionerna. Medhänvisning härtill avstyrker utskottet motionerna 1990/91:So20(c) yrkande 10, 1990/91:So18 (v) yrkandena 3 och 4, båda delvis,1989/90:So314 (c) yrkande 8 och 1989/90:So322 (mp) yrkande 1.Regeringen har med anledning av den föreslagnahuvudmannaskapsförändringen föreslagit ett särskilt ettårigtstatligt bidrag till personalutveckling och information. Dettaförslag jämte vissa motionsyrkanden behandlas senare ibetänkandet.Motion 1989/90:So273 (c) tar upp behovet avsjukvårdsutbildning av ålderdomshemsföreståndare. är det angeläget att all den personal som i framtidenkommer att arbeta inom de särskilda boendeformerna har enadekvat utbildning. Utskottet har i det föregående ävenframhållit att det för framtiden är nödvändigt med en utvecklingav boendeformerna. Denna kan ställa nya krav på personalenskunskaper. Utvecklingen kan förväntas leda till behov avförändringar och kompletteringar av nuvarande utbildningar.Utskottet noterar att universitets- och högskoleämbetet förnärvarande gör en översyn av högskolans sociala omsorgslinje,dvs. den linje på vilken ålderdomshemsföreståndarna utbildas.Utskottet förutsätter att huvudmännen med stor uppmärksamhetföljer behovet av utbildning för personalen och vidtarerforderliga åtgärder. Med det anförda avstyrker utskottetmotion /90:So273 (c) yrkande 2.Propositionen innehåller ett förslag om att det i varje kommunoch inom det verksamhetsområde som kommunen bestämmer skallfinnas en sjuksköterska med ett särskilt ansvar för hälso- ochsjukvården. Sjuksköterskan skall ansvara för att läkaretillkallas när patientens tillstånd fordrar det. Hon skall ocksåansvara för att delegering av arbetsuppgifter sker på ett sådantsätt att patientens säkerhet kan garanteras. Hon skall ocksåansvara för att anmälan görs till socialnämnden om en patientdrabbats av eller riskerar att drabbas av allvarlig skada ellersjukdom. Utskottet har ingen erinran mot vad som föreslås somuppgifter för en sådan sjuksköterska. Anmälan bör dock ienlighet med vad som sagts om nämndorganisationen ske till dennämnd som har ledningen av hälso- och sjukvårdsverksamheten ifråga.Om ett verksamhetsområde inte omfattar något annat änrehabilitering skall dock enligt förslaget en sjukgymnast elleren arbetsterapeut kunna fullgöra de nämnda uppgifterna. I enmotion, 1990/91:So22 (fp), föreslås att det särskilda ansvaretför ledning av arbetet skall kunna läggas på en sjukgymnasteller arbetsterapeut även när andra arbetsuppgifter ingår menrehabilitering utgör det väsentliga inslaget i verksamheten.Utskottet delar denna uppfattning. Lydelsen av den föreslagnanya bestämmelsen i hälso- och sjukvårdslagen bör ändras ienlighet härmed.Utskottet har ingen erinran mot att regeringen bemyndigasmeddela föreskrifter om behörighet till tjänster inom denkommunala hälso- och sjukvården och om tillsättning. Regeringenbör kunna överlåta åt att meddela sådanaföreskrifter.Utskottet har i det föregående föreslagit ändringar iregeringens förslag såvitt avser den kommunala organisationenför bl.a. hälso- och sjukvården. Utskottets förslag innebär attden av regeringen föreslagna bestämmelsen i 23 § hälso- ochsjukvårdslagen kan utgå. Till följd härav kommer bestämmelsernaom den kommunala hälso- och sjukvårdens personal att ingå som23, 24 och 25 §§ i hälso- och sjukvårdslagen. Utskottet föreslåratt antar den i bilaga 11 föreslagna lydelsen av23--25 §§ hälso- och sjukvårdslagen.Tekniska hjälpmedelNuvarande ansvarsförhållanden och uppgiftsfördelningI landstingens uppgift enligt hälso- och sjukvårdslagen ingåråtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandlasjukdomar och skador. Uppgiften att tillhandahålla tekniskahjälpmedel har knutits till detta sjukvårdshuvudmännens allmännaansvar. Det finns således inte någon särskild bestämmelse ihälso- och sjukvårdslagen om ansvaret för att tillhandahållatekniska hjälpmedel.Flertalet individuellt utprovade hjälpmedel tillgodoses förnärvarande av hälso- och sjukvårdshuvudmännen. (Hjälpmedel inomarbetsmarknadssektorn, barnomsorgen, statliga specialskolor,folkhögskolan och studiecirkelverksamheten