prot · GD093 · 1989-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1989/90:3 1989/90:3' Upplästes och lades till handlingarna följande frånvalprövningsnämnden inkomna Berättelseom granskning av bevis för riksdagsledamot och ersättare för riksdagsledamöter har från inkommit bevis om att BarbroAndersson (s). , utsetts till ny ledamot av fr.o.m. den 4oktober 1989 sedan () avsagt sig sitt uppdrag som riksdagsledamot.Till ersättare för riksdagsledamöter har utsetts , , MatsO , , , och , (alla s). Valprövningsnämndenhar denna dag granskat bevisen och därvid funnit att de blivit utfärdade ienlighet med 15 kap. 1 § vallagen. 2§ Ersättare för statsråd Talmannen anmälde att () fr.o.m. den4 oktober skulle tjänstgöra som ersättare för miljö- och energiministerBirgitta . 3§ Hänvisning av ärenden till utskott Föredrogs och hänvisades Propositionerna 1989/90:1till finansutskottet /90:2 till justitieutskottet /90:3 tillskatteutskottet /90:4 till trafikutskottet /90:5 tilljordbruksutskottet /90:6 till arbetsmarknadsutskottet 1Riksdagens protokoll 1989/90:3 1989/90:3 4 oktober1989 Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen 1989/90:4 tillutrikesutskottet 4§ Partiledardebatt med anledning av regeringsförklaringen CARLBILDT (m): lade de moderata och de folkpartistiska ledamöterna iriksdagens skatteutskott fram ett förslag om vad som kallas för ettutskottsinitiativ för att riva upp beslutet om tvångssparandet. Vivet alla att reaktionerna mot tvångssparandet har varit mycket hårda. Jagförstår alla dem som har reagerat mot det här beslutet. Det rör sig om gamlamänniskor som plötsligt utan information har fått se sina pensioner naggade ikanten, utan att de vet om de någonsin kommer att få några pengar tillbaka. Detrör sig om löntagare som plötsligt ser att deras lön efter skatt har blivitmindre. Det finns inte något som helst sakligt försvar för att genomföra detförslag om tvångssparande som så hastigt yxades ihop här i . Imåndags fick vi också svart på vitt från på att denprivata konsumtionen knappt ökat alls av 1989.Ökningen var så obetydlig som . Därmed, och det är viktigt, slås ju ävendet argument som anförs av tvångssparandets egna initiativtagare sönder,nämligen att tvångssparandet vår en nödvändighet för att dämpa den s.k.köpfesten, att se till att folk inte köpte så mycket. Vi moderater sade redandå att det inte finns någon köpfest. visar siffrorna att det faktiskt var visom hade rätt. Detsägs ofta att politiker är litet för bundna till prestige för att våga erkännaatt de haft fel. Vi kan nog litet till mans erkänna att det ibland är på detsättet. Jag hade hoppats att de socialdemokratiska och centerpartistiskaledamöterna i skatteutskottet skulle våga ge sig in i en diskussion om tvångssparandetoch kanske också våga erkänna ett och ett annat litet fel. Menså blev inte fallet. I skatteutskottet vägrade man t.o.m. att fundera på sakengenom att bordlägga frågan. Om vi skall tro tidningsuppgifter betecknade manmotståndet mot tvångssparandet som ett "apspel", och man markeradeomedelbart att inte ett kommatecken fick rubbas. Jag beklagar detta. Denpolitiska prestigen betyder tydligen mer än sakfrågan. Reaktionernamot tvångssparandet visar att allt fler anser att staten och den politiskasektorn har gått för långt när det gäller att bara ta det som tillhör enskildamänniskor, utan att fråga och utan att informera. Vihar lyssnat till den ena förklaringen efter den andratill varför man inte har informerat t.ex. pensionärerna om att staten skullehålla inne en del av pensionen. Det har talats om att det skulle innebäraoöverstigliga tekniska problem i datasystemen och att det skulle kosta alldelesför mycket pengar att informera medborgarna om detta. Mendessa argument håller inte. Staten är mycket noga. Staten ställer stenhårdakrav pä att medborgarna skall kunna hålla den informerad om snart sagt varjeliten detalj i deras ekonomiska göranden och låtanden. Den som då, när statenbegär uppgifter, skyller på att det är