prot · GD0911 · 1989-12-31 00:00:00 — Jag har uppfattat socialdemokratin som mycket negativ motförändringar av statsbidragen till barnomsorgen. Det hänger förstås ihop medatt socialdemokratin har motsatt sig alla nyheter på det här området.Man gick en gång emot statsbidrag till kommunala dagmammor, man gick emotstatsbidrag till deltidsgrupper, man gick emot statsbidrag tillföräldrakoope-rativ och man gick emot statsbidrag till ideella stiftelser. Påalla de här punkterna är motståndet numera uppgivet. Men fortfarande finns detmånga former av barnomsorg som regeringen inte vill ge statsbidrag till. Det finns ute på fältet, ute i kommunerna, väldigtmycket av uppfinningsrikedom och innovationsförsök som skulle kunna göramycket för att lösa krisen inom barnomsorgen. Den uppfinningsrikedomenuppmuntrar man inte från den socialdemokratiska regeringens sida, utan mansätter käppar i hjulen för den lokala uppfinningsrikedomen genom att vägrastatsbidrag. säger , och detgläder mig, att han är öppen för att diskutera förändringar. Då vill jag fråga;Är öppen för att lätta på reglerna, så att det blir möjligt attge statsbidrag till de olika lösningar som diskuteras ute i kommunerna, fört.ex. trefamiljssystem, för Uppsalamodellen, för producentkooperativ, fördaghem öppna , för daghem modell Pysslingen ochför daghem i regi? antog ett beslutsom jag då betecknade som historiskt. Det gällde en förskola för alla barn.Jag tycker fortfarande att den ambition som propositionen uttryckte, och somriksdagen med bred majoritet antog, är den som skall gälla för den fortsattautvecklingen. Då är det några saker som är viktigare än andra. En sak ärden socialt sammanhållna verksamhet som svensk förskola kan uppvisa.Det är ett adelsmärke, som jag ser det, att barn från samhällets alla hörn kanmötas i sammaverksamhet, leka, lära, och arbeta tillsammans. På det sättet kan Prot.1989/90:11 de vinna erfarenheter av varandra och om varandra, vilket kan bli enutom- ordentligt stor tillgång . Jag är mycket angelägen om att bibehålla denna socialaintegration. Men min erfarenhet är - jag har faktiskt studerat förhållandena iganska många länder vid det här laget - att olika typer av privatisering av barnomsorgenverkar i segregerande riktning. Det är därför som gränsen mellan kommersielltbedriven barnomsorg och den som är ideellt betingad för min del är så viktig.Det är därför som jag fortfarande menar att den gränsen bör upprätthållas avsociala skäl, för att undvika en segregering inom barnomsorgen. Regeringen försöker förverkliga de önskemål somföräldrarna har. av dem som står i kö vill ha en vanlig kommunaldaghemsplats. En mycket liten minoritet av föräldrarna efterfrågar direkt någonform av alternativ. Jag tror att det är mycket viktigt att också slå fast attde som har plats, både i daghem och i andra delar av barnomsorgen, är mycketnöjda, ja, väldigt nöjda med den barnomsorgsplats de faktiskt har. Men dettainnebär inte, herr talman, att det inte skulle finnas möjligheter att diskuteraoch utveckla alternativa lösningar inom ramen för de åtaganden som kommunernagör inom barnomsorgen. Det gläder mig att statsrådet är beredd attdiskutera det. För det är just det jag försöker göra här . Många av dealternativ jag nämnde är inte alls kommersiella. Trefamiljssystemet är intekommersiellt. Uppsalamodellen är inte kommersiell. Jag tycker inte attproducentkooperativ är kommersiella. Daghem som är öppet mindre än åtta timmarom dagen är inte kommersiellt. Daghem i regi är inte hellerkommersiellt och företagsanknutna daghem behöver inte vara kommersiella. Minfråga är; Är och regeringen beredda att acceptera att de här modellernafår fungera på lika villkor med andra daghem och med andra former avbarnomsorg? Jag delar nämligen de värderingar som gav uttryckför, liksom den höga uppskattningen av beslut, som vi frånfolkpartiet, som bekant, var med om att fatta. Jag tror att vi har sammaengagemang i fråga om att barnomsorgen skall fungera väl. Men vet vi att det i kommuner finns en