prot · GD0968 · 1989-12-31 00:00:00 — Det gäller i förhållande tillden nu sillande regeringen, och del gäller i andra konstellationer som kan blirealiteter Vi ställer utomordentligt bestämda krav på den politik som vi kanmedverka till. tänker inte medverka dll en polidk som står imotsatsställning till våra grundläggande värderingar om ett decentraliseratsamhälle med god miljö och rättvis fördelning. är del för osssjälvklart att eftersträva en icke-socialistisk majoritet, som måste ta hänsyntill dessa våra decentralis-dska och gröna värderingar I den situationen kangenomslaget för våra värderingar stärkas. Därmed stärks också mittfältet isvensk politik. Det minskar utrymmet för kantpolidk och polarisering. Delskulle öka stabiliteten i del svenska samhället. Den svenska ekonomin är ur balans. Allapartier har kommit till denna insikt. Trots internationell högkonjunktur,goda exportpriser och gynnsamma förutsättningar när det gäller deninternationella va-lutaulvecklingen är vår ekonomi på väg att kapsejsa, i varjefall tillfälligt. Klyftorna mellan människor har ökat. Del gällerbeträffande inkomster och inte minst förmögenheter Det gäller mellankoncentrationsområden och avfolkningsområden. Den s.k. tredje vägens ekonomiska polifik anträddes eftervalet med stolta ord. Det gällde att kombinera hög sysselsättning ochåterhållsam kostnadsutveckling. Jag skall inte gräva i del förflutna, och jagskall inte heller lyfta fram de karakterisdka som klistrades på deicke-socialistiska regeringarnas politik, men jag tror att det finns anledningatt på socialdemokratiskt håll erinra sig de överord, de orättvisabeskyllningar, som riktades då mot den politiken, som hade sitt problem i deninternationella förhållandena och i de struktursvårigheter som följde iSverige av dessa. Jag tror att det finns anledning att erinra sig detta . Första stegel på den tredje vägen var som bekant den storadevalveringen. "Förutsättningen" för att den skulle bli framgångsrikangavs vara att den prisstegring den ledde till hölls tillbaka och att ekonominväxlade in på "en bana av avsevärt lägre prisstegringar". "Dettaförutsätter att lönekostnadsstegringen hålls tillbaka - vilket i sin turkräver en fördelningspolitik som upplevs som rättvis av bredafolkgrupper", hette det då. Det är också på den punkten det harbrustit. Del är därför det är sådana spänningar på avtalsmarknadeni dag. Men man skall inte ensidigt lasta de fackliga organisationerna. Det ärklart att man skall kräva samhällsansvar av dem, men man skall inte bortse frånjust hur de har upplevt klyftorna och den ökade spänningen, hur deras medlem- 2 protokoll 1989/90:68 mar harupplevt sin situation , då kraven har ackumulerats ochökat. Det är ett oerhört högt pris att sätta grimma på hela avtalsmarknaden.I samma ögonblick som man gör det lyfter man också bort en del av ansvaret, menegentligen vill vi gå åt andra hållet, dvs. att de också måste ta sitt ansvarFörutsättningarna skall läggas här, så att de just upplever en fördelningspolitiksom rättvis. Jag har inte svårt att instämma i de syften som man talade om icitatet från början av den tredje vägen. När den tredje vägens ekonomiska politik stakades ut saderegeringen också; All påverka förväntningarna är ett betydelsefullt led i den ekonomiskapolitiken. Ett viktigt steg angavs vara att "offentliggöra elt inflationsmålinför 1984". Så fortsatte det med inflationsmål efter inflationsmål,och alla utom det allra första passerades med god marginal. Men regeringenlyckades inte samla sig eller politiska majoriteter för en långsiktigt stabilekonomisk politik. När regeringen så presenterar sittkrispaket i form av elt pressmeddelande och tal av finansministern här iriksdagen heter det att "rusar med hög fart in i enkostnadskris". Den tredje vägens politik har högtidligenavslutats i den finansplan regeringen lade fram. Analysen till orsakerna uteblir dock. De citat jag harnämnt visar på två orsaker, som från början kunde förutses leda till skevheler,nämligen brist på fördelningspolitik samt bristande tilltro lill regeringensstabiliseringspoli-lik. Jag skall ta några exempel på goda avsikter och andrauttalanden som har nämnts. I proposition 1989/90; 100 heter del ett avsnitt om deninternationella ekonomin atl - förutom att penningpolitiken kan leda lill enför kraftig upp-bromsning - "risken är betydande för en lönekostnadsledduppgång i inflationen i länder där vinstutvecklingen har varit stark under desenaste åren". 