prot · GD0962 · 1989-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1989/90:62 1 § Justering av protokoll Justerades protokollen för . 2 § Meddelande om besök av talman Före dagens debatt får jag meddela följande. Talmannen iden tjeckoslovakiska federala församlingen är gästi . Talman kommer att hålla ett anförande förriksdagens ledamöter i andrakammarsalen kl. 14.00.Representanter för massmedia är välkomna. 3 § Allmänpolitisk debatt 2 (): Dagens allmänpolitiska debatt är på sitt sätten ganska underlig tillställning. De allmänpolitiska debatterna brukartraditionellt följa efter det att regeringen har presenterat sin ekonomiskapolitik och sin budgetpolitik, och oppositionspartierna därefter under denallmänna motionsperioden har framlagt sina förslag. Sedan har de olikaförslagen ställts mot varandra i ett politiskt meningsutbyte på det sätt somunder har varit tradition i riksdag. Det är icke möjligtdenna gång. Vi vet mycket litet om regeringens ekonomiska politik. Ibörjan av januari lade regeringen på bord den tunnaste finansplansom vi har sett i mannaminne. Det var en finansplan med en ekonomisk politiksom var så till den milda grad tunn att t.o.m. regeringen själv sade att denvar för tunn och att den skulle kompletteras längre fram. har viväntat och väntat alltmedan det ekonomiska läget har blivit alltmerbekymmersamt. Vi har väntat på att de långdragna, inte speciellt intensiva,kaffebjudningarna, skall få sitt slut. Vi har väntat på att de alltmerkarakteristiska långbänkarna inom socialdemokratin skall nå sitt slut. Vi harväntat på att landets regering skall förmå sig till att samla sig till någontyp av besked om vad den vill göra Vi väntar fortfarande, väntar, spekulerar och gissar en del,men framför allt förundras vi över hur regeringen har låtitdetta flyta utan att kunna samla sig till någon politik. Både statsministern och finansministern brukar säga att deminsann aldrig kommer att sitta och administrera en sönderfallande ekonomi. Jagär fullt medveten om att man kan föra en diskussion om huruvida deadministrerar eller inte, men man kan inte föra någon diskussion om ekonomin.De sitter när ekonomin är i ett stadium av sönderfall. står vi i ruinerna efter den tredje vägens ekonomiskapolitik. Det gäller att inse vad läget kräver och snabbt och beslutsamt förmåsig att lägga om den politiska och ekonomiska kursen. En sådan kursomläggning kan visserligen inte förhindra attekonomin fortsätter att gå utför under ett bra tag framöver med ökandeunderskott gentemot utlandet och med stigande arbetslöshet som den oundvikligaföljden av en felaktig politik . Ju snabbare vi görkursomläggningen, desto tidigare finns det en förutsättning för att vi kommerur krisen, och därmed blir de problem som vi kommer att få bära under debesvärliga år som vi nu alla vet ligger framför oss mindre. Det som vi hitintills trots allt har sett av politik frånregeringens sida har i viktiga hänseenden fortsatt att leda åt fel håll. Enmarginalskattesänkning har äntligen, av frenetisktsocialdemokratiskt motstånd, kommit till stånd. Det är bra och det var nödvändigt,även om det var . Men medan man sänker marginalskatterna vill man ändåhålla skattetrycket uppe, och därmed hamnar man i en situation då man tvingasgöra en förfärande mängd andra skattehöjningar. Man höjer skattetrycket. Det sägs visserligen i denpolitiska retoriken att skattetrycket kommer att sjunka nästaår. Men är alltid , eftersom skattetrycket alltid stiger i år.Så har det hitintills alltid varit och så förefaller det att bli nu igen. Om man ser på siffrorna över är denärmast chockerande. har, av all den samladeproduktionsökning som vi har åstadkommit i , gått till skatt. Nutror man kanske att förhållandet har blivit bättre . Men underde har av all produktionsökning i landet gått tillskatteökningar. Om man ser på , som regeringen beräknar sinaegna siffror på, finner vi att produktionen i landet ökades med 22 miljarderkronor medan skatter och avgifter som det offentliga drog in ökade med 39miljarder