prot · GD098 · 1989-12-31 00:00:00 — Jag är alltså beredd till mycket långtgående diskussioner ochsamverkan med andra. Jag hoppas att vi i det stycket kan utveckla en gemensamsyn. När jag läste rader om visioner,, var det dels för att jag tyckte att det var en ganskarolig formulering, dels tyckte jag att han hade en poäng på en punkt. Vi väljerofta att kräva visioner som skall vara de färdiga tankebyggena, modellerna förhur verkligheten skall vara. Jag har för egen del valt följande precisering avbegreppet visionen När jagtillfrågas om vad jag menar med visioner, brukar säga på följande sätt; Denenda hållbara visionen är en beskrivning av som det borde vara i belysningav vad vi vet om det förflutna - då kan man formulera visioner som låter sigbearbetas och genomföras. Jag är ängslig för den typ av visioner som ofta dykerupp som luftslottsbyggen, där man bortser från all verklighetsanknytning ochall bakgrund. Man befriar sig från alla tekniska och andra hinder för attkunna bygga det perfekta modellbygget. För mig är alltid visionen enbeskrivning av som det borde vara. Sådanabeskrivningar försöker jag efter måttet av min ringa förmåga att ägna mig åt.Jag sätter värde på att också många andra i denna kammare gör det, även om manemellanåt får skällning både inom och utanför detta hus för att man inte haråstadkommit de riktigt stora lyften, befriade från de praktiska och konkreta hindersom faktiskt finns så snart man skall beställa en taxi eller gå in i en skolaför att kontrollera om eleverna verkligen har lärt sig räkna så mycket som vihade hoppats. 1989/90:8 12 oktober1989 Förstevice talmannen anmälde att anhållit att till protokolletfå antecknat att hon inte ägde rätt till ytterligare replik. kommer både en regionalpolitisk proposition ochen forskningspolitisk proposition att läggas på bord. För ett länsom kommer båda dessa att få en avgörande betydelse när detgäller bygdens framtid. Jagtänker här begränsa mig till att beröra utbildningens och forskningensbetydelse för vårt län. Kopparbergslän tillhör de län som har den sämsta utbildningsprofilen i vårt land.Orsakerna till detta förhållande kan man fundera över Förmodligen är de flera.Det är ett "glest" län, med långa avstånd till gymnasieutbildningoch framför allt till högskole- och universitetsutbildning. Vi är ett skogens,jordens och brukens folk. Vi är vana vid små inkomster och har en rädsla föratt skuldsätta oss. Förbättringenav studiemedelssystemet har betytt mycket för ungdomens möjligheter att skaffasig en bra utbildning, men kvar finns de något äldre som utan en adekvatutbildning har svårt att hävda sig på dagens arbetsmarknad. Här finner vimånga - kanske mest kvinnor - som gärna skulle skaffa sig en gymnasieutbildningoch en högskoleutbildning för att kunna gå ut i arbetslivet. För samhälletutgör de en ovärderlig resurs, som vi inte har råd att gå miste om. De är denarbetskraftsresurs som vårt näringsliv och vår offentliga sektor ropar efteroch som vi måste ta till vara, om skall kunna öka sin produktivitet ochbehålla välfärden. Frågan är hur vi kan ta till vara den resursen. Jo, vimåste, som redan sagts här , ge större utrymme åt den kommunalavuxenutbildningen. Vi måste förbättra vuxenstudiestödet och få en riittvisarefördelning av det inom landet - låta utbildningsbehovet styra fördelningen,inte antalet invånare i olika kommuner Likaviktigt är det att de regionala högskolorna förstärks. Skall den svenskahögskolan klara rekryteringsproblemen , måste den komma närmaremänniskorna i regioner med låg utbildningsnivå. också idessa regioner som högskolan måste tillåtas att bli den motor i samhällsutvecklingensom den har förutsättningar att bli. De regionala högskolorna måste kunna geen breddad utbildning. De måste få fasta forskningsresursen För en kreativhögskola är aktiv forskning ett måste. Målet måste vara att skapa en istora delar självständig forskningsverksamhet och forskarutbildning. Det var glädjande att höra utbildningsministerns