storbrist och att denna brist skulle kunna lindras, kanske rent av hävas, om mansläppte fram de olika alternativ som regeringen nu hindrar. Min fråga kvarstår:Är regeringen beredd att ändra sig på den här punkten? Jagskall något kommentera ett par av dealternativ som nämner. Jag tycker nämligen att de inte ärsärskilt bra, sett ur ett helhetsperspektiv för barnomsorgen. Jag måste gratulera dem som driver kampanjen förUppsalamodellen till en mycket skickligt genomförd kampanj. De som står bakomden kampanjen är de som den här modellen är mycket attraktiv för ochnaturligtvis de som i förlängningen vill införa ett vårdnadsbidrag. den kö-och bristsituation som finns för att med kraft föra fram den här modellen. Det man inte har undersökt i sammanhanget är andramöjligheter att värva människor för dagbarnvårdaryrket, som är ett viktigtyrke. Varför har ingen frågat kvinnorna som står i kön om de över huvud tagetskulle vilja bli dagbarnvårdare? Varför diskuterar man inte att stärkadagbarnvårdaryrket allmänt? Nej, naturligtvis inte, för man betraktar det somett viktigt principiellt genombrott, om man kan få igenom Uppsalamodellen medlön för vård av egna barn. DANIELTARSCHYS (fp): tycker inte att en del av dehär modellerna är bra. Nej, personligen tycker inte jag heller att en del av dehär modellerna är bra. är frågan; Vems uppfattning är det som skall gälla,är det föräldrarnas, kommunernas eller regeringens? Jag är beredd att säga attäven de former av barnomsorg som jag personligen kanske inte tycker är de allrabästa bör kunna få statsbidrag om de fyller rimliga kvalitetskrav och om deuppskattas av föräldrarna och kommunerna. Det är tydligen där som åsikternagår isär. anser att regeringen bör bestämma vad som är godbarnomsorg, vad barnen bör ha, medan jag menar att kommuner och föräldrar börha rätt att ha ett starkt inflytande över den saken genom att statsbidrag gesäven till de former av barnomsorg som föräldrarna önskar. vet att hans partivänner faller somkäglor runt om i landets kommuner. Det går knappast utan att någon nykommun har accepterat någon av de här formerna, framförallt Uppsalamodellen.Jag undrar: Är det avsikt att bli den siste mohikanen? Jag har varit med förr om att stå pall förskickligt upplagda kampanjer. Jag kan göra det den här gången också. Om jaganser att utvecklingen är på väg åt fel håll, lovar jag att stå på mig in idet sista, om jag så blir den siste som hävdar den åsikten. vill jag intesäga att Uppsalamodellen är så viktig. Jag framför de åsikter jag har omUppsalamodellen. Som vet är det möjligt för kommunerna att utanmin uppfattning besluta sig för att införa den. Får jag i det här sammanhanget passa på att påminna om attdet rättsliga läget inte är särskilt klart kring Uppsalamodellen. har trekommuner ytterligare överklagat . Det är den kommunalalikställighetsprincipen det gäller. Det är en mycket fundamental princip. Detär , och som har överklagat. Det rättsliga läget kanskeockså bör tillmätas en viss betydelse. Jag tycker att odlar två myter.Den ena myten är att barnomsorgen är hårt reglerad genomstatsbidragsbestämmelserna. Det är barnomsorgen inte. Tvärtom tillåter den enmycket stor variation. Den andra är att föräldrarna önskar alternativ. Det görde inte. De önskar vanliga hederliga daghemsplatser. DANIELTARSCHYS (fp): har länge ansett sig vara denfrämste auktoriteten i landet på vad föräldrarna önskar. Jag har framförttanken att det kanske vore bättre att fråga föräldrarna själva. Det gör man omman säger att det är fritt fram för alla möjliga alternativ. Om föräldrarna efterfrågarde alternativen skall de också kunna få tillgodogöra sig det statsbidrag som ären förutsättning för att alternativen skall kunna fungera. Om föräldrarna inteefterfrågar dessa alternativ, kommer de att försvinna av sig själva. Jag ärinte orolig för att det skall dyka upp en mängd alternativ som föräldrar inteönskar, och som skall blomstra utan föräldrarnas kraft. Den oron förstår jagfaktiskt inte varifrån har fått. Är det inte