kronor. Det har sagts att man genom olika skatteförändringar under80-talet har tagit bort olika s. k. Pomperipossaeffekter. Vad är detta, om inteen stor nationell Pomperipossaeffekt på hela den svenska samhällsekonomin? Arefter år tas det ut mer i skatt av svensk samhällsekonomi än vad svensksamhällsekonomi får i produktions- och inkomstökningar. Det säger sig självtatt detta leder till problem och att detta inte kan fortsätta. Jag såg att budgetminister var i Karlstadhäromdagen och förklarade att några sänkta skatter inte är aktuella. Man skalllägga om skatter, men man skall inte sänka några. Jag känner somen ärlig man och jag finner inte heller någon anledning att ifrågasätta hansbesked på den härpunkten. Men det är där problemet ligger. Genom att sänka marginalskatter,tvingar man fram en förfärlig mängd andra skattehöjningar, som ger negativaeffekter för individer, familjer och samhällsekonomin i dess helhet. Det ärframför allt två effekter som jag tycker är speciellt allvarliga och som är enföljd av det som sker. Den första är att kostnadskrisen drivs på. Alla är enigaom att ett av de största problemen i svensk ekonomi - kanske ett av degrundläggande - är att vi inte har fått bukt med kostnadsutvecklingen. Andraländer har lyckats med detta, men inte . Vår kostnadsutveckling liggerväl över vad andra Hinder har. I detta läge lägger man fram förslag omskatteökningar som ju driver upp inflationen i storleksordningen treprocentenheter både 1990 och 1991. Det är alldeles självklart - och det kan maninte moralisera över, herr statsminister- att de fackliga organisationernabegär kompensation för dessa pris- och kostnadsökningar som regeringen driverfram genom sin skattetryckspolitik. Man talar om att bekämpa kostnadskrisen,men man bidrar själv till att förvärra den. Den andra effekt som denna politik leder till är attbidragsberoendet i samhället ökar. För att inte alltför många individer ochfamiljer skall få det rejält sämre vid denna omläggning måste man öka påbidragen rejält, och det gör man också. Det gäller t.ex. barnbidragen. De ärdock allmänna och utgår generellt till alla barnfamiljer. Det gäller emellertidäven bostadsbidragen. De är selektiva, och på grund av detta utgör de ettbidrag av en typ som vi alla, tror jag, har varit överens om inte ärbra. Statens utgifter för bostadsbidragen kommer att fördubblas under denärmaste åren. Det kommer sannolikt att innebära att ytterligarehundratusentals familjer kommer att låsas in i detta bidragsberoende. Dehamnar i en ny fattigdomsfälla, där de vet att en inkomstökning leder till ettbidragsbortfall och därmed inte till någon förbättring. Detta är, i ordets bokstavliga bemärkelse, rena snurren.Skatterna höjs så mycket att bidragen måste öka så att folk kan klara de höjdaskatterna. När man har ökat på bidragen och därmed statens utgifter för bidragenblir det självfallet ännu svårare att sänka skatterna. I själva verket medfördet ökade bidragsberoendet ytterligare tryck uppåt på det samladeskattetrycket. Vi är därmed inne i en cirkel av bidrag och skatter, som ingenegentligen vill ha och som ingen kan känna någon nämnvärd stolthet över. Manvill kunna leva på sin lön utan denna typ av bidrag. Genom denna omläggningblir det allt färre som kommer att kunna leva på sin lön utan denna typ avselektiva bidrag. Läget på arbetsmarknaden kan väl närmast betecknassom kaotiskt. Ansvaret för detta vilar i hög grad på regeringen. Det varframför allt dess misslyckande med den offentliga avtalsrörelsen sombäddade för dagens konfrontationer och dagens kaos. Vi får inte några pengar i bankerna. Vi vet inte riktigthur länge det kommer att vara. Vi har fått besked om att vi kan drabbas avatt kollektivtrafik, sjukvård och barnomsorg i stora delar av landet heltsonika ställs in. Ändå är de löneökningar som diskuteras-det handlar om 11,12, i olika medlingsbud - långt större än vad den kommunala ekonomin kanbära och långtstörre än vad som är förenligt med balansen i samhällsekonomin . Det verkar som om