prot · GD0963 · 1989-12-31 00:00:00 — Om en förälder vill stanna hemma är det nästintill omöjligt, för hela det sociala systemet går ut på att båda föräldrarnaskall vara heltidsarbetande utanför hemmet. Att ta hand om sina egna barnräknas inte som arbete. Om familjen har tur får man plats för sina barn inombarnomsorgen. Eftersom kommunen i stort sett har monopol är det brist påplatser och valmöjligheter saknas. Genom att använda statsbidraget somstyrmedel beslutar politiker vad föräldrarna har att välja mellan. Mångafamiljer upplever sin situation som hopplös. Varför lyssnar inte ni socialdemokrater på människorna?Det beror på ideologiska blockeringar. Ni har alltid ansett att kollektivalösningar går före enskilda önskemål. Ni sitter fast i ett socialistiskttänkande. Vår moderata målsättning är att människor skall leva i ettsamhälle som tillåter dem att välja bland många olika lösningar, inte bara demsom politiker erbjuder Människor skall ha möjlighet att välja sitt högstprivata sätt att få vardagen att fungera bra. Vi moderater anser att familjen skall kunna leva på sinlön sedan skatten är betald.Det är därför som vi vill införa ett avdrag på per barn vid beskattning. Detta gäller barn ochända upp till om de bor hemma och går i skolan. Det är en orimlighet atten familj skall betala lika mycket i skatt oavsett hur många som skall leva påinkomsten. Vi vill ha en fungerande barnomsorg som föräldrarna självabestämmer innehållet i. Det innebår att de rmvarande statsbidragen måste blirättvisa och oberoende av vem som tillhandahåller barnomsorg, favoriseras den kommunala heldagsomsorgen när detgäller statsbidrag. Familjedaghem får endast hälften av det statsbidrag somutgår till kommunala daghem. Deltidsdaghem som inte drivs i regi fårinte ett öre. Statsbidragen till barnomsorgen bör enligt vår mening tasbort och ersättas av ett utbyggt våidnadsbidrag. Men så länge statsbidragenfinns kvar måste de åtminstone vara rättvisa. Vi vill att familjen under olika skeden av sitt liv meddet allmännas stöd skall kunna välja det alternativ som passar den bäst. Därförvill vi också att stödet till barnomsorgen skall följa barnen. Ett första steg i denna riktning är vårdnadsbidraget sominnebär att en del av statens bidrag till kommunernas barnomsorg går tillföräldrarna. Detta system vill vi successivt bygga ut. Det ger föräldrarnavalfrihet att själva välja att ta hand om sina barn eller välja den barnomsorgsom passar dem bäst. Väljer de barnomsorg, höjs avgiften med detbelopp som nästan motsvarar vårdnadsbidraget. Familjen kan också välja en annanomsorgs-form och betala rned vårdnadsbidraget. Vi föreslår också attbarntillsynskostnaderna skall vara avdragsgilla. Vårt krav på rättvisa statsbidrag innebär att även privataalternativ, typ Pysslingen och enskilt drivna daghem, skall vara likställda medkommunalt drivna daghem i statsbidraghänseende. i kammarenvill jag fråga; Vad anser om att tillåta privata alternativ?Håller med eller ? De har juolika åsikter. Hur skall frågan om barnomsorgsmålet lösas? Hur skall man kunnauppfylla löftet? Det har tidigare inte förklarats på ett tillfredsställandesätt. Det har antytts i tidningarna att socialdemokraterna kanske är på vågatt förändra sin rigida inställning når det gäller att erbjuda föräldrarnaolika alternativ. Vår moderata familjepolitik syftar till attge familjen bättre möjligheter att välja inom alla områden som den kan berörasav. Förutom barnomsorg gäller detta även boende, skola, sjukvård och på äldredagar äldreomsorg. Vi moderater är helt övertygade om att det är familjen somvet bäst vad som passar den. Sådana beslut kan inte överlåtas till politiker. Vi har under inånga år i vårt land haft en övertro påpolitiska beslut. Denna övertro har också passiviserat människor. märker manatt människor håller på att vakna upp ur denna passivisering, inte bara iSverige utan även i många andra länder. Jag är övertygad om att när det gällerdetta område som berör familjen, sä kommer det ständigt att resas nya krav påmer