positivasyn på de regionala högskolorna, där han betonade vikten av att man ger t.ex.en ort som möjligheter att utbilda ingenjörer som kan få ett erkännandeäven internationellt för sin gedigna utbildning. som självständigheten för de små och medelstorahögskolorna betonas är det lika viktigt att inse betydelsen av samarbete meduniversitet och andra högskolor, både på nära håll och ute i världen. När detgäller högskolan i /kommer samarbetet på nära håll med högskolani /och skogshögskolan i att få stor betydelse.Lantbruksuniversitetets enhet i har ett hundratal forskare ochnio professorer och är därmed landets största universitetsinstitution medforskningsresurser utanför de stora universitets- och högskoleenheterna. I finns medhundratalet forskare och rätt att inrätta åtta professuren Näringsliv ochstatliga verk bedriver ett omfattande forsknings- och utvecklingsarbete iregionen. I likhet med regionalpolitiska kommittén är vi övertygade om att denutbildnings- och forskningsverksamhet som kan bedrivas i samarbete mellanhögskolorna och och andra FoU-verksamma i regionenskulle göra Bergslagshögskolan Norr till en organisation som är likvärdig medett bra fungerande eget universitet. Vi har en vision om detta som vipresenterat för högskolan /. Vi socialdemokratiska riksdagsledamöter från Kopparbergslän förväntar oss att den forskningspolitiska proposifionen, liksom denregionalpolitiska, kommer att ta upp dessa tankegångar om BergslagshögskolanNorr som ett led i att utveckla de områden som ligger utanförstorstadsregionerna och "Låta hela leva". MARGARETAFOGELBERG (fp): gästades av enitaliensk vandringsutställning som hette "Ett barn har hundra språk menvi förmenar det de nittionio". Tyvärr är det fortfarande sant. För vad är det somgrundskolan och gymnasiet ger eleverna? Jo, ett antal mycket goda verktyg föratt klara sig vidare i livet. Men alla verktygen får de inte med sig. De lärsig läsa, skriva och tala modersmålet. Främmande länders språk lär skolan ocksåut. Men varför får inte alla elever som vill träna sinfärdighet i de språk som ger nyckeln till bild och form och musik, urgamlauttryck för mänsklig kultur, ja, internafionellå språk? Alla som lär sig skriva blir för den skull inteförfattare. Lika självklart vore det att skolan lärde ut grunderna för bild-och tonspråken utan ambitionen att göra alla till konstnärer eller musikenNutidens människor sätts under regelrätta bombardemang av bilder och ljud. Närvi därtill kan förflytta oss mycket snabbt ändrar sigrum och form inför våra ögon. När man inte kan tolka och värderabudskapet i bilder som snabbt dansar förbi och inte förstår varför rum ochproportioner är föränderliga, då är man nära kaos. "Särskild uppmärksamhet ägnas barn- och ungdomskulturen",sade statsministern i regeringsförklaringen. Det låter hoppfullt, men vadinnebär det? Frånutbildningsdepartementet får vi veta att skall arbeta framett servicematerial för att hävda kulturens ställning i gymnasieskolan. Dethar nämligen visat sig svårt att genomföra kulturprojekt som omfattar fleraämnen. Det förvånar inte alls! Ingen har ju öppnat dörren till kulturensspeciella språk. bot heter information om lyckade kultursatsningar-precis lika svårbegriplig som regeringsdeklarationen. Det är ingen hemlighet att den mänskliga hjärnans båda fungerarolika men i skön samverkan när den är som bäst. Den ena halvan är rationelloch logisk, medan den andra hanterar känslor och sätter fart på fantasin ochkreativiteten. Fantasi är hka viktig som logik, för det är med fantasin viutforskar verkligheten. Slutsatserna drar vi med logikens hjälp. Den kreativahjärnhalvan bär på värdefulla resurser, ömtåliga små plantor som jag intetycker att den svenska skolan ännu förstått att vårda rätt. Sverigehar länge haft en plats bland världens högproducerande industri-länden Det ärfaktiskt hög kvalitet och god form snarare än mängden som avgör om vi kanbehålla vår position. Att höja kvalitet kräver kunskap, men