den bästa metodenatt slita den här konflikten att ge inflytandet till föräldrarna själva? För det första har jag inte upplevt någotstarkt tryck från vanliga föräldrar ute i svenska samhället att i grundenförändra den inriktning på barnomsorgsplaneringen som vi har. Det är det ena. För det andra för de olika kommersiella alternativen medsig att resursstarka föräldrar tar sig fram i köerna, vilket verkarsegregerande. Jag har som en viktig kvalitet i barnomsorgsutbyggnadenframhållit att vi skall hålla samman verksamheten. Det är skälet till att jagvill upprätthålla principen om ett gemensamt solidariskt åtagande, att skapa enbra barnomsorg för alla barn. Det är just det gemensamma åtagandet som göratt jag tycker att man skall respektera föräldrarnas önskemål. säger att han inte har träffat de föräldrar som vill ha alternativ. Menjag tror att de många socialdemokratiska kommunalpolitiker som skriver ochringer till och önskar förändringar i statsbidragsreglerna harträffat föräldrarna - i , t.ex., och iMalmö, som har uttryckt sig mycket pregnant om regeringens politik. Vi vet ändå att man med de här olika modellerna kan fåfram flera tusen barnomsorgsplatser som inte finns. Man kan korta köernakraftigt och göra det möjligt för många föräldrar som inte har någonbarnomsorgsplats att få sina barn omhändertagna. Då är min fråga; Varför sättakäppar i hjulen för de möjligheter som finns till förnyelse och utveckling inombarnomsorgen? : Jag skall äta upp en gammal hattom de siffror som nämns för när det gäller effekten av införandetav Uppsalamodellen skulle bli verklighet. Jag tror att , somhar en akademisk bakgrund, har ett och annat att säga om den vetenskapligahalten i de analyser och undersökningar som har gjorts både kring denhär frågan och kring föräldrars inställning till dagbarnvårdaryrket som helhet. 1989/90:11 DANIELTARSCHYS (fp); Jag har inga speciella synpunkter på den diet som Jaghoppas att den skall vara sund och hälsosam. Detrimliga läget när man står inför osäkra prognoser är att pröva de vettigamodeller som finns och som föräldrar och kommunalpolitiker önskar pröva. Låtoss pröva dem - låt oss inte döma ut dem på förhand! Och låt oss inte sättakäppar i hjulen för en utveckling som kan förnya och förbättra den svenskabarnomsorgen! Inte till priset av en växande social skiktning av våra barn i barnomsorgen! DANIELTARSCHYS (fp): På den punkten är vi helt överens. Vi vill från sidabestämt slåss mot segregering och skiktning inom barnomsorgen. Men de sjumodeller som jag här har talat om har alla det gemensamt att de på samma sättsom dagens kommunala barnomsorg bidrar till den socialt sammanhållnabarnomsorgen. Jag har talat om trefamiljssystem. Uppsalamodellen,producentkooperativen, daghem öppna än , modellPysslingen, daghem och företagsanknutna daghem -allt detta kanfungera utan att vi ökar risken för social segregering. Överläggningenvar härmed avslutad. 37§ Svar på fråga 1989/90:43 om personalproblemen inom vård- och omsorgssektorn har frågat socialministern om han är beredd att kallatill överläggningar med samtliga partier och med arbetsmarknadens parter föratt diskutera möjliga lösningar på personalproblemen inom vård- ochomsorgssektorn. Frågan har överlämnats tillmig för besvarande. Låtmig först konstatera att det finns klara personalförsörjningssvårigheter,främst inom storstadsområdena, och då särskilt i Stockholmsregionen.Situationen är dock långt ifrån så krisartad som beskriver den.Uppgiften att majoriteten av landets kommuner inte skulle klara av en utbyggnadav barnomsorgen till full behovstäckning är direkt felaktig.Kommunförbundet konstaterar, efter en enkät till landets samtliga kommuner,att redan nu förklarar sig beredda att klara utbyggnadsmälet på utsatttid. Medall respekt för vad de politiska partierna och arbetsmarknadens parter kanåstadkomma genom överläggningar på riksnivå anser jag att det i det härsammanhanget finns verkningsfullare åtgärder som först bör vidtas. Detär kommuner och landsting som i egenskap