frihet att själv få bestämma. Jag tror inte att socialdemokraterna ilängden kommer att kunna motsätta sig detta, trots att man har gjort ständigaförsök att med ganska likartade argument bevisa motsatsen. AnL .39 ROSAQSTH(c): Socialpolitiken handlar till stor del omfördelningspolitik i ordets bokstavliga bemärkelse. Regeringen har sagt att detsociala välfärdssystemet är ett uttryck för en fördelningspolitik som byggerpå solidaritet och rättvisa. Från har vi ingen invändning mot dettasynsätt. Men på senar'e år har det stått alltmer klart att vi lägger in en heltannan innebörd i dessa begrepp än vad socialdemokraterna gör. Enligt våruppfattning måste det t,ex. finnas ett betydligt mått av valfrihet för att denenskilde skall uppfatta en politik som rättvis. Det finns tyvärr också anledning att ifrågasätta omsocialdemokraterna numera verkligen medvetet försöker att föra en rättvisfördelningspolitik. Trots att de yttre förutsättningarna harvarit goda och att det borde ha funnits möjligheter att minska klyftorna mellanmänniskor, grupper och regioner har de i stället ökat. "80-talet blev deförsuttna tillfällenas decennium", skrev i gårdagensExpressen. Bristen på en rättvis fördelningspolitik ger sig tillkänna på en rad områden, men den blir förstås mest märkbar för svaga gruppersom har svårt att göra sig gällande i samhället. Inte minst gäller detta dehandikappade. 1982 ställde sig bakom ett handlingsprogram förhandikappade som gick ut på att samhället på olika sätt skall underlätta förmänniskor rned funktionshinder. Med insatser skall man kompensera derashandikapp så att de sä långt som det är möjligt kan leva ett liv som andra. Det som kan sägas ha präglat handikappolitiken undersenare år är "noll-direktiven". Ingenting har fått kosta. Den enahandikappgruppen har ställts mot den andra. beställning attpersonkretsen skall ses över vad gäller omsorgslagen har inte verkställts. Engrupp som fått sitta emellan är rörelsehindrade barn och ungdomar. Det mestkiinda exemplet är. BengtLindqvist mycket väl vet. hur staten har dragit in sitt kostnadsansvar förgymnasiet i , Eftersom riksdagsmajoriteten i den frågan varitobeveklig har en proposition nu aviserats som förväntas innehålla beskedet omatt staten tänker ta ett ökat ansvar för denna mycket angelägna utbildning,som rör ett mycket begränsat antal ungdomar. Vi kan se på sjukvården och äldreomsorgen ur rättvise- ochsolidaritetssynpunkt. Det är knappast något tvivel om att det inte minst förmånga äldre har handlat om stora välfärdsförluster I går kundevi höra statsministern läsa upp en lång lista över hur många platser iservicehus som tillkommit, hur pensionerna ökat osv., men det är ju i självaverket helt ointressanta siffror Intressanta blir de först när de ställs irelation till de verkliga behoven, och om det sade statsministern ingenting. Utan att överdriva kan man tala om en vårdkris, i varjefall i storstäderna. Det är långa köer till sjukhusen, och det är inånga gamlasom inte kan få den hjälp som de behöver. Det finns naturligtvis flera orsakertill att det ser ut så här Det råder en bred enighet om att alla äldre ochhandikappade som mår bra av det skall ges möjlighet att bo kvar i det egnahemmet och att insatserna skall inriktas på det. Men här slår den enormaöverhettningen i storstäderna igenom stort. Det är svårt att rekrytera ochbehålla personal i , mycket beroende på bostadsbristen, som ärnärmast oöverblickbar En annan orsak till svårigheterna är förstås attvårdbiträdenas löner har släpat efter och att arbetsförhållandena inte ärjämförbara med många andra yrkesgruppers. Här kan man se en annan effekt avbristerna i fördelningspolitiken, när det nu har uppstått oro påarbetsmarknaden. En orsak till problemen på vårdområdet är att resursernainte utnyttjas pä bästa sätt. Människor vårdas på fel nivå. Det är väl känt attett mycket stort antal av sjukhussängarna upptas av äldre patienter, som inteskulle behöva vara där om det bara funnes lämpliga boendealternativ för dem.Men har präglats