80-talels devalvering har drivit upp vinstnivåerna iSverige, speciellt i de stora företagen. Vi har fått en ohanterligfusionsgalopp i vårt land, där man har excellerat i alt köpa upp varandra. Detleder självfallet inte lill en bättre konkurrens, i en ekonomi som är beroendeav just konkurrens. Det gäller inte minst byggsektorn. Utöver fusionsgaloppenhar vi haft den bristfälliga fördelningspolitiken och stabiliseringspolitiken. Regeringen har också försummat fördelningen mellanregioner, som jag var inne på tidigare. Devalveringen och inflationen har givitbåde förmögenhetsomfördelning och koncentration, bl.a. genom just de storaföretagens fördelning över landet, de som gynnades mest avdevalveringspolitiken. Regionalpolitiken har det talats om, t.ex. avLO-ekonomerna , som i sin rapport sade: "Tillväxten skallstyras dit där det finns outnyttjade resurser, t.ex. i . Det skulleminska överhettningen i storstadsområdena." I regeringens proposition1988/89:100 aviserades att "regionalpolitiken aktiveras för alt stimuleratillväxten i områden där del finns ledig kapacitet samt dämpa expansionen föratt på så sätt motverka ytterligare flaskhalsar i storstäderna". Men delhände inte så mycket. Problemetär att regeringen inte heller här förmått vidta åtgärder som ska- Centerförslaget om investeringsavgifter på för nybyggandeav kontor och rättvis skatteutjämning fick inget gehör förrän , ochdå för det första förslaget om investeringsavgifter När beslutet fattades blevden gemensamma nämnaren , och det har visat sig att det inte varittillräckligt effektivt - det kan vi se i den här regionen. Först nu talarregeringen om och ett vidgat område. I verkligheten kom den tredje vägens ekonomiska polidk attkraftigt bidra till koncentration av både kapital och människor De obevekligakonsekvenserna av koncentrationen, centraliseringen och storskaligheten kanalla nu avläsa; överhettning i storstadsregionerna och utarmning avmindre orter och landsbygdsområden. Köer till bostad, till vård, till daghemsplats och itrafiken - det är verkligheten för storstadens människor, för oss som bor härI många, många andra orter har det minskade befolkningsunderlaget lett dllsämre service, färre bussturer, nedlagda skolor och därmed sämreförutsättningar för nya näringslivssatsningar, nya jobb ochutvecklingsmöjligheter - en ond spiral, nedåt. Koncentrationen blir sin egen drivfjäder Där jobben finns,där drivs lönerna upp och dit flyttar många. 1 expansiva branscher i detprivata näringslivet har löneglidningen varit mycket stor Attoffentliganställda, som arbetar med alt vårda livet självt och märker hur deraslöner urholkas medan klyftorna växer, begär kompensafion i det läget ärförståeligt. Det utesluter inte att regeringen har ett ansvar för ensammanhållen arbetsgivarpolitik, där några få inte tillåls driva i väg medhelheten. Men vem kan betala mat och bostad med erkänsla? Spänningarhar skapats, både mellan människor med olika yrken och mellan regioner Sammantagethar det givit en sådan kostnadsutveckling att konkurrenskraft gentemotandra länder försämras med allt sämre bytesbalans som följd. Underskottetökade till drygt 33 miljarder , som vi kunde höra i går Prognosernaför 1990-1991 om ca 37 och drygt 50 miljarder i underskott är tyvärr passé . Med ekonomiska politik vill vi ta till varaproduktionskapaciteten i hela landet. Människorna, företagandet, de mångamindre och medelstora företagen, det svenska jordbruket - som en del behandlarsom någon sorts avvecklingsnäring -, marken och resurserna - allt måstenyttjas. Med bl.a. skatte-, närings-, energi- och miljöpolitik som instrumentvill vi skapa rättvisa - mellan människor och mellan regioner Signalerna skallvara tydliga, ge långsiktiga spelregler och därmed förutsättningar förlångsiktigt stabil ekonomi. Sverigebehöver ett nytt och rättvist skattesystem. medverkade i skallereformens första del, men vivalde en annan finansiering än den som socialdemokrater och folkpartisterenades om. När de många människorna med låga och normala inkomster skall betalahöginkomsttagarnas skattesänkningar - genom hög moms på mjölk, bröd, kött ochpotatis, genom hög moms som drabbar boendet och genom energimoms direkt ihushållen - drabbar det fel, och därför valde vi i att redovisa enannan finansiering. Vårt alternativ innebär inte att de många männi- skornainte får vara med och betala, men det innebär att de stora bördorna inte läggsdirekt på hushållen. Är det, uppriktigt sagt, någon som i realiteten tror valda finansieringen av skaltereformen är möjlig atl kombinera med de högaräntorna, som rusar upp mot allt högre nivåer? Hur skall då människorkunna klara sin vardagsekonomi just på de områden, t.ex. boendet, där man harsvårast alt göra förändringar på kort sikt? Man kan inte heller helt och hålletsluta all äta. Återhållsam beskattning av nödvändig konsumtion och högapunktskatter på miljöstörande energi är vårt alternativ. Det betyder mer kvar iplånboken för dem som måste använda merparten av sin inkomst till detlivsnödvändiga. Vårt alternativ till energibeskattning skonar miljön och gerförnybar energi en marknad, och det, i sin tur, ger nya jobb i hela landet. väljer också utbudsekonomiska åtgärder Genom atlgynna de mindre och medelstora företagen, genom offensiva satsningar pådecentraliserad högskoleutbildning, forskning och kommunikationer genom kraftfullaåtgärder för rehabilitering och god arbetsmiljö - vi var ju överens medsocialdemokraterna - , genom utförsäljning av statliga företag ochgenom direkta åtgärder för att minska överhettning i storstäderna vill vi skaparegional balans i . Det betyder att hela verkligen skall leva. Vi konstaterar samstämmighet med flera andra partier i vadgäller förslaget om arbetsgivarperiod i sjukförsäkringen. väljer också åtstramning. Vi väjer inte för detta.Det var vårt besked , då var med och log ansvar förlandets ekonomi genom åtgärder för all dämpa konsumtionen. Vi stoppadeskattehöjningar och skapade majoritet för del tillfälliga sparandet, somvisserligen har obligatoriets nackdel, men den stora fördelen attpengarna förblir våra egna. Med ränta växer de på ett personligt konto. För attstoppa lånekarusellen skärptes kraven på banker och finansinstitutvid kreditgivning till hushållen. Ökat sparande är nödvändigt för att klara bytesbalansen.Därför presenterar konkreta förslag för alt stimulera hushållenssparande, särskilt långsiktigt sparande. Vi föreslår bl.a. personliga spar- ochinvesteringskon-lon med gynnsamma villkor för sparande till egen bostad ochtill investeringar i eget förelag - och dessutom, som jag nämnde tidigare,skatter riktade mot de miljöskadliga importerade energikällorna. Det har ocksåsin effekt på bytesbalansen. Vi är inställda på återhållsamhet med offentliga utgifteroch på att skjuta på kostnadskrävande reformer Med grundtrygghet som ledstjärnaär vi förvissade om atl det nödvändiga nytänkandet i vad gällerdecentralisering och förnyelse av den offentliga sektorn kan ske utankostnadsexpansion. av socialdemokratisk regering, medkortsiktig politik i vad gäller både ekonomi och ekologi, måsle det äntligenvara dags för åtstramning genom miljöavgifter Den socialdemokratiskaregeringen har surfat på vågorna av oljeprisnedgången. Det är lill skada förbåde ekonomi och ekologi. Miljöavgifterna, som nästan alla talar om - dem villvi i införa . Vi har konkreta förslag i vad gäller svavel och klor 80-lalethar varit ett polariseringens årtionde. Tonlägel i debatten har varit högt, ochpolitikens