av huvudmän och arbets- 72 givare har ansvaret för att det finns tillräckligtmed kompetent och engage- rad personal.Medvetenheten om betydelsen av personalpolitiska insatser är hög, och det pågårett omfattande arbete för att göra vård- och omsorgsyrkena mer attraktiva. Regeringenförsöker på olika sätt underlätta för och påskynda huvudmännen i deraspersonalpolitiska arbete. Jag vill här bara lämna några exempel på vad somhittills har gjorts. Påbarnomsorgsområdet har regeringen ökat förskollärarutbildningen, medverkat iåterrekryteringskampanjer och anordnat särskilda reaktive-ringskurser förpersoner som vill återvända till sitt tidigare arbete. Inomhemtjänsten har , på uppdrag av regeringen, tillsammans medföreträdare för huvudmännen, de fackliga organisationerna samt pensionärs- ochhandikapporganisationerna utarbetat förslag till en mängd insatser i syfte attsäkra personalförsörjningen. Kommunernasstatsbidrag för stöd och hjälp i boendet har förstärkts med sammanlagt ca 540milj. kr., varav 200 milj. kr. Jagvill slutligen nämna att det inom bedrivs ett arbete i syfteatt analysera olika frågeställningar som berör personalförsörjningen inom denoffentliga sektorn . I det arbetet är vård- ochomsorgssektorn högt prioriterad. 1989/90:11 17oktober 1989 (vpk); Jag ber att få tacka så mycket för svaret. Det är ju bra att det görsen del. Attjag är så alarmistisk - som jag tror skulle vilja kalla det;jag tycker inte att det är överdrivet utan högst befogat - beror på att de härfrågorna enligt min mening behandlas med mycket stor nonchalans.Jag tycker att de har alldeles för liten plats. Exempelvisi regeringsdeklarationen vid öppnande nämndes krisen inom densociala sektorn och inom vård och omsorg på ett mycket blygsamt sätt. Samtidigtvet vi att vi faktiskt befinner oss i en mycket besvärlig situation. Jag troratt siffrorna som återgav - att av kommunerna förklarat sigberedda att bygga ut barnomsorgen - är väl optimistiska. Bakom de siffrornakanske inte den möjligheten ryms- det är kanske en from förhoppning. Enannan svårighet är det som debatterades alldeles : Vilken typ av barnomsorgtänker man sig i så fall att man skall lösa problemen med? Är det medöverinskrivningar, är det med happy hour, som man gör i , är det medfamiljedaghem, är det med Uppsalamodellen, är det påtvingade kooperativalösningar eller vad är det? Jag är helt överens med om att detinte är bra lösningar. Det är just den typen av lösningar som man i desperationkanske tänker ta till. Det är, menar jag, ingen bra utveckling. Isvaret talas om att man vill stimulera till olika personalfrämjande åtgärderoch att regeringen försöker göra en massa saker. Vad däremotinte talar om är regeringens ekonomiska politik, som inneburit att man under enlång rad år gjort långtgående indragningar av pengar från kommuner ochlandsting. Det har gjort att kommuner och landsting befin- ner sig ien besvärlig situation. Vad är man från regeringens sida villig att göra föratt betala tillbaka de ca som har runnitfrån kommuner och landsting till staten? Det tror jag skulle ge möjligheter attvidta en hel del åtgärder som skulle främja en bra utveckling på det härområdet. Låt mig något utveckla vad jag menar bordegöras inom vård och omsorg. Vi har att göra med i huvudsak två typer av problem. Deproblem som är akuta och som har att göra med överhettningen och den allmännaarbetskraftsbrist som är en följd därav måste, i varje fall delvis, åtgärdasgenom generella insatser som kyler ned ekonomin och skapar förutsättningar förett lugnare tempo, så att vi får råd, möjlighet och utrymme att bedriva ocksåden sociala omsorg som vi alla vill ha. Det är den ena sidan av saken. Så tillden andra. Jag menar att vi under en lång följd av år harundervärderat hela den stora grupp av människor som jobbar i vård- ochomsorgsyrkena. Det har tagit sig uttryck på många olika sätt: i löne- ochanställningssammanhang, när det gäller stöd och insatser och på många andraolika sätt. Jag tror att ett personalpolitiskt program