kunskaper behöverutvecklas, och för det krävs kreativitet. Vi har helt enkelt inte råd attavstå från hälften av landets hjärntillgångar. Jagär inte övertygad om att , som skall avgöra gymnasieskolans framtid,känner till att blivande stadsplanerare, arkitekter och formgivare kanlämna gymnasieskolan utan att ens hafått del av ämnet bild. Mångasaknar de mest elementära färdigheten Några kan säkert räkna fram en bild i tredimensioner om inte annat med hjälp av datorprogram. Men göra en idé synlig,att t.ex. rita ett centralperspektiv med hygglig noggrannhet, kan faktisktväldigt få. Senasti somras fick jag påhälsning av två gymnasieelever som bad att få bli invigda iden konsten. De hade nämligen blivit antagna på arkitekturlinjen vid en avvåra tekniska högskolon Förutsättningarna är kärva. Men de mest frågvisa och målmedvetnaeleverna ger givetvis inte upp. Och tack och lov, det finns ännu lärare somdelar med sig av mycket mer än vad kursplaner och tillmätta timmar medgen Menkulturen i skolan den går mot avgrunden om inte de som har makt att förhindradetta inser att det behövs mindre av servicematerial och information omlyckade kultursatsningar och mycket mer av träning och egna upptäckter i despråk som har form, färg och toner som byggstenan Jagvill därför vädja till utbildningsministern om att han värnar om ämnena bildoch musik i både och gymnasiet. Nyss råkade jag av en händelse se ett TV-inslag från en utbildningskongressi - densamma som refererade till för en 1989/90:8 12 oktober1989 Den debatten liknar mycket den debatt som förs i just nu om hurskolan är och hur skolan skulle vara. Men det som var fantastiskt att se ochhöra var när president höll ett avslutningsanförande. Han slutade medorden; "välsigne våra lärare och gud välsigne ." När får vi höra be om välsignelse för våralärare och för vårt ? Det skulle lärarna kanske må väl av. Får jag börja med att uttala en förhoppning omatt sociala frågor vid nästa allmänpolitiska debatt inte kommer sist på listanutan kanske i stället först, så att de får den uppmärksamhet som ämnet egentligenförtjänan Planekonomi, planmonopol och planstyrning är begrepp som känns gamla och förlegade. Nya vindar sveper över världen och tar sig överoch genom de tjockaste av murar. Variation och förnyelse skapar förväntningaroch vitalitet i gamla förstelnade system. Det är en spännande, löftesrik utvecklingpå många håll. Läser man det socialdemokratiska 90-talsprogram-met, finner manatt det andas en välgörande självkritik och en analys av samhällsutvecklingensom jag till stora delar inte har svårt att instämma i. För säkerhets skull ärdet bäst att jag genast gör klart att de slutsatser som programmakarna drar avsin analys inte stämmer överens med annat än socialistiska värderingan I analysen skriver man t.ex.: "Tvivlet grön Harvälfärdssamhället tagit över så många sociala uppgifter från familj, vänner,oss själva, att livet blivit opersonligt och ansvarslöst och vi själva blivithjälplösa?" Just så är det ju. För att låna en term från sjukvården -svenska folket har blivit "hospitaliserat". I 90-talsprogrammet behandlas miljö, arbetsliv, denoffentliga sektorn och ekonomi. Under dessa rubriker återfinns skola, vård,teknikutveckling, avfallshantering, löner, arbetstidsförkortning och mycketannat. Det framgår om man bläddrar litet grand i programmet. Men något som nästan helt lyser med sin frånvaro ärdiskussionen om barns uppväxtvillkor och om barnomsorg. Vad beror det på? Tycker man inte att det är viktigafrågor? Jo, det är jag säker på att man gön Tycker man att det området ärproblemfritt, att alla barn växer upp under optimala förhållanden? Nej, dettror jag inte - så enögd är inte ens socialdemokratin i sin annars ganskamagnifika självgodhet. Jag tror att socialdemokratin när det gäller barnomsorgenhar "målat in sig i ett hörn". Den ideologiska låsningen har bliviten belastning som gör det svårt att se lösningar på barnomsorgens kris. Men dåär det litet lustigt, eller