frågor har ofta ställts i svart eller vitt. Politiska skillna-lerhar mätts upp i ljusår och inte i mil och kilometer Polariseringen, tillsammans med del faktum att väljarnavid valet ville se än större bredd i padamentet - sex partier i ställetför fem - har inte förmått lösa landets problem. Den socialistiska majoriteteni har uppenbarligen inte klarat det. Genom sitt krispaket harregeringen nu manövrerat sig in i ett hörn. Landet är pä väg in i en ekonomiskoch politisk kris. I en situation då landet håller på att förblöda - dåkapitalel rinner ut ur landet, då räntan är skyhög - dä har människorna rättalt kräva ansvar och saklighet i den politiska hanteringen. Vad behöver, och detta oavsett regering, är en nyekonomisk politik, sorn ger långsiktigt stabila förutsättningar för utvecklingoch framtidstro i hela landet. Men vi skall alla veta alt det inte kommer attvara gratis att la landet ur krisen. Det är dags för samling i sakpolitikens mittfält.Polarisering och ytter-kaiitsallernativ har inte bidragit medlösningar Samling i mitten, vid skärningspunkten i politikensflerdiinensionella fält, skulle kunna skapa långsiktiga spelregler, trygghetoch utveckling! (De närvarande centerpartisterna applåderade slående.) AnL 6 LARSWERNER (vpk); "Vi avgår", sade -och så applåderade de socialdemokratiska ledamöterna. Jag förstår atlsocialdemokrater kan applådera tal, men det är första gångensom jag hör att de applåderar sin egen regerings avgång. Vad skall ni göra, omIngvar kommer tillbaka då? Vpk har-till skillnad frånsocialdemokraterna-aldrig medverkat till tillkomsten av en borgerlig regering.Det kommer vi inte heller att göra , och del kommer vi inte att göra iframliden. Detta är ett absolut grundläggande fundament i vårpolitik, som vi aldrig kommer atl vika ifrån. En borgerlig regering vore en olyckaför vårt land. Vi kommer atl la vårt fulla ansvar för atl förhindra atl ensådan regering uppstår ur den nuvarande politiska turbulensen. Vi utgår ifrånatt socialdemokraterna är beredda att ta samma ansvar och förhindra atlregeringsmaklen spelas över till borgerligheten. Denna vår grundhållning innebär inte atl vårt partiutfäsler sig att stödja varje förslag som framläggs av en socialdemokratiskregering. Det finns två partier inom arbetarrörelsen med skiftande värderingarDetta förhållande är inte märkvärdigare eller mer skandalöst än atl del s.k.borgerliga blocket är uppdelat på minst fyra partier Vår utgångspunkt är atl arbetarrörelsen skall hålla ihopgentemot borgerligheten. Men när en socialdemokratisk regering lägger framförslag om strejkförbud, drakoniska strejkböter och elt lönestopp som slårhårdast mot dem som har del svårast, då säger vi stopp - eftersom del påminnermer om gammaldags högerpolitik. Gör tankeexperimentet, , att vi som nikrävde skulle ha slött detta s.k. krispaket med dess strejkförbud. Hade ni dåkommit till insikt om att ni gjort en felbedömning? Skulle ni då ha ändrat erpå grund av de massivafackliga protesterna ute på fältet? Man kan kanske rent av för er egen skullsäga atl det väl var lur atl vi fanns där, så att ni fick möjlighet att ändrahållning. Ni har tagit ett steg i rätt riktning. Men även i det nyaförslaget - från arbetsmarknadsutskottets ordförande och andra - finns såmycket kvar av den antifackliga lagstiftningen och del generella lönestoppetatt vi inte kan acceptera ert förslag. Det innebär inte alt vi önskar enborgerlig regering. Vi är för andra delar av stoppakelet, vi är för pris- ochhyresstopp. De borgerliga partierna är ohjälpligt splittrade i deflesta stora politiska frågor och uppenbarligen oförmögna atl bilda regering.Kvar står att del finns en klar majoritet i denna kammare, bestående avsocialdemokraterna och vpk. Så låt oss då använda denna majoritet för enpolitik inriktad på rättvisa och solidaritet! De åtgärder som kan behöva sättasin mot överhettning och annalkande kostnadskris bör ges en annan karaktär änregeringspa-kelels. Vi är beredda alt när som