hela samhällsekonomin är satt pårullskridskor. Regeringen har genom sina olika åtgärder puttat dennasamhällsekonomi på rullskridskor utför en backe. Det kommer inte att gå attstoppa denna snabba marsch eller glidning utför utan att det blir problem. Det finns åtgärder som kan och borde vidtas. Vi harföreslagit att man snabbt skall sänka löneskatterna . Vi har föreslagit att man skall stoppa en del avde statliga skattehöjningarna. Det kan få ned inflationen, och det kan få nedavtalskraven en bit. Det innebär också en sänkning av skattetrycket. Självfallet kräver detta besparingar i statsutgifterna. Vihar föreslagit en arbetsgivarperiod och en sänkt ersättningsnivå isjukförsäkringssystemet. Det räds vi inte att säga. Det är nödvändigt även avandra skäl när det gäller samhällsekonomin att detta kommer att ske. Vi harsagt nej till den extra semesterveckan. Vi vill ha ett vårdnadsbidrag i ställetför den förlängda föräldraförsäkringen. Vi har sagt att det är oundgängligennödvändigt att snabbt säga att fortsatta kommunala skattehöjningar inte kommeratt tolereras. Vi måste få ett kommunalt skattestopp, annars kommerskattehöjningarna att även den vägen ytterligare underminera ekonomin. Dessutom är det självfallet, när vi tittar på denlångsiktiga ekonomiska utvecklingen, nödvändigt att ge besked om att sådanaextremt kostbara stol-ligheter som en förtida avveckling av kärnkraften intekommer att ske. Lägger man den stora och helt onödiga ekonomiska bördan ovanpåde ekonomiska bördor som misslyckandet med den tredje vägens ekonomiskapolitik redan lägger på oss, kommer det helt enkelt att bli för mycket. Vi säger nu inte, det vore mycket oklokt, att ett snabbtinförande av den politik som vi har föreslagit kommer att bespara allade bittra konsekvenserna av den misslyckade ekonomiska politiken. Det vorefaktiskt omöjligt. Underskotten kommer att fortsätta att öka. Det är en produktav tidigare misslyckanden. Underskotten kan t.o.m. komma att öka lavinartatunder . Det som finansministern med en mycket målandeformulering har kallat arbetslöshetens stålbad kommer också svensk samhällsekonomisakta men säkert att sänkas ner i. De höga räntorna kommer vi att få leva medunder avsevärd tid framöver. För allt detta bär statsministern,finansministern och övriga delar av den socialdemokratiska politiska ledningeni mer eller mindre skön förening det politiska ansvaret. Med allt starkare övertygelse säger vi att en politikenligt de riktlinjer som vi har dragit upp är den enda politik som kanfå ordning på problemen i svenskt samhällsekonomi. Det är den politik vi måsteslå in på förr eller . Ju förr vi gör det, desto bättre. Ju längre detdröjer, desto svårare och besvärligare blir de problem som vi har att ta itumed. Det här är våra förslag. Vi har lagt fram dem. De är klartoch redigt redovisade. Mot detta står en regering som fumlar och famlar. Dettalas om paket och det spekuleras om utspel och vi får höra att man diskuterarprisstopp, lönestopp och andra återfall i gammalt öststatstänkande som vid dethär laget knappast kan lura någon. Ni bär,statsministern och finansministern, det politiska ansvaret för att svensksamhällsekonomi är på väg in i en djup kris. Ni bär det politiskaansvaret för att ni inte har kunnat samla er regering kring en vettig ekonomiskpolitik i sådan tid att det kan diskuteras i . Ni kommer att få bäradet politiska ansvaret för de ekonomiska problem som vi går in i.Oppositionspartierna har redovisat sin politik med sina olika riktlinjer. Regeringenhar ännu icke förmått att ens samla sig till en ekonomisk politik. 