bet · GE01SoU4 · 1990-10-25 00:00:00 — Kunskaperna om sjukdomens orsaker ochutveckling, terapi och behandling ansågs begränsade.Socialstyrelsen betonade vikten av rehabiliteringsmedicinskainsatser i form av träning, ergonomiska åtgärder ochpsykosocialt omhändertagande liksom symtomatisk smärtlindringmed fysikalisk-medicinska behandlingar. Liknande synpunkterframfördes även i yttranden från och . Remissyttrandena finns utförligt återgivna idet nämnda betänkandet.Utskottet konstaterade för sin del att patienter med långvarigvärk från muskler och mjukdelar utgör en mycket stor grupp blandde långtidssjukskrivna, enligt . Detnoterades särskilt att en stor grupp av patienterna med värkfrån muskler och mjukdelar går under diagnosen primärfibromyalgi. Utskottet konstaterade vidare att remissinstansernaunderstött motionernas krav på bättre kunskaper om sjukdomarnasomfattning och analys av resursbehov och även att forskning ärangelägen. Det noterades att förbättrade diagnos- ochbehandlingsresurser bedömts vara viktiga.Utskottet delade uppfattningen att det är angeläget attresurser satsas för att öka kunskaperna om primär fibromyalgioch andra skelett- och muskelsjukdomar, eftersom dessasjukdomstillstånd i många fall leder till ett svårt lidande förmånga människor och också medför stora kostnader för samhället.Utskottet erinrade om att sjukdomarna i rörelseorganen ocksåuppmärksammats som ett angeläget medicinskt område under arbetetmed riktlinjer för hälso- och sjukvården inför 90-talet.Utskotten hänvisade sedan till det arbete som inletts avsocialstyrelsen när det gäller förebyggande insatser motsjukdomar i rörelseorganen. Utskottet ansåg det vara av storbetydelse att aviserade arbete med utarbetandeav vårdprogramunderlag för de sjukdomar som hör hit kommer tillstånd. Det fanns enligt utskottet anledning att analyseraforsknings- och andra resursbehov.Vad utskottet anfört beslutade sedermera att som sinmening ge regeringen till känna (rskr. 1988/89:8).I betänkandet 1989/90:SoU10 behandlade utskottet en motionom reumatikernas situation. Utskottet erinrade om att utskottetäven tidigare uttalat att stor uppmärksamhet bör ägnas dereumatiska sjukdomarna. Utskottet ansåg det viktigt attkartläggning görs av de reumatikersjukas situation. Utskottetfann det också angeläget att de reumatikersjuka kan beredas engod vård. Utskottet noterade att , som ett led iarbetet med att förbättra vården för de reumatikersjuka, skullepröva frågan om vårdprogramunderlag för bl.a. reumatiskasjukdomar i vårdprogramnämnden. Det hänvisades också till attsocialstyrelsen utarbetat ett underlag för ett hälsopolitiskthandlingsprogram för förebyggande insatser mot rörelseorganenssjukdomar (redovisar 1987:14) och till attfolkhälsogruppen följer upp de i handlingsprogrammet föreslagnaåtgärderna. Utskottet konstaterade att det pågår ett arbete somsyftar till att förebygga och förbättra vården för dem somdrabbas av reumatiska sjukdomar och andra sjukdomar irörelseorganen. Utskottet avstyrkte därför yrkandet omkartläggning av reumatikernas situation. Utskottet avstyrkteäven motionskravet på vårdprogram för de reumatikersjuka medhänvisning till att det enligt utskottets mening inte bordeankomma på att pröva sådana frågor.Utskottet gör följande bedömning.Utskottet har framhållit viktenav både förebyggande arbete och en god vård för dem som drabbasav reumatiska sjukdomar.Vad särskilt gäller sjukdomen primär fibromyalgi har utskottetbetonat att resurser bör satsas för att öka kunskaperna om dennasjukdom. Detta innefattar naturligtvis en förstärkning avkunskaperna hos läkare och övrig berörd personal. Hur en sådanutbildning bör organiseras och i vilket sammanhang den börgenomföras är enligt utskottets mening en fråga som det inteankommer på att pröva. Utskottet avstyrker medhänvisning härtill motion So516 (fp) yrkande 3.Motionen innehåller också ett yrkande om reumatologkonsulterinom primärvården. I motion So427 (fp) av samma motionärerefterlyses en ytterligare enhet i barnreumatologi. Hur vårdenför olika sjukdomar skall organiseras är en fråga förhuvudmännen inom hälso- och sjukvården och inte för riksdagen.Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet motionernaSo516 (fp) yrkande 4 och So427 (fp) yrkande 2.Ortopedisk medicinI motion 1989/90:So450 av m.fl. (fp)hemställs att beslutar att ortopedisk medicin skallinrättas som självständig medicinsk specialitet. Ortopediskmedicin behövs enligt motionärerna som egen specialitet för attge kommande läkargenerationer möjlighet att utbilda sig tidigtoch grundligt inom detta område och dessutom vidareutveckla denortopediska medicinen till gagn för en framgångsrik utvecklingav den svenska hälso- och sjukvården inom detta område.I motion 1989/90:So534 av och (båda fp) begärs ett tillkännagivande till regeringen om vadsom anförs i motionen om behovet av läkare och sjukgymnaster medhögre examen i ortopedisk medicin (yrkande 1). Motionärernatar framför allt upp behovet av vård och efterbehandling vidskador av whiplashkaraktär. (Med whiplash-skador förstås sådanaskador som uppkommer i nackregionen främst vid bilkollisioner,särskilt vid påkörning bakifrån.) Motionärerna framhåller attsådana skador är svåra att diagnosticera och att det behövssjukgymnaster och läkare med utbildning i ortopedisk medicin föratt patienterna skall få rätt diagnos och bästa behandling.Antalet läkare och sjukgymnaster med högre utbildning iortopedisk medicin måste sålunda öka. I motionen efterlysesockså stödjande åtgärder på handikappsidan. Motonärerna vill haett tillkännagivande även om detta (yrkande 3).I motion 1989/90:So476 av och (båda mp) hemställs att beslutar dels attutbildningstjänster i ortopedisk medicin skall inrättas(yrkande 1), dels att en statlig vidareutbildning försjukgymnaster i ortopedisk medicin skall inrättas (yrkande3). I motionen begärs också ett tillkännagivande tillregeringen om att läkare med utbildning i ortopedisk medicinskall få specialistkompetens (yrkande 2). Motionärerna pekarpå de mycket stora kostnader som sjukdomarna i rörelse- ochstödjeorganen medför för samhället och vikten av att dessakostnader kan nedbringas. Motionärerna anser att det behövssärskilda utbildningstjänster i ortopedisk medicin i denoffentliga sjukvården. Läkare kan inte utan stora ekonomiskauppoffringar utbilda sig i ortopedisk medicin.Som framgått ovan ansåg utskottet i betänkandet1988/89:SoU2 att det är angeläget att resurser satsas föratt öka kunskaperna om olika skelett- och muskelsjukdomar.Utskottet framhöll också betydelsen av att socialstyrelsensaviserade arbete med utarbetande av vårdprogramunderlag för deolika sjukdomar som hör till området kommer till stånd.Utskottet ansåg också att det fanns anledning att analyseraforsknings- och andra resursbehov.Som också framgått av den tidigare redovisningen laderegeringen genom proposition 1988/89:138 fram förslag tillnya riktlinjer för läkarnas specialiseringstjänstgöring.Riksdagen godkände i princip de föreslagnariktlinjerna (1989/90:SoU9 och rskr. Regeringen hardärefter, genom beslut , uppdragit åtsocialstyrelsen att överväga vilka specialiteter för läkaresom skall finnas och till regeringenlämna förslag till ändring i förteckningen över specialitetersom ingår i förordningen (1984:545) om behörighet att utöva yrkeinom hälso- och sjukvården m.m. bör enligtbeslutet redovisa målbeskrivningar förallmäntjänstgöringsperioden för de olika specialiteterna ienlighet med vad som föreslagits i den nämnda proposition1988/89:138. Styrelsen bör också ange såväl kunskapsmål somkriterier för bedömningen. I beslutet anförs också attmålbeskrivningarna bör utarbetas i samverkan med förträdare försjukvårdshuvudmännen och företrädare för läkarna liksom meduniversitets- och högskoleämbetet och de medicinskafakulteterna.I samband med behandlingen av förslaget till nya riktlinjerför läkarnas specialiseringstjänstgöring behandlade utskottet(1989/90:SoU9) motionsyrkanden