bet · GE01SfU7 · 1990-12-05 00:00:00 — anförde vidareatt som tillsynsmyndighet har en mycket viktigroll när det gäller informationen till läkarna.Socialförsäkringsutskottet vill även erinra om att regeringenoch sjukvårdshuvudmännen kommit överens om att, i syfte attåstadkomma en effektivare samordning och därmedresursanvändning, påbörja ett utredningsarbete omförutsättningarna för att ge sjukvårdshuvudmännen det direktakostnadsansvaret för läkemedlen även inom den öppna hälso- ochsjukvården.Vikten av attitydpåverkande insatser när det gällersjukfrånvaron framhölls i proposition 1989/90:62. Därredovisades också att ansåg det viktigtatt genom information till och diskussioner med läkarna skapa enökad insikt om betydelsen av att läkarnas bedömning av i vilkengrad och hur länge arbetsförmågan är nedsatt relateras till denförsäkrades specifika arbetssituation.Utskottet anser att något uttalande från sida idenna fråga inte är påkallat, och utskottet avstyrker bifalltill motion 1990/91:Sf6 yrkande 5.I motion 1990/91:Sf1 av m.fl. (yrkande 2)anförs att en jämn fördelning av sjukvårdspersonal är ennödvändighet för att alla skall kunna garanteras en bättre vård.Särskilt angeläget är det att få till stånd en jämnarefördelning av läkare över hela landet. Motionärerna påpekar attregeringen ännu inte har gjort den djupgående analys avläkarförsörjningen som har begärt, och devill därför återupprepa kravet på en sådan analys. Vad sålundaanförts bör enligt motionärerna ges regeringen till känna.Riksdagen har (l989/90:SoU9, rskr. 16) givitregeringen till känna att regeringen bör återkomma tillriksdagen med en redovisning och en analys beträffande dengeografiska och verksamhetsmässiga fördelningen av läkarna.Därvid angavs att effekterna av de olika förslag som lagts frami utredningar och rapporter men även i motioner till riksdagenbör belysas. Vidare angavs att regeringen bör göra enförutsättningslös prövning av vilka åtgärder som lämpligen börföretas för att målsättningen om en rättvis fördelning avvårdresurserna skall uppnås. Även de framtida utbildningsbehovenbör belysas i sammanhanget.Socialutskottet har i sitt av godkändabetänkande /91:SoU4 utförligt redovisat vad som tidigareframkommit om och uttalats om läkarförsörjningen. Utskottet harframhållit att vad gav regeringen tillkänna om problemen med den verksamhetsmässiga och geografiskasnedfördelningen av läkarresurserna fortfarande starkt gör siggällande. förutsatte att regeringen utan onödigtdröjsmål återkommer till med den redovisning ochanalys av situationen som begärt.I likhet med socialutskottet förutsätter utskottet attregeringen utan onödigt dröjsmål återkommer till medden begärda redovisningen och analysen. Något uttalande frånriksdagens sida med anledning av motion 1990/91:Sf1 yrkande 2 ärinte påkallat.I motion 1990/91:Sf1 begär m.fl. i yrkande 3ett tillkännagivande om att sjukvården bör förändras så attpatienterna får ett verkligt inflytande över vården. Man böräven ta till vara personalens kunnande och engagemang, och dettakan ske genom att personalen ges ansvar och befogenheter.Sigge Godin m.fl. anför i motion 1990/91:Sf6, yrkande 2, attalla bör ha möjlighet att välja läkare inom den öppna vården.Patienterna skulle kunna registrera sig hos viss läkare.Enligt motionärerna skulle en husläkarreform kunna genomförasoch finansieras genom att vårdcentraler får drivas i såvälprivat som offentlig regi och att de får en fast årligersättning för varje patient som registreras vid vårdcentralen.Motionärerna begär ett tillkännagivande härom.Socialutskottet har tidigare behandlatfrågan om ett friare läkarval och om införandet av etthusläkarsystem. Utskottet har senast i betänkande 1990/91:SoU4framhållit att hälso- och sjukvården skall bygga på respekt förpatientens självbestämmande och främja kontakter mellanpatienten och personalen. Vården skall så långt som möjligtutformas och genomföras i samråd med patienten. Mot dennabakgrund bör en patient så långt möjligt själv få välja läkare.Socialutskottet anförde vidare att beslut under våren1990 att införa patientansvarig läkare i vissa fall är ägnat attstärka patientens ställning. I sammanhanget har även patientensrätt att påverka läkarvalet betonats. tilladeemellertid att ett friare läkarval naturligtvis förutsätter engod tillgång och jämn fördelning av läkarresurserna i helalandet. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att inteförorda införande av ett husläkarsystem, och följdeutskottet.Socialutskottet behandlade i betänkande 1990/91:SoU4 även ettflertal motioner som tog upp olika personalpolitiska frågor.Socialutskottet anförde i denna del att utskottet under desenaste åren återkommande understrukit betydelsen av åtgärder påen rad olika områden som har betydelse för personalförsörjningeninom sjukvården och utvecklingen för den personal som arbetardär. Utskottet skulle få anledning att återkomma tillpersonalfrågorna vid behandlingen av proposition 1990/91:14.Utskottet framhöll att det även framöver måste bedrivas enmycket aktiv personalpolitik för att vården skall kunna få denpersonal som behövs.Socialförsäkringsutskottet anser att bör vidhållasin tidigare uppfattning i frågan om husläkarsystem och avslåmotion 1990/91:Sf6 yrkande 2. Utskottet anser vidare att någonriksdagens åtgärd med anledning av motion 1990/91:Sf1 yrkande 3inte erfordras.I motion 1990/91:Sf5 av och motionärerna att vid Vidarkliniken i , som drivs avantroposoferna, vårdas främst cancerpatienter men även mångapatienter med psykiska besvär. Landstingen står för en tredjedelav kostnaderna. I de fall inte betalar vårdkostnadenfår patienten själv göra det. Motionärerna anser attVidarkliniken bör få del av den allmänna sjukvårdsersättningen,och de begär ett tillkännagivande härom.Utskottet finner inte skäl föreslå att Vidarkliniken isärskild ordning skall få ersättning från sjukförsäkringen.Utskottet anser att det bör ankomma på vederbörande landstingatt avgöra i vilken mån skall bekosta vård vidkliniken, och utskottet avstyrker därför bifall till motion1990/91:Sf5.Privata yrkesutövares anslutning till sjukförsäkringenEtableringsbegränsningar för läkare och sjukgymnasterEnligt 2 kap. 5 § AFL betalar försäkringen ersättning förläkarvård eller annan sjukvårdande behandling som lämnas avprivatpraktiserande läkare eller sjukgymnast som är uppförd påen av upprättad förteckning. Ersättning utgesenligt särskilda taxor som fastställs av regeringen. I taxornahar även meddelats föreskrifter om i vilken omfattning läkarnaoch sjukgymnasterna skall få föras upp på förteckningen.Huvudregeln är enligt läkarvårdstaxan (1974:699) attförsäkringskassan inte får ansluta en ny privatpraktiker tillsjukförsäkringen om inte sjukvårdshuvudmannen tillstyrker det.Det gäller dock inte läkare som med avsikt att bedrivaheltidsverksamhet övertar en befintlig praktik från en läkaresom är ansluten till försäkringen. Fr.o.m. den 1 juli 1989förutsätter detta att avgående och tillträdande läkare ärverksamma inom samma specialitet. Annan ersättningsetableringprövas i enlighet med vad som sker vid nyanslutning tillförsäkringen. Fri etableringsrätt gäller även den somnyetablerar sig på en ort inom de områden som tidigarebetecknades stödområde A, B och C (utom ). Vidersättningsetableringar som sker till följd av att privatläkarepensionerar sig ges möjlighet för såväl den avgående somtillträdande läkaren att övergångsvis under högst arbetaparallellt med varandra på mottagningen. Den avgående läkarenskall då ha fyllt och det sammanlagda besöksantalet underverksamhetsåret får inte överstiga 6 000 besök. Enligtläkarvårdstaxan gäller också att en läkare som är anställd hossjukvårdshuvudman med lägst 17 timmars veckoarbetstid inte fårföras upp på förteckning hos försäkringskassan.Liknande anslutningsbestämmelser för sjukgymnaster har tagitsin i behandlingstaxan (1976:1018).För läkare gäller också att ersättning för annat än enklarerådgivning, undersökning eller behandling endast betalas förhögst 6000 besök under ett kalenderår.I fem motioner, l989/90:Sf259 av m.fl. (yrkande 3),1989/90:Sf302 av m.fl. (yrkande 3), l989/90:Sf364av m.fl. (yrkande 1), l990/91:Sf4 av StenSvensson m.fl. (yrkande 6) och 1990/91:Sf6 av m.fl.