3 (): Situationen på svensk arbetsmarknad har somvi alla vet blivit alltmer kaotisk, krissymptomen i ekonomin alltfler. Mot denbakgrunden är det självklart att den här debatten till stor del måste handla omregeringens ekonomiska politik. Men om den vet vi ännu ingenting. Jag utgår ifrån att kommeratt säga något om hur regeringen ser på läget och vilka planer man har. Jagavvaktar därför till mina repliker med att kommentera dessa frågor. står i början av ett nytt decennium inför en långrad problem. Det kommer att ställas stora krav på oss politiker, men samtidigtfinns det många tecken på att respekten för politiker och politiska partier äri avtagande. Den kamp för demokrati som pågår i är ennyttig påminnelse om demokratins värde och styrka. Men den skall inte baravinnas, den skall också förvaltas och utvecklas. Vi som har förmånen att leva ien demokrati har en skyldighet att vara på vår vakt när den hotas av vananslikgiltighet. Det finns säkert många orsaker till misstron motpolitiker. Jag skall bara peka på en som jag tror är viktig: den storavalviljans hyckleri. Det finns en tendens iden politiska debatten att väja förmålkonflikter och de politiska problemens egentliga karaktär. Alla människorvet från sin egen vardag att man inte kan få allt, att man måste välja. Vipolitiker uppträder ibland som om andra lagar gällde i vår värld. Vi vill gärna vara vänner med alla väljare, och därförtiger vi om målkonflikterna, om de nödvändiga valen, och ställer i utsikt attvi skall kunna ordna allting. När förväntningarna sedan kommer på skam växermisstron mot oss som skrå, mot vår verksamhet och mot hela vårtdemokratiska system. Om vi skall kunna medverka till att lösa 90-talets problemoch stora frågor kommer det att krävas mer av mod och förnuft i den politiskaagitationen och debatten. Vi måste avstå från att odla myter. Vi har engemensam uppgift att hålla oss till sanningen, att inte försöka utnyttjamänniskors osäkerhet och ibland orealistiska förhoppningar för att vinnakortsiktiga politiska poäng. 1 söndags sade socialdemokraternas partisekreterare att han tror att partiets svaga opinionsstöd beror på den negativabild som människor har fått av skattereformen. Han skyllde på olika kraftersom har skrämt människor för reformens effekter och gjort de socialdemokratiskaväljarna osäkra. Det ligger kanske något i vad säger, men vad hanförtiger är socialdemokraternas egen skuld i detta. valrörelse drevde själva en 1989/90:627 februari 1990 fullständigtsanslös kampanj mot oss i , inte minst mot vår skattepolitik. När det bara ett drygt år senare visar sig möjligt försocialdemokraterna att göra upp med oss om en reform, som ligger helt i linjemed vad vi förespråkade i valrörelsen, är det inte konstigt om många av derasväljare känner sig förvirrade. Jag välkomnar naturligtvis att socialdemokraterna harvarit beredda att göra upp om en bra skattereform, men jag måste samtidigtkonstatera att en del av de svårigheter som partiet har ärsjälvförvållade och inte särskilt förvånande. Hade sanningslidelsen varit litetstörre och maktbegäret litet mindre valrörelse, så hade derassituation varit enklare. slår deras egen agitation den gången tillbaka med fullkraft. Jag hoppas att socialdemokraterna har lärt sig en läxa inför kommandevalrörelser För att stärka anseendet för politik ochpolitiker måste vi lära oss att öppet redovisa och diskuteraprioriteringsfrågor. Vi har från sida under en följd av årföreslagit ökade insatser för det vi kallar det glömda , bl.a. för attförverkliga rätten till eget rum i långvården. För att få råd med det har vivarit beredda att t.ex. minska vissa förmåner i sjukförsäkringen. Socialdemokraterna har hårdnackat vägrat att diskuteranågon som helst förändring i sjukförsäkringen eller att föreslå någon annanbesparing. Men de har heller inte velat medge att de därmed har avstått frånatt göra mer för det glömda , att också de har gjort ett val. I ställethar de försökt sprida bilden av att , närmast av ond vilja, villförsämra för de sjuka, vill ställa svaga grupper mot varandra. Man har sprittmyten om att det med en socialdemokratisk politik inte behöver bli fråga om detena eller det andra utan om både och. I verkligheten har naturligtvis också socialdemokraternatvingats välja. Men det har inte skett genom att prioriteringarna harredovisats öppet utan i tysthet, vid voteringsknapparna. En annan myt som frodas är kan finansiera sänkningar av inkomstskatten utan att