besvärligt att fylla i blanketterna, att det tarför mycket tid och att det kostar för mycket pengar har inte mycket att hämta.Statens krav på medborgarna är absoluta. Därför borde denna stat också kunnainformera medborgarna om vad den gör. Jag vill ställa tvådirekta frågor till statsministern om tvångssparandet. Fördet första: Kan statsministern fortfarande hävda att det finns en privatköpfest som måste dämpas? Om han hävdar detta, skulle det i så fall varaintressant att höra var han finner denna köpfest. Det finns i alla fall intenågra tecken på den i den ekonomiska statistiken. Jag har inte heller träffatpå de där storspenderande pensionärerna eller de slösaktiga barnfamiljerna somtvångssparandet tydligen är avsett att tukta. Fördet andra: Varför såg inte regeringen till att pensionärerna och löntagarnainformerades om tvångssparandet på sina pensionsavier och på sina lönebesked? Detgår inte att skylla på andra, eftersom för politiska beslut - och tvångssparandetvar i mycket hög grad ett politiskt beslut - måste politiker bära ansvaret, ochför utebliven information i en viktig fråga som denna bär självfallet ytterstregeringen det politiska ansvaret. Sverigesekonomiska problem består inte i att vanliga människor har det för bra, och dekan därför heller aldrig lösas genom att man ser till att vanliga människor fårdet litet sämre. Sverigesekonomiska problem består i att vår tillväxt är för låg och att våra kostnaderär för höga. Problemet är inte att det växer så att det knakar, utan att detknakar utan att det växer i vår ekonomi. Detblir än allvarligare när denna ekonomi går med stora och snabbt växandeunderskott gentemot omvärlden. kommer detta underskott att bli större än20 miljarder kronor. tyder allt på att underskottet kommer att blistörre än . Detta är chocksiffror. Det är då inte hellerunderligt att statsministern - som ju tidigare varit något av en sorglöshetensledande apostel i den ekonomiska debatten - i regeringsförklaringen i gårbörjade låta riktigt bekymrad. Detär hit - till den avtagande tillväxten och till de ökande underskotten -som densocialdemokratiska ekonomiska politiken har fört . Detgår just nu hyggligt för de flesta andra länder, men det går sämre för Sverige.Vi håller på att halka efter. Detta är sanningen, oavsett om vi tycker att detär opportunt att erkänna den eller ej. Attdet har blivit på detta sätt har med skattesystemet och med skattetrycket attgöra. Ökar man skattetrycket så bromsar man ekonomin, och då hamnar man i densituation där nu befinner sig. Detär bl.a. därför som vi moderater är så bestämda när vi säger att skattetrycketmåste sänkas. behöver inte främst en skatteomfördelning, utan enskattesänkning. Mankan dock alltid diskutera hur snabbt och exakt på vilket sätt denna bör ägarum. Varje steg måste bedömas efter sina förutsättningar. Detviktiga för oss moderater är emellertid att politiken på både kort och långsikt inriktas på en sänkning av det totala skattetrycket. Om vi begränsarpolitiken så att vi bara omfördelar skatter mellan medborgarna, kommersvårigheterna att bli mycket stora. Stora grupper kommer då med naturnödvändighetatt tillhöra förlorarna. 1989/90:3 4 oktober1989 Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen ; I samband med attskatteutredningarna presenterades konstaterade vi att deras egna beräkningarvisade att ca 600000 hushåll skulle förlora mycket stort på omläggningen. Sedandess har vi också fått ta del av andra beräkningar. LO talar om att cirka tvåmiljoner löntagare kommer att förlora. TCO sade i går att det handlar om ca 300000 löntagarhushåll. anser att det rör sig om ca600000 löntagarfamiljer. Beräkningsmetodernaväxlar, och siffrorna blir därför också litet olika. Ett besked är dockalldeles entydigt från alla dessa undersökningar: sänks inte skattetrycket,kommer många individer och familjer att förlora ganska ordentligt påskatteomläggningen. Det är orättfärdigt som skattepolitik, och det är felaktigtsom ekonomisk politik. Ijanuari