om den ortopediska medicinensställning. Därvid redovisades vissa uttalanden av utredningen omläkarnas specialistutbildning m.m., LSU 85, och vissa uttalandenom målbeskrivningar m.m. i propositionen.När det gällde innehållet i utbildningen för specialister inommedicinen konstaterade utskottet (bet. s. 19 f.) att LSU 85föreslagit att en målstyrning skall införas. Utskottet noteradeockså att vissa förslag till målbeskrivningar tagits fram menatt dessa skulle bearbetas vidare. Enligt utskottet borde detinte ankomma på att göra något uttalande om vilka demedicinska specialiteterna bör vara. Målsättningen för detkommande arbetet borde, uttalade utskottet, självfallet vara attvårdbehovet även för dem som drabbas av sjukdomar irörelseorganen så långt möjligt skall tillgodoses. Utskotteterinrade också om uttalandena i betänkandet 1988/89:SoU2 (jfrovan) om behovet av resurer inom sjukvården för dennapatientgrupp. Utskottet avstyrkte de då aktuellamotionsyrkandena. (Reservation mp)Utskottet behandlade i betänkandet 1989/90:SoU19 ettmotionsyrkande om forskning om skador av whiplash-karaktär.Utskottet konstaterade att den form av trafikskada som kallaswhiplash drabbar många människor, att forskning om whiplashbedrivs vid och vid Åre sjukhus samt att detvid i bedrivs försökmed att lindra den värk som drabbar whiplash-skadade. Utskottetuttalade att det såg positivt på forskning om whiplash-skadormen ansåg inte att bör prioritera mellan olikaforskningsprojekt utan att detta bör göras av deanslagbeviljande myndigheterna.Utskottet gör följande bedömning.Utskottet har tidigare avstyrkt liknande motionsyrkanden somde nu aktuella med hänvisning till att det inte bör ankomma påriksdagen att bestämma vilka medicinska specialiteter som börfinnas. Utskottet erinrar också om vad utskottet haranfört om behovet av resurser inom sjukvården för dennapatientgrupp. Utskottet vidhåller denna uppfattning. Utskottetavstyrker därför motionerna So450 (fp), So534 (fp) yrkandena 1och 3 samt So476 yrkandena 1--3 (mp).Behandling mot smärtaI motion 1989/90:So412 av m.fl. (mp)hemställs att hos regeringen begär att socialstyrelsenpåverkar landstingen så att dessa inrättar smärtkliniker i varjelandsting och att personalen får den utbildning ochvidareutbildning som denna verksamhet kräver.Utskottet behandlade i betänkandet 1988/89:SoU15 fleramotionsyrkanden om behandling mot smärta. I betänkandethänvisades bl.a. till kungörelse ommedikamentell smärtbehandling i terminal vård [SOSFS (M)1979:21] och allmänna råd om smärtbehandlingi livets slutskede (Allmänna råd 1989:1). Det hänvisadesockså till av anordnadeefterutbildningskurser om smärta och smärtbehandling och en avsällskapet och Spri utgiven dokumentation från sådanefterutbildning (219).Utskottet anförde i det nämnda betänkandet SoU15 följande (s.34):Utskottet kan inledningsvis konstatera att motionärerna tarupp ett mycket viktigt område, nämligen den stora betydelsen avatt människor med svåra smärtor kan få en effektiv behandling. väl utbyggd sjukvård skall patienten kunna kräva godsmärtbehandling som ett led i god omvårdnad och adekvatmedicinsk behandling. Att så många människor inte får hjälp motsvåra smärtor har många orsaker. Emellertid är förutsättningarnaför behandling av smärta bättre . är det betydelsefullt att forskningen omsmärtbehandling kan utvecklas och vårdpersonalen stimuleras tillstörre kunskap om smärta och smärtbehandling.All smärtbehandling är ett samarbete mellan patient ochsjukvårdspersonal, där patientens upplevelser är basen. Varjevårdform har sina problem och sina möjligheter till lösningar.Det är viktigt att åstadkomma ett gott samarbete mellanprimäransvarig läkare, vårdlag och läkare, sjuksköterska ochannan personal med specialkunskap i smärtlindring. Patientensanhöriga får inte heller glömmas bort i sammanhanget. Det skeren snabb utveckling när det gäller smärtbehandling, enutveckling som bör stödjas med bl.a. resurser för utvärdering.Vidareutbildning