måste utgå från ettsådant synsätt och långsiktigt lyfta hela denna sektor till det värde som denfaktiskt har för människorna. Det är ett viktigt arbete att ha människan somarbetsplats, och det har de olika socialarbetarna och vårdarbetarna i vårtland. Detta måste ske med hjälp av många olika saker. Jag nämndelöne- och anställningsvillkor-det åren självklarhet. Ocksåutbildningsmöjligheterna, karriär- och utvecklingsmöjligheterna,fortbildningen, handledningen, utrymmet för egna ambititioner och egna beslutmåste spela en roll när vi lyfter den här sektorn till den nivå som denförtjänar att ligga på. GUDRUNSCHYMAN (vpk); Jag är överens med om att dehär åtgärderna behöver komma till stånd absolut! En annan viktig åtgärd ärsjäiv-bestämmandet, möjligheten att själv organisera sitt arbete och inteovanför sig ha en förtvivlad massa chefer som talar om vad man skall göra in iminsta detalj. Det går igen som en röd tråd när man talar med personalen. Manmåste alltså skära i byråkratierna. Men för att kunna vidta de här åtgärderna, för att kunnagenomföra det personalpolitiska utvecklingsprogrammet i kommun och landstingbehövs det också pengar; det behövs människor som går in när personalenutvecklar sig, utbildar sig, osv. Frågan om sex timmars arbetsdag är också en sådan åtgärd.Åtminstone vpk har förespråkat att man just inom vård och omsorg skall haförsöksverksamhet med det, eftersom det är ett så otroligt slitsamt arbete.Men det är kalla handen från regeringen när det gäller den typen av åtgärder Jag vill fortfarande ha en kommentar från hur han ser på den flod av pengar som gått till staten från kommuner ochlandsting. Låt mig dåkort bemöta den kritiken. Jagtror att likaväl som jag minns situationen i början av1980-talet när vi hade hamnat i mycket stora ekonomiska svårigheter på grund avden misslyckade ekonomiska politik som de borgerliga regeringarna hade fört.Också kommuner och landsting har fått bidra med resurser till återhämtningen avstatens ekonomi. Situationen var den att kommuner och landsting satt med ganskabetydande resurser, medan staten hade kraftiga underskott. Detär ingenting att sticka under stol med att också den kommunala sektorn inkl.landstingen har fått bidra till saneringen av statens ekonomi. Men det ärviktigt att tillägga att vi trots detta har hållit balansen i den meningen attdet har skett volymtillväxt inom sjukvården, inom barnomsorgensjälvfallet och inom och den kommunala äldreomsorgen. Dentillväxten har dessutom överskridit de riktlinjer som har dragit upppå volymökning. 1989/90:11 17oktober 1989 GUDRUNSCHYMAN (vpk); Vi skall här inte träta om hur man skall läsa siffror, men man kan göradet på olika sätt, och det finns de som påstår att den sociala sektorns andelav BNP har minskat . Det är i alla fall bra att BengtLindqvist delvis instämmer i att det har gått mycket pengar från kommuner ochlandsting till staten. kallar det för en återhämtning. Jagvill då fråga; Till priset av vad? Jagmenar att vi nu står inför att betala priset i form av det alltmer överskuggandeekonomistiska tänkande som breder ut sig i . Jag tycker attdet är sorgligt att det skall få gå ut över den här typen av verksamhet,vilket det faktiskt gör . Överläggningen varhärmed avslutad. 38 § Svar på fråga1989/90:67 om möjligheterna att påverka barnomsorgens innehåll har frågat vilka åtgärder jag tänker vidta för attbesluten i större utsträckning kan fattas av brukare och personal påbarnstugorna. Enligtriksdagsbeslutet om förskola för alla barn skall vårdnadshavare till barn somomfattas av barnomsorg ha rätt att delta i planeringen av verksamhetensamt i dess genomförande enligt riktlinjer som antagits av kommunen. Detär således kommunernas ansvar att utforma riktlinjer som gör det möjligt förpersonal och föräldrar att påverka och utforma barnomsorgens innehåll. I mångakommuner har utvecklats arbetsformer med olika grader avdelegerat budgetansvar. Regeringen har stött denna utveckling genom att bidramed medel för projekt med detta syfte. Det är