någon märker det. De sänkta inkomstskatterna skulle exempelvis,enligt , betalas av utländska konsumenter och svenskaenergiproducenter. På det sättet skulle de svenska hushållen inte märkanågonting. Varje eftertänksam människa inser att detta inte är möjligt. Mendet är naturligtvis en trevlig myt att odla, eftersom den gör det möjligt attlova en massa människor både sänkt skatt och bibehållna förmåner. En tredje myt uppmärksammades i endebattartikel i av professor . Han påpekar attnär ekonomin växer så ökar de offentliga utgifterna i stort sett lika snabbt,åtminstone om man, som Ingelstam skriver, förutsätter att "sjuksköterskor,dagispersonal och lärare skall ha en löneutveckling i takt med andra löntagaresoch att transfereringarna till sjuka, barnfamiljer och pensionärer skall öka itakt med löntagarnas allmänna standard". Det är nästan svårt att göra sig hörd själv,för det pågår en konversation på hög nivå här nere i kammaren. Men jag avvaktargärna om ni... Ni är klara? Ingelstams slutsats är att högre tillväxt inte i sigskapar utrymme för vare sig reformer eller sänkt skattetryck. Han riktadeformellt sitt kritiska påpekande till och ,men de flesta av oss har faktiskt anledning att känna sig träffade. Ingelstam har nämligen rätt, i varje fall nästan. Någotkan skattetrycket pressas ned när ekonomin växer, eftersom inte riktigt allaoffentliga utgifter följer den ekonomiska tillväxten. Men skall skattetrycket sänkas rejält - har idebatten talat om att gå ned från dagens till -så räcker det inte med ekonomisk tillväxt och inte heller med de måttliganedskärningar i socialförsäkringssektorn som t.ex. vi i har talatom. Då krävs att man till stor del överger den solidariska finanseringen avvård, omsorger och utbildning. Det är värt att notera att ,som också driver kravet på radikalt sänkta skatter, i en polemik med Ingelstamkonstaterar att detta är precis vad tidningen förespråkar. Målet är, skrivertidningen, att "en stor del av barnomsorgen, omhändertagandet av äldre ochsjuka liksom mycket, mycket annat som ger välfärd sköts helt utan offentliginblandning", dvs. betalas ur egen ficka. Det skulle vara värdefullt meden sådan öppenhjärtighet också i den partipolitiska debatten. På få politiska områden förnekas målkonflikter så ofta sominom miljö-och energipolitiken. Bara ett par exempel. En del hävdar att om vi bara behåller kärnkraften några årextra så skall vi klara målet att inte öka koldioxidutsläppen. Det är intesant. Det målet kommer att kräva långtgående restriktioner vad gäller bådeenergiproduktionen och biltrafiken. och har i en gemensamutredning som kom redovisat vad de kallar miljöanpassadeenergiscenarier för . Med en tillväxt i ekonomin på strax perår kommer det enligt deras beräkningar inte att vara möjligt att klarakoldioxidmålet. De har ändå räknat med en koldioxidskatt som är fyra gånger såhög som den vi får nu . Det innebär i deras räkneexempel attt.ex. bensinen kommer att kosta . De som trots dessa fakta motsätter sig även denprishöjning på bensin som kommer att genomföras har i praktikenredan givit upp koldioxidmålet. En annan energipolitisk myt är att vi skulle kunnaavveckla kärnkraften utan att det kostar. I verkligheten är detsjälvklart att den förtida avvecklingen - precis som nu harredovisat i ännu en utredning - kostar och att den kostar enormt mycket. De här exemplen kan få räcka. Alla dessamyter som skapas beror naturligtvis inte på ond vilja, snarare tvärtom. Deflesta politiker vill människor väl, vill både ha en generös sjukpenning ochökat stöd åt handikappade, både sänka skatterna och ha kvar alla gamlaskatteprivilegier, både sänka skattetrycket och behålla den solidariskafinansieringen av välfärden, både begränsa koldioxidutsläppen och ge människorbillig bensin. Men alltför ofta leder denna välvilja till hyckleri.Målkonflikter förnekas, sanningar förtigs. För säkerhets skull vill jag understryka attsanning och mod självfallet inte innebär att i olika sakfrågor tycka somfolkpartiet. Vad det handlar om är att