föreslog vi moderater att man skall genomföra enmarginalskattesänkning som ett första steg i den stora skattereformen. Vi ladefram ett förslag här i , som var fullt finansierat och som innebar ensänkning av skattetrycket. Förslaget avvisades då av riksdagsmajoriteten. Imåndags uttalade vi tillsammans med på nytt att ett stort steg närdet gäller att sänka marginalskatterna måste tas , och att detta stegockså borde leda till en sänkning av det totala skattetrycket. Sentomsider har även regeringen vaknat i denna fråga, god morgon, och vi har nublivit inbjudna till överläggningar på . Jag hoppas att dessaöverläggningar inte bara är ett sätt att skyla över egen osäkerhet. Jagförutsätter att regeringen vid överläggningarna också kommer att redovisa enegen uppfattning. Denmoderata inställningen är i sina huvuddrag väl känd. Jag kommer ånyo attredovisa den på . Låt mig dock säga två saker som ärviktiga. Fördet första måste skattetrycket sänkas . Det är fullt möjligt. Det harvi visat. Vi är dock alltid öppna för att diskutera detaljer i finansieringen.När det gäller inriktningen mot ett sänkt skattetryck är dock vår uppfattningmycket bestämd. Fördet andra får det inte bli några hastverk. är det dock väldigt ont om tid,eftersom regeringen har dragit ut . Det finns då en risk för att manbara kommer att springa i väg. Vi har sett vad hastverk kan innebära. Vi harsett tvångssparandet och skatteutredningarnas förslag till pensionsbeskattning.Den typen av hastverk kommer i alla fall vi moderater aldrig att ställa ossbakom. Igårdagens regeringsförklaring sade att den inrikespolitiskastabilitet som länge utmärkt de nordiska länderna nu håller pä att gå förlorad. Detär ett sätt att uttrycka saken. Ett annat sätt är att säga att socialdemokraternaöver allt har drabbats av bakslag och att de inte som förr kan styra och ställasom de vill. Dettaser jag inte alls som tecken på oroande instabilitet, utan som tecken på engryende vitalitet i våra nordiska samhällen. Man lyssnar, man har en öppenhetför nya lösningar och ett ifrågasättande av de gamla strukturerna. Skallvi kunna se till att det går bättre för , måste vi varaberedda att lägga om rodret i politiken rejält i ett antal viktiga frågor. Detgäller bl.a. sjukvården. Socialdemokraterna må förneka det, men nästan allaandra vet att krisen i vården växer. Det handlar inte bara om köerna, utanockså om personalen i dessa enorma organisationer som ofta tycker att det harblivit för stort, för opersonligt och för ogripbart. Det fungerar inte längrepå det sätt som man vill att det skall fungera. Ettannat område är skolan. Regeringens företrädare blev mycket irriterad när jagi slutet av sommaren krävde en kriskommission för skolan. Vad göras skall ärredan gjort, lät statsråden meddela i sina pressmeddelanden. Det är dock intesant. Utanatt på något sätt lägga mig i avtalsrörelsen, vill jag säga att vi självfalletmåste värdera läraryrket högre än vad vi har gjort. Vi måste också värderakunskap och kvalitet i skolan på ett annat sätt än hitintills. Jagvill även ta upp rättstryggheten. Det är med förlov sagt, herr statsminister,rena snurren att regeringen nu uppenbarligen planerar att avskaffa denautomatiska halvtidsrabatten på alla fängelsestraff, genom att i ställethalvera fängelsestraffen för olika brott. Den typen av saltomortaler inger inteförtroende för regeringens rättstrygghetspolitik. Ytterligareett område är energipolitiken. Att förtidsavveckla kärnkraften är en huvudlöspolitik, som kommer att leda till att vi till priset av sämre sysselsättningoch högre kostnader för alla och envar kommer att få en sämre miljö. Vi kommerinte, vilket nu har börjat erkänna, att klara det tak förkoldioxidutsläppen som har lagt fast. Påfamiljepolitikens område har vi moderater blivit kritiseradeför att vi har talat om att välfärden i samhället inte bara är beroende av destora statliga stödsystemen, utan att välfärden för den enskilde också ärberoende av den lilla världens trygghet, dvs. av familj, släkt