av ett närmast överdrivet nit att avveckla alltsom har varit av institutionskaraktär. har t.ex, 2 000ålderdomshemsplatser lagts ned. Till stor del beror det på att denna boendeformhar saknat statligt stöd. Efter många års krav från och övrigaoppositionspartier har det blivit en ändring, så att det nu utgår statsbidragsåväl till byggande som till drift, men det är inånga dyrbara år som har gåttförlorade. har flera rapporter visat att ålderdomshem ärbåde vårdmässigt och ekonomiskt försvarbara för de äldre som har behov av ettboende med större vårdinslag. Det är också en mycket stor brist pågruppbostäder -en boendeform som har visat sig passa särskilt bra försenildementa. För att uppmuntra en utbyggnad av den boendeformen har iår liksom föreslagit 500 milj, kr i statligt anslag. Den situation vi nu kan se visar mycket tydligt att detaldrig är bra med en enkelspårig politik, som minskar valfriheten och sommycket påtagligt fjärmar resurserna från de verkliga behoven. Det är också uppenbart att svårigheterna att uppehålla ochvidmakthålla en bra äldreornsorg inte kommer att minska under det närmastedecenniet. Det handlar helt enkelt om brist på resurser, personal och lämpligabostäder. Det äringenting som man lättvindigt löser genom att flytta huvudmannaskapsgränsen.Jag ser en särskild anledning att varna för detta. Jag har i det föregående pekat på ett par frågor därsocialdemokraterna blivit tvungna att ge vika för oppositionen och för en starkopinion bland de närmast berörda, dvs. gymnasieutbildningen för rörelsehindradeungdomar och ålderdomshemmen. Det borde nu vara hög tid, minst sagt, för ettliknande steg inom barnomsorgen. Eller hur skall det bli med löftet om behovstäckningsenast ? Det står ju ändå fullt klart att ensidigheten inte heller härär någon framkomlig väg. Även om det, efter starka påtryckningar, har skett en vissspridning av statsbidraget, är det fortfarande flera omsorgsformer som ställsutanför statligt stöd. säger man nej till barnomsorg i regi, till personaldrivna och företagsdrivna daghem och till"Uppsalamodellen". är det förbjudet med kommunalavårdnadsersättningar. vägriir man att ge småbarnsföräldrarnastörre valfrihet, att göra dem verkligt delaktiga i valet av omsorg och att gedem förtroendet att själva få handha en del av barnomsorgspengarna i form avett vårdnadsbidrag. Det har långe funnits anledning att fråga hur det skallbli med barnomsorgen, med det uppställda löftet. Efter regeringenstorsdagsrnorgonpaket måste man fråga; Är detta den slutliga uppgiveisen i frågaom barnomsorgs-löftet? 40STEN (): Jag vill i likhet med tidigare talare i dennadebatt peka på att vården och omsorgen för de äldre är i kris. Valfriheten ärmycket begränsad. De äldre får hålla till godo med den vård och den service somdet offentliga erbjuder. En politisk majoritet har visat att man kan beslutaatt lägga ned ett ålderdomshem. Då hjälper det inte. som mycketriktigt påpekade, att många pensionärer kan ha önskemål om att bo på ettsådant. Vårdideologier styr i stället för människors behov och önskemål. Vården och omsorgen skall utformas på konsumentensvillkor. Rätten att välja är fundamental. Ofta är det personliga valet detviktigaste, t, ex. när det gäller att ha sin egen läkare ellerdistriktssköterska eller att kunna påverka valet av hemsamarit. Det är viktigtatt kunna välja någon man känner förtroende för Även valet av boende- ochserviceform, som sjukhem, sjukhus, ålderdomshem eller gruppboende, är viktigt.En valfrihet på lika villkor är den bästa kvalitetsgarantin. Vård och omsorg måste kunna bedrivas av många olikavårdgivare genom att enskild och offentlig verksamhet får komplettera varandrai ett konkurrensförhållande, Alla huvudmän måste ges möjlighet att bedriva sinverksamhet på likvärdiga och rättvisa ekonomiska villkor. Då först kan allagoda krafter tas till vara. Patienternas behov och önskemål avgör. Mångfaldenstimulerar kvaliteten och valfriheten, Nyföretagande och nyetablering ger dynamikoch utvecklingskraft också åt vård och