och handledning spelar en mycket viktig roll.Utskottet delar uppfattningen i de aktuella motionerna attvårdpersonalen såväl i sin grund- som fort- och vidareutbildningmåste få ökade kunskaper om smärtbehandlingens möjligheter. Detär enligt utskottet också angeläget att tar sittansvar för kunskapsutveckling och kunskapsförmedling på området.Ett viktigt initiativ för att öka kunskaperna om smärtbehandlinghar redan tagits av Spri och genomanordnandet av den tidigare nämndaefterutbildningskursen om smärta och smärtbehandling.Vad utskottet anfört beslutade sedermera att som sinmening ge regeringen till känna (rskr. 1988/89:213).Utskottet anförde vidare:När det gäller frågan om hur smärtbehandlingsarbetet börorganiseras har utskottet ovan framhållit vikten av ett gottsamarbete mellan olika medicinska specialiteter och mellan olikapersonalkategorier inom vården för att behandlingen mot smärtaskall kunna förbättras. Som också framgått tidigare finns påolika håll i landet särskilda smärtvårdsgrupper, smärtklinikereller polikliniska smärtmottagningar. Utskottet vill understrykaatt erfarenheterna från sådana verksamheter måste tas till varai vårdarbetet och i utvecklingen av metoder för behandling motsmärta. Hur detta arbete skall byggas upp i de enskildalandstingen måste emellertid enligt utskottets bedömning iförsta hand vara en fråga för sjukvårdshuvudmännen själva.Utskottet var därför inte berett att ställa sig bakommotionskrav om att det i varje landstingsområde skall inrättassärskilda kliniker eller enheter för smärtbehandling. Deaktuella motionsyrkandena avstyrktes.Regeringen har därefter, genom beslut ,uppdragit åt att i lämpligt sammanhang beaktavad anfört samt att tillregeringen rapportera vilka åtgärder som vidtagits med anledningav uppdraget.Utskottet gör följande bedömning.Genom det uppdrag som regeringen lämnat ombehandling av smärta är syftet med motionen såvitt avser kravenpå utbildning och vidareutbildning om smärta och smärtbehandlingtillgodosett. Utskottet avstyrker därför motion So412 (mp) idenna del.Vad sedan gäller motionens krav på inrättande av smärtklinikeri varje landsting erinrar utskottet om det uttalande som gjordesi det ovan nämnda betänkandet 1989/90:SoU15. Utskottet vidhållersin uppfattning att frågan om hur arbetet med att behandlasmärta inom sjukvården skall organiseras är en fråga försjukvårdshuvudmännen och inte för . Motion So412 (mp) imotsvarande del avstyrks.Barns behov av smärtlindringI motion 1989/90:So405 av () hemställsatt hos regeringen begär att får iuppdrag att undersöka efter vilka principer små barn fårsmärtlindring i landet. Motionären anför att det finns tre myterom barn och smärtor. Den första är att barn inte känner smärta.Den andra myten säger att barn glömmer så fort och därför intebehöver smärtlindring. Den tredje myten säger att barn inteupplever smärta eftersom de kan distraheras att inte jämra signär de har ont. Motionären anser att barns behov avsmärtlindring inte är tillräckligt uppmärksammat. Det är nunödvändigt att sprida kunskaper och utveckla metoder om barnssmärtor och smärtbehandling av barn.Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånsocialstyrelsen och Svenska Läkaresällskapet.Socialstyrelsen åberopar ett yttrande av överläkaren vidS:t Görans sjukhus barnklinikers anestesiavdelning, med.dr. framhåller att de föreställningar --"myter" -- om barn och deras upplevelse av smärta som motionärenanför tillhör en förgången tid. Bland svenska barnläkare råderenligt honom fullständig enighet om att barn i alla åldrar,således även nyfödda och för tidigt födda barn, upplever smärtapå i princip samma sätt som äldre individer. Barn behöver därförsmärtlindring i minst samma utsträckning som vuxna.I den svenska hälso- och sjukvården ges enligtsocialstyrelsen smärtlindring till barn så snart behovföreligger, både när det gäller kortvarig smärta som vidprovtagningar och injektioner (genom att rutinmässigt användasmärtstillande salva