tillgodoses dockgenom andra.) Ansvarsförhållandena mellan sjukvårdshuvudmännenoch huvudmännen för är oklara beträffandeförskrivning av sådana tekniska hjälpmedel som är helt ellerdelvis motiverade av de anställdas behov av goda hjälpmedel isitt arbete, s.k. vårdarhjälpmedel eller arbetstekniskahjälpmedel. På vissa håll i landet har, i syfte att undanröjaeventuella oklarheter, särskilda överenskommelser träffatsmellan landsting och kommuner om vem som skall ansvara för denämnda hjälpmedlen.Inom de särskilda boendeformerna/bostäderna förekommer äventekniska hjälpmedel som inte är individuellt förskrivna utanknutna till anläggningen och således används av olika människor.För dessa hjälpmedel svarar huvudmännen för den aktuellaanläggningen.Varje arbetsgivare har enligt arbetsmiljölagen (1977:1100) ettansvar för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet m.m.Detta ansvar innebär att arbetsgivaren måste se till att deanställda får sådana redskap och andra tekniska hjälpmedel somde behöver för att de skall kunna utföra sina arbetsuppgifter påett från arbetsmiljösynpunkt tillfredsställande sätt.PropositionenEnligt propositionen skall primärkommunerna inom det områdedär kommunen har ett hälso- och sjukvårdsansvar svara för attden enskilde får vissa hjälpmedel. När det gällerhjälpmedelscentralernas verksamhet anförs dock i propositionenatt dessas verksamhet även i fortsättningen bör hållas samman.I propositionen konstateras att behoven av hjälpmedel i detdagliga livet är omfattande bland människor i höga åldrar. Detgäller såväl hjälpmedel för att tillgodose basala personligabehov som förflyttningshjälpmedel, hjälpmedel för kommunikation,orientering, skötsel av hemmets sysslor och deltagande ifritidsaktiviteter. Föredragande statsrådet framhåller att detbehövs stora ansträngningar framöver för att utveckla ochintroducera nya och ändamålsenliga hjälpmedel både när detgäller människor som bor kvar och vårdas i det egna hemmet menockså när det gäller dem som bor i särskildaboendeformer/bostäder. I propositionen anförs att alla människorsåväl i ordinärt boende som i särskilda boendeformer/bostädersom får omfattande service och vård bör genomgå en utredning ochde insatser som skall sättas in bör planeras tillsammans med denenskilde och berörd personal. I detta sammanhang bör även behovav rehabilitering, bostadsanpassning och tekniska hjälpmdelklarläggas.Enligt propositionen bör ansvaret för att uppmärksamma behovav tekniska hjälpmedel och se till att behoven tillgodoses liggapå den arbetsorganisation som har huvudansvaret för denenskildes service, vård och rehabilitering. Detta innebär enligtpropositionen att primärkommunerna bör ha ett ansvar för atttillgodose tekniska hjälpmedel till personer som får service,vård och rehabilitering i särskilda boendeformer/bostäder ochdagverksamheter. I den mån kommunen övertar skyldigheten attbedriva hemsjukvård i ordinärt boende bör kommunerna enligtpropositionen även tillhandahålla de hjälpmedel som behövs åtpersoner som bor i det vanliga bostadsbeståndet. Även i de fallkommunen använder sin befogenhet att erbjuda hemsjukvård iordinärt boende anses kommunen böra tillhandahålla tekniskahjälpmedel. Det förutsätts att huvudmännen träffaröverenskommelser om den närmare uppdelningen av uppgifterna dememellan. Kommunens ansvar för hjälpmedelsförsörjningen anses,enligt vad som anförs i propositionen, följa av det kommunalahälso- och sjukvårdsansvaret. Något särskilt lagstöd anses intenödvändigt.Kommunernas ansvar för tekniska hjälpmedel anses i första handgälla hjälpmedel i den dagliga livsföringen. Kommunernaförutsätts vidare svara för de hjälpmedel som helt eller delvisär motiverade av de anställdas situation inom de särskildaboendeformerna/bostäderna samt inom i ordinärtboende. Genom att kommunen får ansvaret såväl för arbetstekniskasom individuellt förskrivna hjälpmedel i de särskildaboendeformerna/bostäderna anses de svårigheter med gränsdragningpå detta område som finns kunna upphöra.Landstingen bör enligt propositionen liksom nu ansvara förmera avancerade hjälpmedel som kräver