omsorg. Problemen inom sjukvården är systembetingade.Krisen beror inte på brist på resurser utan på att sjukvården styrts av ettsystern som i praktiken bygger på ett planekonomiskt monopol, ett kommandosystem. som inte kan få vård i den offentliga sektorn inget annat alternativän att själv betala hela kostnaden för den nödvändiga behandlingen. Konkurrens är nödvändig. Alla vårdgivare, offentliga somprivata, måste få kunna verka på samma villkor Bl. a. därför är det nödvändigtatt införa en allmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring som kan ge full valfrihetmellan offentlig och privat vård. presenterades ett konkret förslag med dennainnebörd - dvs. i linje ined de riktlinjer som vi har dragit upp i den moderatapartimotionen om bättre välfärd. Detta presenterades av moderatalandstingsgrupper i de fyra västsvenska länen samt av i Göteborgskommun. Det är utmärkt, herr talman, om kan visa vägenoch inom ramen för det frikommunförsök som pågår i och Bohustingetfår pröva en allmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring och därmed skapa full valfrihet.Försäkringen skulle enligt förslaget administreras av medhjälp av personal från de berörda landstingen. Förslaget kommer att ge möjlighet att köpa vård där köernaär kortast. Det räcker inte med den gränslösa sjukvård som vi moderater längeverkat för och som blivit en rekommendation från , Det är många fördelar som kan följa med en livslångobligatorisk sjukvårdsförsäkring som följer patienten och administreras avförsäkringskassan tillsammans rned nuvarande sjukpenningförsäkring. Det västsvenska förslaget innebär bl,a, att man tar bortde politiska nämnderna och att sjukhusens styrelser rekryteras bland expertisinom vård och ekonomi. Politikernas roll blir att företräda patienter ochmedborgare i egenskap av vårdens finansiärer. skulle jag vilja veta hur regeringen ser på dettakonkreta förslag och om den är villig att medverka till att detta får prövas pådet sått som landstingspolitikerna i de västsvenska länen har föreslagit. Jagställer den frågan till socialministern. Såväl som expertgruppen för studier ioffentlig ekonomi har konstaterat att sjukvårdens problem beror på att mansaknar marknadsprissättning, vilket leder till att man saknar ett övergripandekriterium på orn verksamheten bedrivs effektivt, I vårdmonopolets finnsinga prissignaler, och så länge vi förlitar oss på denna komrnandoekonomi fårvi dras rned köproblemen. Vi ser nu den dubbla sociala nedrustningen. Det offentligaklarar inte av problemen. undergrävs hushållens ekonomi av enmissriktad skattepolitik, så att de förlorar sina möjligheter att lösaproblemen på annat sätt. Endast det lilla fätal som har höga inkomster efterskatt eller betydande tillgångar har någon reell valfrihet, I en insändare till en av våra morgontidningar fannsföljande beskrivning av dagens situation: ", I en sjuksal på Sophiahemmet iStockholm ligger två kvinnliga patienter. Båda har opererats och fått nyahöftleder Den ena får betala av beskattade medel fördet operativa ingreppet. Den andra betalar ingenting. Anledningen är att denena patienten inte orkade med den långa väntan i operationskö ochobeha- get med ensliten och värkande höftled och därför valt att själv betala sin operation. Denandra patienten har kommit till Sophiahemmet genom försorg som.för att minska kön till operationsborden landet runt, med skattemedel köpt 100platser på Sophiahemmet." Så här ser det alltså ut i socialdemokratins . Detfinns många andra liknande exempel. såg jag att man i -som behövs om sanningen skall fram - pekat på att ett stort antalmentalpatienter slängs ut från institutioner till en tillvaro i misär.Anledningen är, menar tidningen, den forcerade nedläggningen av institutionerefter omsorgslagens ändring. Jag vill fråga socialministern om hon kan tala omhur man följer upp det riksdagsbeslutet. Personalen inom vård och omsorg känner ofta stor vanmakt.Nya idéer har svårt att tränga igenom. är lång från den enskildaarbetsplatsen och upp till