och vänner ochav den värme som finns där. Vi har sagt att den lilla världens värme aldrig kanersättas av den stora världens byråkrati. Vi vill därför ha en familjepolitiksom ger familjen själv rätten att fatta beslut om omsorgen om sina barn. Tillsist vill jag ta upp Europapolitiken. Jag är allvarligt rädd för att vi iSverige begränsar våra långsiktiga ambitioner i det europeiska samarbetet ochatt vi gör oss själva till en randstat utan att vi skulle behöva det. Jag villatt skall vara med och bygga upp ett nytt . Vi svenskar bordekunna säga att vårt land är värt mer än att bara bli en randstat i det nyaEuropa. 1989/90:3 4 oktober1989 Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen Som konstaterat har svenska folket lagom till öppnande insettkonsekvenserna av ett av de sista beslut som vi fattade i den här kammareninnan vi åtskildes för sommaruppehåll. Påseptember månads pensions- och lönebesked saknas en eller ett par hundralappar.Det är ingen överdrift att säga att det har gått ett rytande genom nationenmed anledning av det tvångssparande som socialdemokrater och centerpartister iall hast yxade till . Detär lätt att förstå att pensionärer och löntagare är upprörda. De tvingas avståfrån pengar utan att få någon rimlig förklaring varför. Arrogansen i denanonyma utdebiteringen - att man inte får veta hur mycket man sparar - blir Partiledardebatt med anledning av regeringsförklaringen Många anser dessutom, med all rätt, att tvångssparandet är bådeorättvist och i vissa fall cyniskt. Det drabbar människor utan marginaler som i vanliga fallinte har råd att spara, medan de som redan har ett sparande bara kan omfördeladet. Det drabbar dem som bor i högskattekommuner hårdare än demsom bor i kommuner med låg skatt. Det drabbar vanliga skattebetalare, medan nolltaxerare ochde som har stora avdrag slipper undan. Och det mest cyniska inslaget i detta tvångssparande: dettvingar de allra äldsta att spara för framtiden. Mot den här bakgrunden känns det angelägetatt efterlysa några besked från de bägge partier som för bara några månadersedan fattade beslutet om tvångssparande. Gång på gång har vi kunnat läsa och höra atttvångssparandet föreslogs för att undvika någonting ännu värre, nämligenmomshöjning. Men sanningen är att förslaget om momshöjning var dött redan närdet presenterades i , så det försvaret håller inte. Det måste finnasandra bevekelsegmnder. Många frågar sig vilka. Jag förmodar att både och att säga att tvångssparandet är nödvändigt för att kyla ner ekonomin.Men om det är ert besked måste jag fråga: Vilka är enligt er meninghuvudproblemen i svensk ekonomi? Är det ett problem att ekonomin växer för snabbt - trotsatt ligger i botten på industriländernas tillväxtliga - och attmänniskor har för mycket pengar att röra sig med, trots att den privatakonsumtionen, som påpekade, bara har ökat med några tiondelar av enprocent ? Eller är problemet att ekonomin växer för långsamt och attdet på många håll råder brist på arbetskraft? Det framgår av gårdagens regeringsförklaring attåtminstone tycks dela min uppfattning att problemen är svagtillväxt och brist på arbetskraft. Jag vill gärna fråga er bägge hur ni menar att tvångssparandetskall lösa problemen. Utnyttja det här tillfället att förklara det för oss ochför svenska folket. Visst kan det ibland vara motiverat att krävauppoffringar av människor. Och visst är människor beredda att ställa upp ochdra sitt strå till stacken - men då måste de känna att deras uppoffring lederfram till något bättre. Jag tror att de flesta, precis som jag, har svårt attse sambandet mellan tvångssparandet och de problem som finns i svensk ekonomi. Inte minst för att slå vakt om människors förtroende förpolitik och politiska beslut är det viktigt att ni ger besked. Och det bästabeskedet vore att ni är beredda att ändra er och medverka till att riva upp detmeningslösa tvångssparandet. Vad mest av allt behöver, om de verkliga problemenskall angripas, är en rejäl skattereform som