(yrkande 1), begärs att etableringsbegränsningarna förprivatpraktiserande läkare och/eller sjukgymnaster skallavvecklas för att ge valfrihet i vården för patienterna. Imotion 1990/91:Sf4 anges att detta skall gälla även tandläkare.Riksdagen har på förslag av utskottet vid ett flertaltillfällen (se /90:SfU5) avstyrkt motioner om attetableringsbegränsningarna för privatpraktiserande läkare ochsjukgymnaster skall slopas. Utskottet hänvisar i denna frågatill sitt ovan återgivna principiella ställningstagande till detnuvarande ersättningssystemet när det infördes. haräven på förslag av utskottet i betänkande 1990/91:SfU5avslagit motionsyrkanden om upphävande avetableringsbegränsningen för tandläkare.Utskottet anser att bör vidhålla sin tidigareuppfattning i frågan och avslå motionerna 1989/90:Sf259 yrkande3, 1989/90:Sf302 yrkande 3, 1989/90:Sf364 yrkande 1, 1990/91:Sf4yrkande 6 och 1990/91:Sf6 yrkande 1.I motion 1990/91:Sf2 yrkande 7 anför m.fl. att denfria etableringen inom vissa områden har medfört att det sketten överetablering av privatpraktiserande läkare ochsjukgymnaster i , och . Med anledning häravanser motionärerna att områdesbegränsningen för den friaersättningsetableringen bör omprövas, och de begär etttillkännagivande härom.Stödområdesindelningen A, B och C har slopats fr.o.m. den 1juli 1990 och ersatts av en annan indelning. Regeringen haremellertid beslutat att de tidigare bestämmelserna omstödområdesindelning tills vidare skall gälla vid prövning avfrågor om rätt till försäkringsanslutning förprivatpraktiserande läkare och sjukgymnaster, dock att det inomGotlands kommun inte skall gälla rätt till fri etablering. Ipropositionen anges att ytterligare förändringar avanslutningsreglerna med anledning av den nyastödområdesindelningen skall övervägas närmare.Utskottet förutsätter att även den aspekt som motionärerna tarupp därvid kommer att övervägas. Något uttalande från riksdagenssida med anledning av motion 1990/91:Sf2 yrkande 7 är därförinte påkallat.Gustav m.fl. föreslår i motion 1989/90:Sf329 vissaskärpningar av etableringsbestämmelserna i syfte att landstingenbättre skall kunna planera sjukvårdens totala resurser.Motionärerna anför att etableringsrätten har blivit enhandelsvara som snabbt stigit i värde, och de anser attförsäkringsanslutningen därför borde vara knuten till en vissperson och inte kunna överlåtas. vore en utveckling frånförsäkringsanslutning och mot vårdavtal mellan ochläkaren att föredra. Landstingen måste utveckla samarbetet medprivatläkarna och regelmässigt träffa samverkansavtal med dem.Motionärerna anför att sådant avtal skulle kunna göras tillvillkor för försäkringsanslutning. De anför vidare att, i defall en läkare har s.k. bipraktik i ett annatförsäkringskasseområde än där den huvudsakliga verksamhetenbedrivs, läkaren kan få en anslutning till försäkringen somöverstiger heltid. Vad sålunda anförts bör enligt motionärernages regeringen till känna.Utskottet har inhämtat remissyttranden över motionen frånLandstingsförbundet, ochFörsäkringskasseförbundet.Landstingsförbundet hänvisar till att rätten till friersättningsetablering har begränsats till att avsefall då avgående och tillträdande privatläkare är verksamma inomsamma specialitet, och det saknas ännu tillräcklig erfarenhet avkonsekvenserna av den nya tillämpningen för att avgöra omreglerna behöver modifieras ytterligare. Förbundet hänvisarvidare till att enligt en överenskommelse med bör sjukvårdshuvudmannen samråda medexempelvis den lokala läkarföreningen beträffande vårdresursernainom länet, och detta samråd kan även innefatta frågor om nyeller förändrad etablering av privatläkare inom olikaspecialiteter. Förbundet påpekar att ersättningarna frånsjukförsäkringen för den privata öppna vården har ökat i mycketsnabb takt . Detta beror dels på etttaxeglidningsfenomen, dels