våga stå för sina värderingar ochprioriteringar och att våga försvara, i stället för att förneka, konsekvensernaav dem. Man kan t.ex. tycka att det är viktigare att inte göranågon förändring i sjukförsäkringen än att, som vi i vill. göra merför det glömda . Men det är hyckleri att förneka behovet av attprioritera, att välja och välja bort. Man kan naturligtvis anse att skattereformen skallfinansieras på ett annat sätt än vad vi och regeringen har föreslagit. Men detär lurendrejeri att försöka inbilla människor att det finns någon annan än desjälva som kan betala notan. Man kan självfallet anse att den viktigaste politiskauppgiften är att sänka skattetrycket med 150 eller 200 miljarderkronor. Men det är falsk varudeklaration att inte erkänna att detkommer att kräva mycket stora nedskärningar i de offentliga välfärdssystemen. Man kan hävda att de svenska utsläppens betydelse för eneventuell växthuseffekt är så små att det inte är särskilt angeläget attbegränsa utsläppen av koldioxid i . Men det är hyckleri att säga sigvilja förhindra ökade koldioxidutsläpp och motsätta sig exempelvishöjt bensinpris. Man kan av olika skäl vilja snabbavveckla kärnkraften. Mendet är missledande att idyllisera avvecklingen och hävda att den inget kostar,eller att bara säga, som en ledande miljöpartist i TV , att "detklarar svenska folket galant". Vi borde kunna komma överens om att inteförtiga målkonflikter och att erkänna nödvändigheten av prioriteringar. Låtoss gärna kalla det att införa ett etiskt minimum i den politiska debatten. Även om vi skulle kunna enas om denna värdering finns detmånga andra som skiljer oss åt. Låt oss diskutera dem i stället för att föra enhopplös och föga respektingivande debatt om vad som egentligen är renanonsensfrågor. tät mig avslutningsvis ange några av devärderingar som styr politiska handlande och som vi gärna villdiskutera med andra partier. Vi vill ha en politik som ger mer valuta förskattepengarna. Medborgarna i betalar höga skatter. Då måste människorockså ha rätt att få valuta för skattepengarna. Alltför ofta får de inte det . Om vi skall kunna ge dem det krävs helt nya grepp i utformningen av vård,omsorg och utbildning. Det måste t.ex. ges betydligt större utrymme för enskildainitiativ och alternativ. Vi vill ha rättvisa åt det glömda . Mer kan görasför dem som är handikappade, för människor i väntan på behandling ochoperation, för att ge de dementa en värdigare tillvaro. Vi vill ha en generös invandrar- och flyktingpolitik. Detär stor skandal när det rika bygger upp ett administrativt system förflyktingmottagande som klappar ihop därför att det kommer 10000 fler flyktingarän väntat. Välfärd med valfrihet, solidaritet och internationalism -det är, herr talman, värderingar som ger oss i styrka ocharbetsglädje. värda attkämpa för. Och det är värderingar som under av socialdemokratisktstyre har satts på undantag: Den nödvändiga omvandlingen av den offentliga sektorn haruteblivit, i stället har krissymptomen blivit allt fler. Det glömda är mer bortglömt än någosin, mångahandikappade upplever att det faktiskt har blivit sämre, och tiotusentalsmänniskor i långvården har ännu inte fått rätt till eget rum. Flyktingpolitiken har stegvis hårdnat, och humaniteten harfått vika för fördomarna och byråkratin. Det är dags att satsa på något nytt! AnL4 (): Det här är ju en allmänpolitisk debatt. Denhandlar om att redovisa alternativ, alltså inte enbart om att tala om dedumheter som andra gör. Låt mig därför, herr talman, börja med att tala om vadsom händer utanför vårt lands gränser, om de historiska händelser sominträffar i vår omvärld. Utvecklingen mot frigörelse och demokrati i land efterland i ger hopp om framtiden i eU öppet utan murar. Varkenmurar eller ridåer av järn kunde i längden hejda människors frihetslängtan. IPolen, i , i de baltiska republikerna, i , ,och har människorna anträtt den mödosamma vägen till demokrati. Inte ens har gått sedan den kulna februaridagen, dåden tjeckiske författaren dömdes till fängelse.