specialiserad kompetensför att prova ut, anpassa och förskriva. Det framhålls somviktigt att den förändring som föreslås inte får försämramöjligheterna att utveckla hjälpmedelsverksamheten i dess olikadelar. Inriktningen bör vara att hålla samma de funktioner somkräver en specialiserad kompetens och sprida ut ett brettkunnande till de anställda om de hjälpmedel som förskrivs ofta.Föredraganden anför i propositionen att han inte anser detmöjligt att förorda en viss för alla huvudmän i detaljpreciserad uppgiftsfördelning mellan kommun och landsting i denframtida hjälpmedelsförsörjningen. Lokala förhållanden i frågaom organisation, utbyggnad och kompetens bör bli vägledande förlokala ställningstaganden. Allteftersom primärvårdens/kommunenskompetens växer anses en större del av hjälpmedelsverksamhetenkunna skötas på denna nivå.När det gäller hjälpmedelscentralerna anses ansvaret böraförbli oförändrat. Föredraganden anför att han delarhandikapporganisationernas uppfattning atthjälpmedelscentralernas verksamhet inte får splittras. För attskapa goda förutsättningar för utveckling av kompetensen inomhjälpmedelsverksamheten bör enligt vad som anförs ipropositionen centralerna hållas samman. Ett relativt stortupptagningsområde krävs. Enskilda kommuner anses normalt intevara tillräckligt stora. Mycket anses därför tala för attkommunerna tillgodoser sitt behov av hjälpmedel ochspecialiserat kunnande på området genom tjänsteköp hos debefintliga hjälpmedelscentralerna. För att öka tillgänglighetentill sådana hjälpmedel som förskrivs ofta bör lokala förrådkunna inrättas t.ex. i anslutning till kommunens särskildaboendeformer/bostäder.Föredraganden anser det ändamålsenligt att detförskrivningsansvar som kommunens sjukvårdspersonal föreslås fåförenas med ett ekonomiskt ansvar för de hjälpmedel somförskrivs. Det ekonomiska ansvaret för hjälpmedelsförsörjningenblir därigenom delat mellan landsting och kommuner. anför att han utgår från att kommuner och landstingtillsammans utvecklar ett ändamålsenligt sätt att debiterakommunerna kostnaderna för de tekniska hjälpmedel som förskrivsav kommunens personal. Två vägar skisseras för detta.Huvudmännen kan bestämma sig för att dela på kostnaderna för densamlade hjälpmedelsförsörjningen efter en i förväg bestämdschablon. En annan möjlighet är att kommunerna till landstingeterlägger styckepris för hjälpmedel som förskrivs.Som framgått under bl.a. avsnittet om det kommunalabetalningsansvaret aviseras i propositionen att en särskilddelegation skall inrättas för att följa erfarenheterna avkommunernas betalningsansvar. Denna delegation avses även fåuppdraget att följa och analysera erfarenheter av olika systemför ersättningar mellan huvudmännen inom hjälpmedelsområdet.De ekonomiska konsekvenserna av det förändrade ansvaret förhjälpmedelsförsörjningen föreslås regleras på samma sätt som deekonomiska följderna av huvudmannaskapsreformen i sin helhet.Detta anses förutsätta att kommuner och landsting redan under år1990 liksom för reformen i övrigt beräknar vilkakostnadsförskjutningar som kan väntas uppkomma mellan landstingoch kommuner till följd av förändringarna på hjälpmedelsområdet.MotionerI motion 1990/91:So16 av och (bådas) hemställs att som sin mening ger regeringen tillkänna vad som anförs i motionen om behovet av ett samordnatansvar för hjälpmedelsförsörjningen. Motionärerna anser detangeläget att hjälpmedelsförsörjningen inte försvåras genomotillräcklig samordning och ett alltför splittrat ansvar hoshuvudmännen. Motionärerna hänvisar till handikapputredningen därdiskussioner också förs om huvudmannaskapet. Det finns motbakgrund av handikapputredningens arbete enligt motionärernaanledning att vänta med den slutliga utformningen avhjälpmedelshanteringen. Det behövs enligt dem en klargränsdragning mellan olika slag av hjälpmedel. Motionärernaanser att även frågan om kommunernas och landstingens kostnaderbör övervägas ytterligare.Motion 1990/91:So18 (v) innehåller också en begäran om etttillkännagivande till regeringen i fråga om tekniska hjälpmedel(yrkande 2). Motionärerna anser inte