en viktig kvalitetsfråga för barnomsorgen attpersonal och föräldrar ges reella möjligheter att tillsammans utformabarnomsorgens innehåll. Jag utgår därför ifrån att kommunerna fortsätter sinaansträngningar att skapa goda förutsättningar för detta. (vpk); Jag tackar naturligtvis försvaret. Det har varit väldigt intressant att lyssna på den debatt som just harvarit. Det finns många frågor och problem inom barnomsorgen att debattera. Jagtänkte att vi skulle uppehålla oss vid en av frågorna. Jag hör ofta kommentarer från föreståndare ochförskollärare inom barnomsorgen ute i kommunerna som går ut på att allaförändringar beslutas uppifrån. Jag hör också andra ilskna och ibland uppgivnamänniskor som frågar: Skall man bli tvungen att sälla sig tillprivatiseringsivrarna för att få arbets- och utvecklingsro på barnstugorna? Som också vet, och som harmanifesterats genom en barnomsorgsmässa, så finns det bland personalen påbarnstugorna erfarenheter, kunskap, synpunkter och en mycket stor idérikedom.Hur får man kommunerna att skrota sina gamla beslutshierarkier, att sorterabort de onödiga mellanhänderna och släppa loss den dynamik som vi vet finns påverksamhetsplanet? Det är den här trögheten ute i kommunerna som är etttacksamt mål för de borgerliga partierna att skjuta in sig på, när de kräverprivata lösningar. säger i sitt svar att man försöker medolika grader av delegerat budgetansvar och att regeringen stöder detta. Mendet arbetet går för sakta! Det måste hända saker fortare. Jag gläder mig åt att kunna konstatera attBerith och jag har samma ambitioner när det gäller barnomsorgen ochutvecklingen av brukarinflytandet och föräldrainflytandet. Jag menar att vi haranledning att driva på den utvecklingen. Jag vill säga att mitt bestämda intryck är attutvecklingen är på gång. Vi ser mängder av exempel på lösningar, där daghemmensjälva får ökat ansvar. Jag har faktiskt också fått uppvaktningar som gått imotsatt riktning och där människor varit bekymrade. Föreståndare har sagt; Detär väl bra med delegerat ansvar, men i så fall vill vi bli utbildade ochutrustade för att kunna klara den uppgiften. Ambitionen finns, och den skall vi ta till vara. Om vi kanskynda på en sådan utveckling är det bara bra. Vi har försökt göra det medutvecklingspengar och olika beslut. Jag tror att de har visat på mångamodeller, och därmed har vi fått i gång den utveckling som vi nu kan konstaterai mängder av kommuner. BERITHERIKSSON (vpk): Ambitionen finns hos personalen. Det vet jagmed bestämdhet. Däremot vet jag inte om den finns hos så mångakommunpolitiker, åt- minstoneinte när det gäller de glesbygdskommuner som jag har varit i kontakt med. De ansvariga i kommunerna står nu inför dubbla utmaningar:de skall dels bygga ut barnomsorgen till full behovstäckning, dels försökautveckla verksamheten utan att kvaliteten försämras. Kommunerna har ju också själva fått ta över mer och meransvar för verksamheten. Detta har medfört en vilsenhet hos många politiker.De vet inte riktigt vad de skall göra med den nya, relativt stora, friheten. Om man nu väljer lösningar som innebär att man i störreutsträckning framtvingar föräldrakooperativ, då har man hoppat över ett steg iutvecklingen. 1989/90:11 17oktober 1989 Vi är helt överens när det gällerinriktningen. Jag medverkar gärna på olika sätt till att driva på dennautveckling. Vi skall heller inte glömma bort att det också handlar omföräldrainflytandet. Det behöver också utvecklas, även om jag menar attbarnomsorgen till skillnad från många andra verksamheter har unikaförutsättningar att ta tag i föräldrarna och få en direktkommunikation, närföräldrarna lämnar och hämtar sina barn. Där kan dialogen börja så att säga.Också ett förstärkt föräldrainflytande är en viktig kvalitetsfråga förbarnomsorgen. (vpk); Den bästa förutsättningen förföräldrainflytande är ju då personal och föräldrar tillsammans har möjlighetatt fatta beslut. Annars blir det ju en föräldramedverkan, som föräldrarna intekommer att anse det värt att offra tid på.