sänker skatten på arbete. Redan1990 bör, precis som vi har föreslagit här i kammaren, ett första stegtas i en Det ärpositivt att också regeringen nu har tänkt om och är beredd att diskuteradetta. Ettviktigt mål för en skattereform är att stimulera den ekonomiska utvecklingenför att - jag har sagt det men vill gärna upprepa det -kunna både bättre möta brister i den offentliga sektorn och sänkaskattetrycket. Frånfolkpartiets sida har vi kämpat för tanken att det skall lönasig bättre att arbeta, spara, studera, ta risker och ta större ansvar. Längehar den kampen förts i motvind. Därför har alltmer blivit ett land därdet lönar sig bättre att skatteplanera än att arbeta, bättre att sköta sitteget än att arbeta med det som skapar välstånd också för andra, bättre att lånaän att spara, bättre att spekulera i döda ting än i verksamheter som skaparsysselsättning och tillväxt. Detta har lett till månganegativa effekter. Vår ekonomiska tillväxthar halkat efter andra länders. Dettahar i sin tur drabbat människor som inte genom stora lån, fiffiga avdrag ochskattefria förmåner har kunnat öka sin standard. Dethar drabbat den sociala välfärden. Skola, sjukvård, barnomsorg och äldreomsorghar inte kunnat få de tillskott som hade varit nödvändiga för att människorskulle få den service och den hjälp de har rätt att kräva. Dethar drabbat miljön. Det hade naturligtvis varit lättare att fatta radikalamiljöbeslut och avsätta mer pengar till miljövårdande insatser om tillväxtenhade varit högre. Dethar också drabbat sådana offentliga områden som försvar och rättsväsende. Alltfler känner tvivel om har förutsättningar att på ett rimligt sättskydda sina medborgare från våld och andra brott. Tillslut har effekterna blivit så påtagliga att också socialdemokraterna har insettatt något måste göras. I de skatteutredningar som har arbetat och särskilt intensivt har vi kunnat skönja enstrimma av ljus i de höga marginalskatternas långa tunnel. förefaller faktiskten skattereform värd namnet vara inom räckhåll. Menän är det för tidigt att ropa hej. Vi har på oss och en lång väg kvar,fylld av både snubbeltrådar och fallgropar innan vi når slutet av tunneln. Detfinns nämligen partier och grupper i och utanför denna kammare som utifrån vittskilda mål och intressen kan komma att bilda en ohelig allians som riskerar attstjälpa en bra och angelägen reform. Mångaopinioner skulle säkert lugnas om ingenting alls gjordes. Men för Sverigesmedborgare och för svensk ekonomi vore det katastrofalt. En kraftig sänkningav skatten på arbete är en överlevnadsfråga för välfärden i . Oavsett hur höga skatterna är har människor rätt att få valuta förskattepengarna. Det är alltför många som inte får det . Fören tid sedan läste jag i om i . Hanhar väntat på en höftledsoperation. I hela sitt liv har han burittegel, bruk och cement på byggarbetsplatser. gick han i pensionpå grund av en höftskada. har han väntat på en operation. 1989/90:3 4oktober 1989 Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen 1989/90:3 4 oktober1989 Partiledardebattmed anledning av regeringsförklaringen Tidensom pensionär blev inte den avkoppling och glädje som hadehoppats på. I stället blev den smärta och väntan. Det är oacceptabelt. I etthelt liv har han betalat skatt. Den dag han behöver hjälp, finns den inte atttillgå. är inte ensam. Det är många i som inte får valuta förskattepengarna. Detgäller alla från föräldrar som, därför att det inte finns barnomsorg, tvingasavstå från förvärvsarbete eller skattefuska genom att anlita en"svart" dagmamma, till människor som råkar ut för inbrott men intefår någon hjälp av polisen. Skall vi ändra på det härkrävs det många olika åtgärder. Fördet första behövs den skattereform jag redan har talat om. Skall vi klara allaönskemål och åtaganden måste mer resurser tas av en växande kaka. Fördet andra måste vi, även vid bättre ekonomisk tillväxt, vara beredda tillomprioriteringar, att avstå från en del som är mindre viktig för att få resursertill det som