sorglustigt kanske man kan säga, att läsa dagenstidningar. Där framgår att åtminstone socialdemokrater är bereddaatt sälja sin själ, sin ideologi, för pengan Den s.k. Uppsalamodellen förbarnomsorg kommer med all sannolikhet att genomföras, och småbarnsföräldrar iStockholm får arbeta som dagbarnvårdare med lön och får också ta hand om sinaegna barn. envetna motstånd mot modellen kommer inte atthindra genomförandet. Fråganär om glasnost har nått socialisterna också i eller om det"bara" är ett sätt att klara löftet om barnomsorgsplats för alla somså önskar före utgången av 1991. Är det ändamålen som medlen? Ellerförebådar detta och 90-talsprogrammets skrivning en socialistisk islossning?Kommer vi att få uppleva att tankar om "att konkurrensinte skulle skada den vård och omsorg som bedrivs i offentlig regi" att fågenomslag? Kan man tänka sig att socialdemokraterna kan anse det vara lika braatt några dagbarnvårdare tar hand om barn i sina hem som att de går samman ochdriver verksamheten gemensamt i en större grupp? utgår statsbidrag för den förstnämnda verksamheten men inte för den andra.Kan man tänka sig att riva upp det omfattande regelsystemet när det gällerstatsbidrag som gör t.ex. att en förskola som "bara" har öppet sextimmar går miste om bidrag - det är ju som gäller, oavsett vad barnoch föräldrar önskar? Kan man tänka sig att fråga vilka önskemål som finns istället för att styra, ställa och reglera? Dagens system är orättvist avekonomiska skäl såväl för kommunerna som för den enskila familjen. Min kommunfår genom statsbidrag 9 milj.kn kommun, som nästan ligger granne medmin kommun, betalar så att säga 4 miljoner till min kommun och 2 miljoner tillnågon annan kommun. Det är orättvist av ekonomiska skäl för kommunen. Dagenssystem är orättvist av mänskliga skäl; Det skapar behov av något som egentligeninte önskas av den enskilda familjen. Det är orättvist för dem som arbetar inombarnomsorgen. Varför skall just de bara ha en arbetsgivare att "väljamellan"? Det skapar bekymmer och elände inom arbetsmarknaden närföräldrar kryssar mellan ledigheter och graviditeter för att behålla rättentill arbete, semesterersättning osv. Det är grymt orättvist, absurt för den sominte lyckas planera in en graviditet efter den socialdemokratiska modellen. Enmånad snett kan innebära ett minus på ! Vemkan älska, eller försvara, den socialdemokratiska familjepolitiken? Där härskarfortfarande planmonopolet och planstyrningan Detär verklig valfrihet och flexibilitet som såväl kvinnor och män som barn ocharbetsmarknad behoven Det är också syftet meddet borgerliga förslaget till vårdnadsbidrag; 1989/90:8 12 oktober1989 Vårdnadsbidraget ärrättvist, för det är lika stort för alla barn. Det räcker tills barnet börjarskolan. Det betalas ut vilken barnomsorg man än väljen Det missgynnar ingenomsorgsform. Det bryter de offentliga monopolen. Det skapar rättvisa mellankommuner och regionen Och framför allt; Det flyttar besluten om vilkenbarnomsorg som passar det enskilda barnet, den enskilda familjen, bäst tiWfamiljen. Det är familjen och inte politikerna som bestämmer. Under detta anförande övertog andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 1989/90:8 12 oktober1989 Senast vid utgången av 1991 skall enligt beslut barnomsorgenvara utbyggd till full behovstäckning. Med det avses, om man utgår frånkommunernas barnomsorgsplaner, att behovet skall vara täckt när avalla barn i förskoleåldern och av alla barn i åldern har en plats idaghem eller i familjedaghem. Det är alltså när ca 460000 barn, eller hälftenav de styvt 1000000 barnen i dessa åldrar, fortfarande inte får någon del av destora resurser som samhället satsar på daghems- och familjedaghemsverksamheten.1988 var statens och kommunernas nettokostnader för barnomsorgen ca 21miljarder kronor. fördelades alltså på ungefär hälften avalla barn i de åldrar som har rätt till barnomsorg. Trotsplanerad utbyggnad kommer bilden att vara i det närmaste densamma i