före "sticket") och vid smärta i sambandmed mera allvarliga och långvariga sjukdomstillstånd. Ökadekunskaper om olika smärtstillande läkemedels verkningssätt ochdosering har lett till att smärta hos barn kanbehandlas framgångsrikt. framhåller vikten avatt såväl barnläkare som annan vårdpersonal lär sig att hos barnkänna igen tecken på smärta och skilja dessa från andra teckenpå obehag, oro, ångest och olust. Sådan kunskap ingår iutbildningen för olika vårdyrken.Med stöd av doktor expertutlåtande ansersocialstyrelsen visserligen att motionären berört ett viktigtproblem inom hälso- och sjukvården, men styrelsen delar inteuppfattningen att problemet inte har ägnats tillräckliguppmärksamhet. Något behov av att göra en särskild undersökningrörande de principer som gäller vid smärtbehandling av svenskabarn föreligger inte enligt mening.Svenska läkaresällskapet, som i sin tur hört ett flertalav sina sektioner, åberopar att flera vetenskapliga rapportervisar att barn ofta ej erhåller en tillräcklig smärtbehandling.Rädslan att åstadkomma ogynnsamma sidoeffekter framför allt påandningsregulationen torde enligt vara enviktig orsak till detta. Problemet har under det senastedecenniet uppmärksammats i ett ökande antal publikationer ochflera internationella kongresser, anför man vidare i yttrandet.Läkaresällskapet framhåller vikten av att nyvunnen kunskapomsätts i daglig sjukvårdsverksamhet. Sällskapet ser som en avsina viktigaste uppgifter att genom efterutbildning bidra tillsådan kunskapsspridning och vill uttrycka sitt stöd för motioneni detta avseende.Till yttrande har fogats en redogörelsebeträffande kunskapsläge och aktuella rutiner som utförts avprofessor på uppdrag av sektionen för anestesi- ochintensivvård.Utskottet gör följande bedömning.Enligt remissinstanserna upplever barn i alla åldrar smärta påsamma sätt som vuxna människor. Barn behöver därförsmärtlindring i minst samma utsträckning som vuxna. Iremissyttrandena redovisas också i vilken utsträckningsmärtlindring ges till barn i olika åldrar. Enligtremissinstanserna har frågan om smärtlindring för barn undersenare år fått en ökad uppmärksamhet. Utskottet instämmer isynsättet i motionen att barn vid behov måste kunna få godsmärtlindring. Det är enligt utskottet viktigt att de kunskapersom finns och de vetenskapliga rön som görs når ut till detpraktiska sjukvårdsarbetet. Utskottet förutsätter att detta skerutan att tar initiativ härtill. Därför avstyrkerutskottet motion So405 (fp).EpilepsiI motion 1989/90:So503 av och (båda s) hemställs att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om behovet av ökade insatserför personer med epilepsi. Motionärerna anför bl.a. attresurserna för diagnostik, vård och rehabilitering förepileptiker är dåligt utbygda på många håll i landet. De flestasjukhus saknar neurolog. Det psykologiska stödet är minimalt ochoperationsmöjligheterna begränsade. Motionärerna anser att detär nödvändigt med förstärka insatser inom detta område.Insatserna kan gälla t.ex. upplysning och information,diagnostik, inrättande av behandlingsteam, fler operationer,forskning beträffande mediciner, utbildning av läkare och annanpersonal. Regeringen bör enligt motionärerna i överläggningarmed sjukvårdshuvudmännen ta upp frågan om ökade satsningar påepilepsivården. Därvid bör också de stora regionala skillnadernadiskuteras.I motion So531 (fp) anförs att ett stort antal av de ca100 000 människor i landet som lider av epilepsi borde kunnaberedas en bättre hjälp och förbättrad medicinsk eller kirurgiskbehandling. Motionärerna påtalar att resurserna förepilepsisjukvård i är mycket knappa i jämförelse medandra länder. bör enligt motionärerna snarastges i uppdrag att utreda mål och metoder för den framtidaepilepsivården. Motionärerna begär ett tillkännagivande om dettatill regeringen (yrkande 12).Inom pågår en utredning av epilepsivårdeni ett vidare perspektiv. Ett omfattande medicinskt underlagkommer att tas fram och med detta som