helst sälla oss ned förresonemang om hur vi gemensamt skall kunna ta oss ur de nuvarandesvårigheterna. har påstått alt vpk bara är berett atlmedverka till populära förslag. För det första tycker vi förstås att det är en fördel omde politiska arbetarpartierna här i kammaren vinner sympati i stället för attuppväcka raseri och upprördhet ute på arbetsplatserna. Det gamla rådet alllyssna till rörelsen är, enligt vår mening, fortfarande giltigt. För det andra är det helt enkelt inte sant att vi bara ärberedda att medverka lill åtgärder som väcker jubel utanför det härhuset. Del har vi visat vid en rad tillfällen här i , senast idecember . Jag vill också påminna om atl många vpk-are ute i landetskommuner och landsting på många håll föreslagit långt ifrån populäraskattehöjningar för alt kunna slå vakt om välfärden. Vi tillbakavisar de försöksom förekommit och säkert också kommer att förekomma atl beskriva vårtparti som ett populistiskt eller opportunistiskt parti. Vi står för en ansvarsfull radikalism. Det innebär konkreti dag att vi anser all del är de som har gjort de stora klippen under1980-talet och de som vinner på skallereformen som i första hand skall bärabördan av en ålslram-ningspolitik. Vi är beredda att ta ansvar för en sådanpolitik. Men vi är inte beredda att ta ansvar för en antifackliglagstiftning - som ni inte heller har stöd för hos fackföreningsrörelsen,som ni hade . står förbundsordförande efter förbundsordförandeupp och säger att detta var en felbedömning. Egentligen finns det ell milt vansinne i atltvå partier som anser sig ha likartade grundvärderingar inte kan komma överens.Då avser jag mer än honnörsord och grundläggande principer som frihet,jämlikhet och solidaritet. Jag avser atl vi är överens i grundläggandeprinciper som strävandena efter full sysselsättning och ett välfärdssamhällesom stöder människors utveckling och hälsa utan att de behöver ha en tjockplånbok. Det är vi överens om - men vi kan ändå inte komma överens . Vi skiljer oss åt i synen på det ekonomiska lägel, viskiljer oss kanske ål i synen på det politiska läget, och vi skiljer ossframför allt ål i synen på strejker och lönestopp. Från vår sida har vi förståelse för att lågavlönadestrejkar när de vet och förstår att den framtida skatteomläggningen kommer attinnebära högre hyror och priser, som de grupperna inte får ut särskiltmycket av skattereformen. Vi menar också att strejk är löntagarnas sista medelalt proteslera rned - och det är en rätt som inte skall las bort. Däremot är ett allmänt lönestopp för alla, kombinerat meden skaltereform som ger högavlönade mest, en åtgärd som vi finner omöjlig. Vivet ju att priser kommer att öka som en följd av alt importpriserna stiger ochde varor som las in i landet blir dyrare. Vi är överens om att vilja arbeta för full sysselsättningoch fortsatt och utvecklad välfärd, men vi kan inte förenas i denna sakfråga -om strejkförbud och allmänt lönestopp. Det är två skilda saker Del milda vansinne som jag talade om är, att nu ställsregeringsmakten på spel i en låst situation. Det ligger på alla parter altförsöka komma överens. Ekonomisk politik måste bedrivas på både kort och långsikt. På kort sikt är problemet överhettningen: del råder brist på arbetskraftinom en rad sektorer, men framför allt inom vården, omsorgen och industrin -sektorer som vi vill värna orn och stödja. I den motion som vi lade fram ijanuari redovisades en rad tankbara åtgärder för atl komma till rätta meddessa problem. På läng sikl finns det också andra problem inom ekonomin.Regeringen pekar på elt av dem; höga löneökningar leder till hög inflation, somleder till höga löneökningar - och efter ytterligare några varv blir resultateten kostnadskris. Regeringen anser att lönerna ökar för snabbt till följd avarbetskraftsbristen. Detta är vad frågan om lönestopp handlar om. Enligt minmening överdriver regeringen lönernas inverkan på inflationen. Men om lönerna / genomsnitt fortsätter att öka med , får vi naturligtvis