slutet av1991. Det jag vill kalla myten om den fulla behovstäckningen bygger såledespå att det för ungefär hälften av alla barn inte kommer att efterfrågas någonkommunal barnomsorg. Men så kommer det inte att bli. Så länge jag har varit medi kommunalpolitiska sammanhang - och det är nu - harefterfrågan bara ökat i takt med utbyggnaden. Och så kommer det säkert även attbli . Hurvågar jag då påstå detta? Jo, så länge samhället inte erbjuder barnfamiljernanågot annat alternativ än de former av barnomsorg vi har , och så längeden ekonomiska situationen för barnfamiljerna är som den är, kommer bristen påvalmöjligheter att leda till att alla barnfamiljer behöver kommunalbarnomsorg för sina barn - inte därför att de nödvändigtvis önskar det, utandärför att ekonomiska realiteter inte ger något val. Detär mot den här bakgrunden ytterligt beklagligt och, herr talman, med förlovsagt, dumt av regeringen att gång pä gång på alla sätt försöka förhindra deinnovationer som kommunalpolitiker, ibland från alla partier, ställer sigbakom vad gäller nya barnomsorgsformer och driftsformen Ettutmärkt exempel på det är regeringens hårdnackade motstånd mot att beviljastatsbidrag till den barnomsorgsform som man i tillämpat sedan 1985och som innebär att dagbarnvårdarna också kan få räkna in sina egna barn somdagbarn i sin barngrupp. Det är ett system som även kommun harbeslutat om och som vid prövning i kammarrätten befunnits stå iöverensstämmelse med lagstiftningen. Detta, som med orätt kommit att kallasUppsalamodellen, infördes som sagt i och - observera! -under en socialdemokratisk majoritet och genom ett enigt fullmäktigebeslut, somdessutom aldrig överklagades. Systemethar också fått stöd från framstående socialdemokratiskakommunpolitiker runt om i landet, bl.a. här i . Närfrågan om statsbidrag till denna barnomsorgsform behandlades vidKommunförbundets kongress gav också den öronbedövande tystnadenfrån socialdemokratisk sida en tydlig anvisning på hur socialdemokratiskakommunpolitiker upplever regeringens inställning i denna fråga. Regeringensagerande är nämligen inte sakligt motiverat. Det kan bara vara grundat pådogmatism och möjligen i bästa fall på brist på kunskap om hur den kommunalabarnomsorgen i praktiken fungeran Jagfrågar; Vad finns det för sakliga motiv för att inte betrakta dagbarnvår-daryrketsom likvärdigt med alla andra förvärvsarbeten och förmena denna grupp rättentill barnomsorg? Och vad finns det för skäl att inte låta dennapersonalkategori inom den kommunala barnomsorgen, på samma sätt som de somarbetar på daghem, få ha sina barn inskrivna i det daghem där man självarbetar? Vad är detta för diskriminering av en yrkesgrupp? Det är en yrkesgruppsom dessutom mestadels än så länge består av kvinnor Ärdet inte dags för regeringen att vara litet pragmatisk i den här frågan och låtastatsbidrag utgå till denna barnomsorgsform på samma villkor som gäller för denövriga familjedaghemsverksamheten? Börja med att räkna in dagbarnvårdarnas27000 egna förskolebarn i underlaget för utbyggnadsbehov ochkostnadsberäkningar! Fortsätterman att behandla dagbarnvårdarna som kommer ändå deras barn förr ellersenare att behöva barnomsorg, då allt fler dagbarnvårdare söker sigtill andra arbeten - med vad det i sin tur innebär i ökade svårigheter attuppnå målet full behovstäckning. 1989/90:8 12 oktober1989 Jag begärde ordet för att säga några förhoppningsvis väl valda ord omvåra barn och deras uppväxtvillkor - även om jag i denna sena fimme hellreskulle vilja vara hemma med barnen. Det är ändå barnen som är orsaken till attde flesta av oss är politiskt aktiva. Det är barnens villkor både och iframtiden som är skälet till att många av oss vill försöka förändra verklighetenoch skapa ett bättre samhälle. Detjag skulle vilja tala om är hur vi skall kunna ge barnen en tryggare uppväxt änvad många kanske har . Tiden när barnen växer upp är mycket viktig ochmycket kort. Den tiden kommer aldrig igen; det vi missar när barnen är