utgångpunkt kommeromfattningen av erforderliga medicinska åtgärder att anges.Detta arbete beräknas vara klart . En tidigareplanerad konferens med deltagande av utländska experter har dockännu inte kommit till stånd delvis beroende på attepilepsivården varit föremål för behandling vid andrakonferenser.Statens beredning för utvärdering av medicinsk metodik(SBU) utreder på uppdrag av ochLandstingsförbundet kirurgisk behandling av epilepsi.Nordiska rådets presidium har med anledning av en motionom samnordiska insatser för personer med epilepsi till berett bl.a. tillfälle att avgeyttrande över motionen. I yttrande (Cirkulär B 90:25) hänvisarförbundet till att epilepsivården i landet utreds av SBU och avsocialstyrelsen. Detta har gjort att förbundsstyrelsen vidbehandlingen av förteckning R till riksavtalet för hälso- ochsjukvård för avvaktade med ställningstagandenbeträffande epilepsivården till dess att erforderligt medicinsktunderlag finns att tillgå. Rent principiellt serförbundsstyrelsen positivt på samarbete över gränserna. Pågåendeutredningar anses få utvisa om viss del av vården är såhögspecialiserad att det egna landet är för litet somupptagningsområde, eller om det av andra skäl finns anledningatt överväga ett nordiska samarbete.Utskottet har behandlatmotioner om förbättringar av epilepsivården. I betänkandet1988/89:SoU2 behandlade utskottet sålunda en motion ombehovet av ett centrum för epilepsivård. Därvid redovisades denhistoriska bakgrunden till tidigare epilepsivård och desssärskilda vårdorganisation men även den samordning som numeraskett med bl.a. annan somatisk vård. I betänkandet redovisadesockså de uttalanden om epilepsivården som gjordes årsbeslut om regionsjukvården, där det bl.a. anfördes att patientermed epilepsi normalt borde -- under förutsättning av tillgångtill vissa laboratorieresurser -- kunna av inomlänssjukvården, medan vissa svårare fall av epilepsi och vissadiagnostiskt oklara fall krävde specialresurser på regionnivå.Vid sin behandling av den då aktuella motionen konstateradeutskottet att epilepsivården uppmärksammatssåväl i hälso- och sjukvårdsberedningen som av beredningen förutvärdering av medicinsk metodik. Med hänvisning till attepilepsivården således redan var föremål för utredning ansågutskottet att motionen inte borde föranleda någon åtgärd frånriksdagens sida.I betänkandet 1988/89:SoU15 vidhöll utskottet sin tidigareinställning och avstyrkte det då aktuella motionsyrkandet.Utskottet konstaterar att det såväl inom somSBU pågår arbete i syfte att förbättra vården för människor somdrabbats av epilepsi. Utskottet förutsätter att det pågåendeutredningsarbetet kommer att leda till förbättringar avepilepsivården. Utskottet vidhåller sin uppfattning att någotuttalande från inte behövs. Motionerna So503 (s) ochSo531 (fp) yrkande 12 avstyrks därför.CancerI motion 1989/90:So417 av m.fl. (s)begärs ett tillkännagivande till regeringen om vad som anförs imotionen om en översyn av det nationella cancerregistretsställning och uppdrag. Motionärerna pekar på att det svenskacancerregistret är knutet till medan de övriganordiska ländernas register har en mer fristående ställning medviss anknytning till cancerföreningarna. Motionärerna anförvidare att det släpar efter medpubliceringen av data. Enligt motionärerna används interegistret optimalt. Vissa förändringar i registretsorganisatoriska ställning behövs. En mer fristående ställning --gärna med knytning till cancerfonden -- skulle enligtmotionärerna främja registrets möjligheter. Registret bordeledas av en forskarmeriterad person, gärna med professorsställning, anförs det vidare i motionen. En frikoppling frånsocialstyrelsen och en koppling till forskningen skulle geregistret nödvändiga resurser för ett mer optimalt utnyttjande.En översyn av det svenska cancerregistrets ställning bör görasskyndsamt, anser motionärerna.Det inrättades för att skapamöjlighet till en tillförlitlig statistik över nyupptäcktacancerfall.