på en volymökning.Sjukvårdshuvudmännen har däremot av ekonomiska skäl tvingatstill begränsningar av sina vårdinsatser under senare år.Förbundet anser att det utvecklingsarbete som pågår inomlandstingen har en inriktning som i väsentliga delaröverensstämmer med förslagen i motionen, men formen föranslutning av privatpraktiserande läkare till försäkringenmedger inte en bra samordning och samplanering mellansjukvårdshuvudmännen och de anslutna läkarna. Enligt förbundetbör försäkringsanslutningen av privatläkare ersättasav att landstingen upphandlar privata läkartjänster. Beträffandesystemet med bipraktik anser förbundet att de föreskrifterriksförsäkringsverket utfärdat i frågan får anses utgöra entillfredsställande garanti för att bestämmelsen om högsta antalbesök skall kunna upprätthållas.Riksförsäkringsverket kan inte uttala sig om i vilkenutsträckning handel med etableringar förekommer men anser attdet kan finnas skäl att närmare utreda frågan om rätten tillersättningsanslutning från andra utgångspunkter, t.ex. medavseende på den regionala fördelningen av läkarresurserna.Vidare förutsätter verket att samverkansavtal normalt träffasnär sjukvårdshuvudmannen tillstyrker en anslutning tillförsäkringen. Verket erinrar emellertid om att ettsamverkansavtal endast gäller mellan läkaren ochsjukvårdshuvudmannen och inte gentemot . Verketanser att -- om man för försäkringsanslutning skall kräva attsådant samverkansavtal upprättas -- inte skallbehöva hålla sig informerad om innehållet i avtalet. Beträffandeersättningarna vid s.k. bipraktik hänvisar riksförsäkringsverkettill att verket i sina föreskrifter (RFFS 1977:24) angivit att,om verksamheten bedrivs inom olika försäkringskasseområden,anmälan om anslutning till försäkringen skall göras till denförsäkringskassa där huvudpraktiken är belägen. En anmälan skallgöras för varje mottagning. Därigenom kan försäkringskassanbevaka att ersättning inte betalas ut för mer än 6000 besökper kalenderår.Försäkringskasseförbundet framför i remissyttrandet ihuvudsak samma synpunkter som anfört omrätten till ersättningsanslutning, kravet på samverkansavtal ochsystemet med bipraktik.Utskottet vill anföra följande.När de nuvarande principerna för privatpraktiserande läkaresanslutning till försäkringen infördes framhölls i propositionen(prop. 1983/84:190) vikten av en gemensam planering avvårdutbudet mellan resp. sjukvårdshuvudman och de privatavårdgivarna. Avsikten var att samverkan mellan deprivatpraktiserande vårdgivarna och sjukvårdshuvudmännen skulleregleras genom ett samverkansavtal som träffades mellan denenskilde vårdgivaren och sjukvårdshuvudmannen. Vidareförutsattes att det principiella innehållet i sådanasamverkansavtal skulle behandlas vid överläggningar mellan deorganisationer som företräder berörda parter. hade i sin överenskommelse utgått från atten tillstyrkan från sjukvårdshuvudmannen att en nyprivatpraktiker fick föras upp på förteckningen normalt skulleske genom att det träffades ett samverkansavtal som redovisadestill försäkringskassan.Utskottet anser mot bakgrund av dessa uttalanden attmöjligheterna för landstingen att träffa samverkansavtal medläkarna bör vara goda. Av Landstingsförbundets yttrande framgåratt förbundet kommit överens med om att samrådskall kunna ske mellan och representanter för delokala privata vårdgivarna, och att sådant samråd även skallkunna innefatta etableringsfrågor. Utskottet vill samtidigterinra om att en allmän utgångspunkt vid införandet avetableringssystemet har varit att en privatpraktikerkår av iprincip oförändrad omfattning skall bibehållas men att det ärangeläget att få en jämnare regional fördelning avvårdresurserna. Som utskottet redovisat i föregående avsnitt harriksdagen begärt att regeringen skallåterkomma till med en redovisning och analysbeträffande den geografiska och verksamhetsmässiga fördelningenav läkarna. Med hänsyn till vad sålunda anförts och då rättentill ersättningsetablering har begränsats finnerutskottet inte skäl att nu föreslå några ändringar ietableringsbestämmelserna. Vad härefter gäller ersättning vids.k. bipraktik konstaterar utskottet att riksförsäkringsverketsföreskrifter torde medföra att kan bevaka attersättning till en privatpraktiserande läkare inte utges för merän 6000 vårdbesök per kalenderår även i de fall läkarenbedriver bipraktik.Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion1989/90:Sf329.Ersättning från sjukförsäkringen för psykoterapeutiskbehandling m.m.Ersättning från sjukförsäkringen för psykoterapeutiskbehandling kan endast utges om behandlingen lämnas inom denoffentliga vården -- inkl. behandling av sådan vårdgivare somsjukvårdshuvudmannen tecknat vårdavtal med -- eller avprivatpraktiserande läkare som är ansluten till försäkringen.I överenskommelsen om vissa ersättningar tillsjukvårdshuvudmännen för år l990 bestämdes att ett särskiltbidrag om 19 milj.kr. skulle utges till sjukvårdshuvudmännen förpsykoterapeutisk verksamhet. Ett skäl var att socialstyrelsenunder hösten l987 framhållit att sjukvårdshuvudmännens utbyggnadav den psykoterapeutiska verksamheten inte svarade mot behovenoch att åtgärder borde vidtas för att uppnå entillfredsställande situation. Enligt hade bl.a.detta medfört att en betydande del av det psykoterapeutiskabehandlingsbehovet kommit att erbjudas i form av privatverksamhet med höga kostnader för den enskilde som följd, såvidainte behandlingen skett hos en försäkringsansluten vårdgivare.Väntetiderna var därför långa både till sjukvårdshuvudmännenspsykoterapeutiska öppenvårdsmottagningar och tillförsäkringsanslutna psykoterapeuter och psykoanalytiker. För detsärskilda bidraget om 19 milj.kr. gällde som villkor attsjukvårdshuvudmännen träffade vårdavtal med legitimerade privatavårdgivare och ersatte dem för deras arvode med undantag förgällande patientavgift. Vårdavtalen skulle godkännas avsocialstyrelsen och utbetalningarna till huvudmännen av densärskilda ersättningen skulle göras av riksförsäkringsverket.I propositionen anges att nästan alla sjukvårdshuvudmänhärefter har utnyttjat möjligheten att träffa vårdavtal medlegitimerade privata vårdgivare och därvid förutsatt att detekonomiska stödet för psykoterapeutisk verksamhet skall utgesäven för . Regeringen har mot den bakgrunden kommitöverens med om att det särskilda bidragetskall kvarstå för och utgöra 21 milj.kr. för det året.Ersättningen skall fördelas mellan sjukvårdshuvudmännen med275000 kr. per huvudman och med . per invånare.Ersättningen skall liksom föregående år lämnas på grundval avvårdavtal som sjukvårdshuvudmännen träffar med privatalegitimerade vårdgivare, och vårdavtalen skall liksom tidigaregodkännas av socialstyrelsen.I propositionen föreslås vidare en ändring ianslutningsbestämmelserna för läkarpsykoanalytiker. Enligtöverenskommelsen för skulle sjukvårdshuvudmännen aktivtverka för att läkarpsykoanalytiker, som till följd av att de harhalvtidstjänstgöring inom den offentliga vården inte kananslutas till försäkringen som privatpraktiker, kunde fåvårdavtal. Föredragande statsrådet konstaterar att så inteblivit fallet, och han anser att anslutningsbestämmelserna fördenna grupp läkare därför bör ändras.I läkarvårdstaxan har fr.o.m. införtssärskilda regler för ersättning till läkare som tillika är leg.psykoterapeut.Ett flertal motioner tar upp frågan om möjligheterna tillersättning från försäkringen för psykoterapeutisk och/ellerpsykologisk behandling.I motion 1989/90:Sf276 av m.fl., yrkande 8,begärs att regeringen skall lägga fram förslag om attlegitimerade psykologer och psykoterapeuter skall få rätt attansluta sig till den allmänna försäkringen. I motionerna1989/90:Sf213 av , l989/90:Sf375 av och 1990/91:Sf4 av m.fl.