de politiskt beslutande församlingarna. Det finnsofta bara en monopolarbetsgivare inom vården. Det gör att den som vill byta arbetsgivareockså måste byta yrke. Möjligheten att starta eget är mycket begränsad.Nyföretagandet, som inom de flesta samhällsområden är en av de viktigastekällorna till förnyelse och förbättrad verksamhet, saknas nästan helt.Vårdlönerna efter skatt är bland de lägre i . Slutsatsen av dessa påpekanden är uppenbar: det behövs ettnytänkande inom vård och omsorg för att den enskildes vilja skall kunna sättasi centrum och för att garantera vård . AnL41GÖRAN (); Den offentliga sektorn är utomordentligtviktig för den svenska välfärden. I samband med denna ämnesdebatt i riksdagenkan det vara värt att resonera litet omkring de problem och möjligheter som vikan iaktta. Den debatten blir allt viktigare, inte minst mot bakgrund av morgonensdramatiska besked om regeringens förslag på det ekonomisk-politiska området. Den offentliga sektorns funktion, dess förmåga att gemåluppfyllelse, måste oundvikligen bli föremål för uppmärsamhet i en processför förnyelse av ekonomin i dess helhet. Det gäller i alla modernaindustristater, men speciellt i , där denna sektor är så stor ochdärmed tung i även ett mak-roekonomiskt perspektiv. har vid årets väckt en motion omden offentliga sektorn. Vi diskuterar där dennas roll och särskilt vilka vägarvi bör gå i vårt land för att få en nödvändig förnyelse, en högre effektivitetoch måluppfyllelse. Ett viktigt tema i denna motion är att stärka den enskildamänniskans position som konsument av de tjänster som offentlig sektor utför. Jag tänker främst uppehålla mig vid tre delområden:transfereringarnas utveckling, barnomsorgen och sjukvården. Först en kort bakgrund till mina resonemang. Regeringenhar vid ett flertal tillfällen talat om att komma med en radförslag om ett nytänkande om den offentliga sektorn. Man har aviseratpropositioner på detta tema, bl,a, , men då framlades ingen sådan. Närden kom som en bilaga till budgetpropositionen var det inte specielltmånga nyheter och Det mesta var sådant som är accepterat och var inriktat på mera avdecentralisering i verksamheten. Men regeringen har inte gett upp. I flnansministerns tal förekom uttrycket att vi nu skall attackera systemfelen i svensk ekonomi.Som exempel på detta kom så de föreslagna ändringarna inom jordbrukspolitiken.Man häpnar! Så över till transfereringarna. Dessa har under senare årväxt i en takt som jag menar ej är förenlig med en långsiktig balans iekonomin, men inte heller med en riktig avvägning mellan de olika kärnområdensom den offentliga sektorn bör vara bra på. Finansplanens bedömning är attoffentlig konsumtion och investeringar ökar vardera ochtransfereringarna till hushållen med uppåt realt, i löpande priser med 60miljarder kronor . En intressant uppgift är atttransfereringarna i procent av privatkonsumtionen ökar ochkominer . 1970 var deras andel . Vissa delar av försäkringssystemen har en närmastexploderande kostnadsutveckling, främst arbetsskade- och sjukförsäkringarna.Vilka vinner och vilka förlorar på denna utveckling, socialministern? Är dettaden utveckling som ger mesta möjliga välfärd för skattepengarna? Detta ärfundamentala frågor som regeringen inte gett mycket besked om. Detbör den göra. Utvecklingen av transfereringarna tränger ut pengarna frånden offentliga sektorns kärnområden. Det innebär t.ex. att skolorna, vilketalla kunnat se, har nedrustats . Men detsamma gäller också förandra delar av infrastrukturen. Vägnätet, speciellt grusvågarna, är i ett heltoacceptabelt skick och måste åtgärdas. Investeringarna i infrastrukturen ärockså i ett nationellt utvecklingsperspektiv något som en ambitiös regeringborde satsa på. Misslyckas man med detta, så att investeringarna blir för lågaunder en period, vilket har tenderat att inträffa, riskerar vi att trenden attSverige halkar efter omvärlden i ekonomisk utveckling ytterligare förstärks.Detta drabbar ytterst också den offentliga sektorn. Jag tror att det är så att