små kanvi aldrig göra om och göra bättre. Jagvill ta upp några punkter - inte alls en fullständig lista - där vi både somföräldrar och som politiker kan förändra litet av de förutsättningar som i dagråder Vimåste ge mer tid åt barnen. Det låter sig lätt sägas, men det måste ske påmånga områden. Vi kan inte överlåta åt samhället att uppfostra våra barn - dethar aldrig varit meningen. Samhället kan inte heller ta över något ansvar idetta fall. Det samhället däremot skall göra är att stötta, hjälpa och geförutsättningar för familjerna att kunna ta hand om sina barn. Det handlar omatt både ge praktiska förutsättningar och att förmedla värderingar ochkunskaper som är till hjälp och stöd. Hjälpen kan se ut på olika sätt, ocholika människor behöver olika mycket stöd. När barnen är små kan det bl.a.handla om att få ekonomisk hjälp att vara hemma med barnen. Detjag är mest stolt över att vi har beslutat under de år som jag har suttit iriksdagen är utbyggnaden av föräldraförsäkringen. Den är nämligen ett alldelesutmärkt sätt att ge denna ekonomiska hjälp. Det finns brister i den, och jagbrukar t.ex. motionera om att garantinivån måste höjas ordentiigt för alla demsom inte har hunnit ut på arbetsmarknaden innan de har skaffat sitt förstabarn. Principerna för föräldraförsäkringen är jag däremot stolt över. Jag sergärna en fortsättning, så att man när de 18 månaderna är ut- 11Riksdagens protokoll 1989/90:8 Prot;1989/90:8 byggda kan få mer utrymmeför att ta ut timmar per dag, för att förkorta sin arbetstid när barnen är småoch behovet är som störst. Jagskulle vilja se att fler pappor tog ut ledigheten. är av pappornainte hemma en enda dag av föräldraförsäkringen utom de som ärderas. Ingen är så oumbärlig på sitt jobb att han därför kan missa helavardagen med sina barn. Jag hoppas att denna förlängning nu kommer att ledatill att fler pappor kan ta ut mer tid, att kom hem kommer atthjälpa fill och att kvinnorna släpper in männen till barnen. Detbehövs också förändringar på fler arbetsplatser, främst på manliga sådana. Detmåste bli lättare också för männen att få deltid. Attityderna hos många cheferoch arbetskamrater måste förändras. Den dag som man vill återgå tillarbetslivet måste man dels ha rätt att jobba , dels ha rätt tillbarnomsorg. Den rätten är förvisso hotad . 1 många kommuner, framför allti mitt hemlän, som jag bäst känner till, är inte någon ovanligkötid. Att vi kan uppfylla löftet om att barnomsorgen skall vara utbyggd 1991ser jag som en väldigt viktig trovärdighetsfråga för oss. Trotsatt det inte låter så från talarstolen, finns det en mycket lovande utvecklingav nya alternativa former med decentralisering, utökat beslutsansvar för deanställda, nya former, kooperativ och mycket annat. Familjedaghemmen har fåtten höjd status, och framför allt börjar dagbarnvårdarna att få en yrkesroll. Defår mer fortbildning, mer hjälp av öppna förskolor och dessutom hjälp till attskaffa sig en yrkesutbildning. Vimåste ha en ordning där det inte blir en nackdel på arbetsmarknaden att födabarn och att vara hemma med dem. Näringslivet ropar efter ungdomar, mendet finns ingen kvinna som med bästa vilja i världen kan föda 18-åringar tilllivet, utan de börjar med att vara små och behöver då någon som kan vara hemmamed dem. Vill man ha fler ungdomar i arbetslivet måste det betraktas som enmerit och något värdefullt att ha små barn. Så är inte förhållandet i dag.Otaliga är de kvinnor som får svårt på arbetsmarknaden just för att de harvarit hemma en period av sina liv. Den man som är hemma får inte alls sammaproblem. Möjligen ses han med milt överseende av sina arbetskamrater ellerockså som en riktig hjälte. Men för kvinnan är detta alltid ett problem. Omsamhället värderar barnen högre och ger förutsättningar för mer tid tillsammansmed dem både i hemmet och inom barnomsorgen har vi kommit en liten bit påvägen. Trygga uppväxtvillkor kräver också att vi alla vuxna tar större ansvarför alla barn, inte bara våra egna.