(yrkande 7) begärs tillkännagivanden eller förslag om attersättning skall utgå från eller den allmännaförsäkringen för kostnader för psykoterapeutisk behandling. Imotionerna 1989/90:Sf226 av m.fl. och1989/90:Sf330 av m.fl. begärs tillkännagivande omatt ersättning från den allmänna försäkringen skall utgå tillden som efter läkarremiss erhållit behandling hos leg.psykoterapeut. Förste vice talman och begär i motion 1989/90:Sf271 förslag om att ersättningskall utgå genom föräkringskassan för utredning och behandlingutförd av leg. psykolog och leg. psykoterapeut. begär i motion 1989/90:Sf315 att ersättningfrån försäkringen skall kunna utgå för psykologisk utredning ochbehandling medan m.fl. i motion 1989/90:Sf347 begärförslag som syftar till att lösa frågan om ersättning för annanbehandling än psykoterapi som utförs av legitimerade psykologerutanför den offentliga hälso- och sjukvården.Utskottet har i samband med överenskommelsen mellan regeringenoch sjukvårdshuvudmännen för behandlat frågan om hur enutvidgning av möjligheterna till ersättning för psykoterapiskulle ske. Utskottet anförde i sitt av godkändabetänkande /90:SfU5 att från det belopp somsjukvårdshuvudmännen tilldelas i allmän sjukvårdsersättningavräknas vad som utgivits direkt från försäkringen föregående åri arvode till privata vårdgivare som är anslutna tillförsäkringen. Storleken på den allmänna sjukvårdsersättning somsjukvårdshuvudmännen kan disponera för egen del blirföljaktligen avhängig av hur många privatpraktiserandevårdgivare som är verksamma inom huvudmannens sjukvårdsområde.Mot bakgrund härav har sjukvårdshuvudmännen med vissa undantaggetts inflytande över om nya vårdgivare skall anslutas tillförsäkringen. Utskottet erinrade om att den allmännasjukvårdsersättningen är avsedd som en ersättning även för sådansjukvård som ges i form av psykoterapeutisk behandling. Det stårvidare sjukvårdshuvudmännen fritt att, om deras egnavårdresurser är otillräckliga, träffa vårdavtal även med sådanaprivata vårdgivare som inte är anslutna till försäkringen.Utskottet anförde vidare att, eftersom resurserna inom denoffentliga vården visat sig otillräckliga för psykoterapeutiskbehandling, en särskild försäkringsersättning förpsykoterapeutisk behandling vid sidan av den allmännasjukvårdsersättningen skulle utgå . Härigenom ficksjukvårdshuvudmännen ekonomisk möjlighet att i ökad utsträckningträffa vårdavtal med privata vårdgivare och på så sätt ge deförsäkrade ökad tillgång till psykoterapeutisk behandling motsedvanlig patientavgift och med högkostnadsskydd. Utskottet sågdet som en klar fördel för de försäkrade att detta extratillskott av medel från sjukförsäkringen direkt styrdes till envårdsektor som inte hade tillräckliga offentliga vårdresurser.Om staten i stället valt att låta de privata vårdgivarnaetablera sig under samma förutsättningar som gällde för privataläkare och sjukgymnaster, nämligen att sjukvårdshuvudmannentillstyrkte detta och därmed var beredd på att ersättningarnafrån försäkringen avräknades från den allmännasjukvårdsersättningen, ansåg utskottet att detta hade inneburiten sämre garanti för att de extra medlen från sjukförsäkringen isin helhet kom patienter med behov av psykoterapeutiskbehandling till del. Utskottet ansåg sålunda att den modell förutvidgat stöd från sjukförsäkringen för psykoterapeutiskbehandling som valts var den bästa från deförsäkrades synpunkt. Utskottet framhöll att överenskommelsen omett särskilt bidrag för psykoterapeutisk behandling gällde förår l990. Frågan om hur ersättning för sådan behandling frånförsäkringen i fortsättningen skulle utgå fick därför enligtutskottets mening prövas på nytt när erfarenheter vunnits av denträffade överenskommelsen. Utskottet ansåg på grund härav attett ställningstagande till motionsyrkandena om en anslutningtill försäkringen av de aktuella vårdgivarna fick anstå tillsvidare.Utskottet kan nu konstatera att bidraget till psykoterapeutiskverksamhet för har medfört att nästan allasjukvårdshuvudmän träffat avtal med legitimerade privatavårdgivare om psykoterapeutisk verksamhet. Utskottet vidhållerdärför sin uppfattning från föregående år att den särskildaersättningen från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännen ärden bästa från de försäkrades synpunkt, ochutskottet anser det lämpligt att ersättning utges i denna formäven för .