på det här området har denpartipolitiska nytto-maximeringen fått företräde framför det ekonomisktnödvändiga, och det är sällan bra för politiken. Även årets reformförslag går ju vidare på temat; mera avskattebetalad privatkonsumtion via transfereringar, medan investeringarna ochviktiga verksamheter får stå tillbaka. Detta berör inte minst den offentligasektorns förmåga till personalförsörjning . Jag tror att det kommeratt bli ännu mycket svårare att klara den delen, som ju är helt nödvändig. Jag vill alltså påstå - dementera eller bekräfta! - attdetta, eftersom det har pågått , rimligen måste vara enmedveten politisk prioritering från den socialdemokratiska regeringens sida.Jag tycker det är viktigt att få ett svar Systemfelen angrips alltså inte. fastän de för de allraflesta är mycket lätta att definiera. är det den skattefinansieradeprivatkonsumtionen som späs på. Så några ord om barnomsorgen. Jag delar den uppfattningsom flera tidigare talare har gett uttryck för, att det egentligen år heltorimligt att vi för 1990-taletskall ha denna olikhet på statsbidragssidan mellan olika driftsformer förexempelvis dagis. Vi från menar att det borde vara en självklarhet attkommunala daghem, föräldrakooperativa eller drivna av andra former avekonomiska föreningar, och privata alternativ skall jämställas i dettaavseende. En sådan reform vore verkligen att attackera ett systemfel inomoffentlig sektor. Vi hör emellertid inga klara signaler om att så kommer attske. Det beror kanske på att krisen inte nått tillräckligt djupt . Dettycks ju vara så att man måste gå i botten innan man förändrar politiken -dethar vi sett exempel på denna dag. Annars är det ju självklart att flera producenter på enmarknad ger större utbud och större valfrihet. Det ger dem som driververksamheten större möjligheter att förverkliga sina idéer snabbare om de kandriva den som ett enskilt företag. Inte minst skulle detta ge stora chansertill nytt kvinnligt företagande, vilket bevisligen är en bristvara i storadelar av . Det skäl som brukar anföras emot- risk för segregering-ärinte adekvat. Detta har både finansministern 1984 och hans fru upptäcktoch meddelat oss via böcker och tidningsartiklar. Jag hoppas att det budskapethar nått fram till socialministern m.fl.! Några ord om sjukvården, innan tiden är ute. Ocksåsjukvärden är ett kärnområde som är på väg att trängas ut av brist på resurser- åtminstone delvis. Jag vill, delvis i polemik med , hävda att viinte löser den svenska sjukvårdens kris genom att så oerhört starkt betona påden lilla privata sektorn, utan effektiviteten måste höjas inom denlandstingskommunala sjukvården i första hand. Här flnns det väldigt mycket attgöra genom decentralisering och genom att förändra politikerrollen, så att politikernaicke blir fullt så i detalj driftansvariga i fortsättningen utan mera går övertill en beställarroll som företrädare för konsumenterna. Också här vore detintressant att höra om regeringen delar min uppfattning. Är inte detta politikernasviktigaste roll inom sjukvården ? AnL 42 HANS (); Den misslyckade ekonomiska politik som liggerbakom dagens åtstramningsprogram har främst missgynnat de svaga grupperna i samhället.Dit hör i allra högsta grad de handikappade. hade jag kontakt med ett storthandikappförbund, vars företrädare ansåg: "Den socialdemokratiskaregeringen prioriterar helt andra saker än handikapp," Det här är enutbredd uppfattning inom handikapprörelsen. Andra stora organisationer påstårhelt frankt att handikapppolitiken har tagit flera stegtillbaka. Det har inte bara varit reformstopp, utan man har t.o.m. gjortattacker mot befintliga stöd till de handikappade. Jag skall ge några exempel. Skattepolitiken missgynnar ju låginkomsttagarna - det ärhelt klart - och där hör de flesta handikappade hemma. Med ena handen ger man ett nytt bilstöd, som manmed den andra handen tillämpar handikappersättningen på ett sådant sätt att manmed råge tar tillbaka detta. är det flera som har fåttmindre på grund av den här konstruktionen.