atthjälpmedelsverksamheten förbättras av att delas upp på olikaansvarsområden. Om hjälpmedlen skall läggas ut på kommunernavore det enligt motionärerna bättre att flytta ut helaverksamheten än att dela upp den bit för bit. Motionärerna anserdock att hjälpmedelsförsörjningen bör finnas hos landstingen,eftersom den hör ihop med sjukvårdande behandlingar,habilitering och rehabilitering.I motion 1990/91:So20 (c) begärs ett tillkännagivande tillregeringen om ett statligt huvudansvar för handikapphjälpmedlen(yrkande 8). En förändring av huvudmannaskapet innebärenligt motionärerna att de oklarakompetensförhållandena beträffande handikappverksamhetenytterligare förstärks. De stora oklarheter som råder kan enligtmotionärernas mening endast lösas genom ett statligt ansvar.Även i motion 1989/90:So273 av m.fl. (c)begärs ett tillkännagivande om att staten bör ha ansvaret förhjälpmedelsförsörjningen (yrkande 1).I motion 1990/91:So23 (fp) anförs att det resonemang omansvarsfördelningen som förs i propositionen är mycket svävande.Motionärerna befarar att den organisation som finns riskeraratt rivas sönder utan att någon ny fungerande arbetsfördelninguppstår i dess ställe. Enligt motionärerna behövs ett bättreunderlag innan kan ta ställning. Motionen mynnar ut iett yrkande om att skall besluta om en reform avservice och vård för äldre och handikappade m.m. (yrkande 3delvis).Utskottets bedömningUppgiften att tillhandahålla tekniska hjälpmedel följer i dagav landstingens allmänna ansvar att tillhandahålla hälso- ochsjukvård. Införandet av en skyldighet för kommunen atttillhandahålla hälso- och sjukvård för därmed med sig enmotsvarande skyldighet för kommunen när det gäller tekniskahjälpmedel. I propositionen föreslås att kommunerna skall haansvaret för enklare tekniska hjälpmedel medan landstingen böransvara för mera avancerade hjälpmedel som kräver specialiseradkompetens för att prova ut, anpassa och förskriva. är detta i och för sig en praktisk lösning när detgäller tillhandahållandet av åtminstone enklare tekniskahjälpmedel inom de särskilda boendeformerna och bostäderna medsärskild service. finns det enligt utskottet befogadanledning att varna för den uppsplittring av ansvaret som följerav att både landstingen och kommunerna får en skyldighet atttillhandahålla handikapphjälpmedel. Enligt utskottet talarmycket för att en översyn av ansvarsfrågorna när det gällerhandikapphjälpmedlen kan behöva göras. Enligt utskottet måstedet vara en strävan att så långt möjligt hålla samman ansvaretför hjälpmedelsförsörjningen. Den lösning som föreslås bördärför inte ses som en slutlig lösning av frågan. Enparlamentarisk utredning bör enligt utskottet få i uppdrag attöverväga vilka åtgärder som kan behöva vidtas påhjälpmedelsområdet i och med att ett kommunalt hälso- ochsjukvårdsansvar införs. Det finns i detta sammanhang skäl attöverväga även vilket ansvar staten bör ha förhjälpmedelsförsörjningen, en fråga som behandlas i fleramotioner.Vad utskottet nu anfört bör med anledning avpropositionen och motionerna 1990/91:So16 (s), 1990/91:So18 (v)yrkande 2, 1990/91:So20 (c) yrkande 8, 1990/91:So23 yrkande 3delvis och 1989/90:So273 (c) yrkande 1 som sin mening geregeringen till känna.Avgifter m.m.Gällande bestämmelserHälso- och sjukvårdslagen m.m.Enligt 17 § hälso- och sjukvårdslagen får av patienterna tasut vårdavgifter som landstingskommunen bestämmer, i den mån inteannat är särskilt föreskrivet. Patienter som är bosatta inomlandstingskommunen skall därvid behandlas lika.När det gäller den slutna vården finns bestämmelser ompatientavgifter i lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL.De lokala sjukhem och andra vårdinrättningar som skall förasöver till kommunerna räknas som sjukhus enligtAFL. För då en person som har hel ålderspension fårsjukhusvård tar ut en avgift som utgör entredjedel av pensionen räknat per dag, dock högst . förvarje vårddag (2 kap. 12 § AFL). Avgift beräknad på detta sätttas även ut från den som har hel förtidspension och somförtidspensionär erhållit sjukhusvård . Avgiftentas ut genom avdrag vid pensionsutbetalningen.