är allra viktigast. Det är exempelvis efter sådana övervägandenvi från sida har varit beredda att återinföra en karensdag, föratt få möjligheter att göra större satsningar på sjuka och handikappade, pådet glömda . Fördet tredje måste vi få ut mer av de resurser som redan satsas inom denoffentliga sektorn. Vi måste exempelvis bättre ta till vara de anställdas oftast kvinnors erfarenheter, kunskaper och initiativkraft. Det kan vi göragenom att sprida makt och ansvar till enskilda skolor, dagis, avdelningar ochmottagningar. Fördet fjärde måste vi släppa fram enskilda alternativ. Det skapar utrymme förnytänkande och förnyelse inom dessa verksamheter och bidrar dessutom till attöka människors valfrihet. Fördet femte måste vi avvisa drastiska indragningar från kommuner och landsting,som ju i stor utsträckning är ansvariga för välfärdspolitiken. Jag tror många idenna kammare har fått vittnesmål om den ansträngda ekonomi som råder imånga landsting och kommuner. Enav många som har vittnat offentligt om det är det moderata landstingsrådet iStockholms län , som i ett brev till finansminister har klagatsin nöd. Han kräver helt resolut att skall betala tillbaka 28 miljardersom han anser att staten har "stulit" från . Enligt Lédelhade och det är säkert riktigt både sjukvård och kollektivtrafik varitbättre utan dessa statliga indragningar. Än värre skulle det naturligtvis bliom indragningarna fortsatte. Enligtmin och mening är alla dessa riktlinjer nödvändiga om vi skallklara välfärdspolitiken. Men flera av dem har visat sig vara politisktkontroversiella. Socialdemokraternavisar upp en oförlåtlig stelbenthet när de sätter sig emot bådeomprioriteringar och enskilda alternativ. De har vägrat att ensdiskutera någon enda justering av förmånerna i socialförsäkringarna, andra änsådana som driver upp kostnaderna. De har motarbetat en bättre samverkan mellanförsäkringskassan och sjukvården för att korta opera- tionsköerna.Och de vägrarstyvnackat att släppa in enskilda alternativ inom det sociala serviceområdet. Dessutomvisar socialdemokraterna en förvånansvärd brist på förståelse för människorsvilja att själva få göra de verkligt viktiga valen i livet, de som handlar ombarnomsorg, skola, husläkare och mycket annat. Socialdemokraterna fortsätteratt omyndigförklara människor. Ocksåi sitt framtidstänkande lever de kvar i det förflutna. I det s.k.90-talsprogrammet vidhåller de den gamla socialdemokratiska uppfattningen attdet är mer angeläget att kunna välja mellan olika prylar på marknaden än attvälja mellan olika sociala tjänster. Genomsin dogmatism bidrar socialdemokraterna till att alltför många människorförknippar välfärdsstaten med misslyckanden inom den offentliga sektorn. Påden punkten inger gårdagens regeringsförklaring dess värre inget hopp. Motden här bakgrunden är det nödvändigt för oss socialliberaler att ta strid motsocialdemokraterna om välfärdspolitiken. Mendet är bara den ena fronten. Den andra går mot dem som ifrågasätter dengemensamt uppbyggda trygghetspohtiken. Den fronten är av gammalt datum menaktualiserades när ordföranden i framtidsgrupp ien artikel i blåste till strid mot, som hanskriver, "den välfärdsutbyggnad i socialdemokratisk och socialliberalanda" som skett i . Hanifrågasätter välfärdsstatens institutioner. Han skriver: När "barn sändstill daghem, arbetslösa till omskolningscentrum, missbrukare till behandlingshem,sjuka till sjukhus, äldre till ålderdomshem, senildementa till långvård"innebär det att människorna skiljs från vardagens normala liv, och resultatetblir, hävdar han, "ett grymt, människoplågande inslag i vår älskadevälfärdsstat". Dettaifrågasättande av välfärdsstaten skall ses i samband med moderaternasskattepolitiska mål för 90-talet, att sänka skattetrycket i till 40 %eller med . När man från moderat håll framför en sågrundläggande kritik mot välfärdsstaten och öppet utmanar socialliberalavärderingar blir också en debatt med dem ofrånkomlig. Visocialliberaler slår vakt om välfärdsstaten.