förr eller senare ett kostnadsproblem, om inteproduktionen ökar i samma takt. För vissa grupper måste ändå lönerna få öka såmycket, av de orsaker jag har nämnt. Det regeringen kallar förkostnadskris resulterar i devalvering eller höjd arbetslöshet. Inget av dettaär bra, vare sig för eller för löntagarna, framför alltlåglönegrupperna. Finansiella spekulationer, höga vinster och snabbalöneökningar ger högre inflation. Man kan gräla om vad som kommer först- hönaneller ägget-men det grälet leder ingenstans . Men en sak är säker;låginkomsttagarna hamnar alltid sist i pris- och lönekarusellen. En låg inflation ger naturligtvis den bästareallöneulvecklingen för låginkomsttagarna. Förutsättningarna för en fortsatthög sysselsättningsnivå förstärks också vid en låg inflation. Att kombinera enbra och rättvis fördelningspolitik med en hög arbetslöshet är däremot heltomöjligt - även om en del drömmer om och tror på delta. Bäst vore om låginkomsttagarna kunde få högre lönepåslagän andra, som inflationen var låg. Detta är emellertid svårt attuppnå pä en fri arbetsmarknad. Jag tror att det för alla låginkomsttagare vore bra om mankunde hålla igen på den allmänna löneökningstakten i meningen likaprocentpåslag, därför att det driver på inflationen. Det innebär också enorättvis fördelningspolitik. Del innebär att höginkomstlagarna i vissa fallkan få maka åt sig, spe- cielll somde har gjort vinster på den skatteomläggning som regeringen och hargenomfört. Jag tror atl detta skulle vara bästa sättet att förhindra enframlida kostnadskris. Frågan ärbara hur det skall göras - det är inte så enkelt. Lönestopp är varken ett effektivt eller ett rättvist sättatt nedbringa inflationen. Därtill kommer att det framstår som politisktalltmer omöjligt för var dag som går Del borde t.o.m. regeringen kunna inse -och gör del kanske också. Det kan dock finnas andra alternativ. Jag påstår inte attde är oproblematiska eller helt bra de heller, men visst är del underligt attregeringen väljer alt lägga fram det sämsta och mest provokativa alternativetvad gäller lönebildningen, som män gör . Elt alternativ kunde möjligen vara ett allmäntkrontalspåslag för samtliga löntagare. Alla får då lika myckel i höjning pertimme. Det ger naturligtvis de lågavlönade en betydligt snabbare procentuelllöneutveckling än övriga, inte minst efter skatt. Som ett räkneexempel - jagsäger räkneexempel, för det är inget förslag; Om man räknar med mer itimmen, så skulle det ge en låginkomsttagare med /månad ilöneökning, som en höginkomsttagare med /månad får ilöneökning. Rättvisa löneökningar i kombination med pris- ochhyresstopp borde rimligtvis reducera inflationstakten. Om regeringen sedanvågar sig på att ta itu med övervinster och spekulationslransakdoner t.ex. inombyggnadssektorn, då kunde regeringen kanske tala om ett åtgärdsprogram motinflationen och inte ett aktionsprogram mot låglönegrupperna. Vpk har redan tidigare lagt fram förslag för atl bekämpainflationen, t.ex. en extra skatt på företag och branscher och på oskäligaprishöjningar En annan bra åtgärd vore att reducera eller helt ta bortmomsen på mal. Del skulle snabbt och enkelt reducera behovet av höga nominellalöneökningar Ytterligare en enkel åtgärd vore att öka på denskattereduktion som redan ligger i skatteförslaget. Att tillföra mellan 3000och ytterligare i intervallet skulle naturligtvisockså minska behovet av stora nominella löneökningar För en låginkomsttagaremed . i årsinkomst skulle detta innebära en förstärkning avköpkraften med upp emot , och del före löneökningen. En höglönebroms skulle möjligen kunna konstrueras som enavgift på lönehöjningen. För en verklig höginkomsttagare skulle avgiften ellerföretags-boten kunna vara . Det vore en effekdv broms på de högavlönadeslönefest. Jag menar också att valutaregleringen måste ges ett reellt innehåll. ; Regeringens agerande är en smulamärkligt. Ett par av huvudingredienserna i stoppaketet för att komma till rättamed arbetskraftsbristen är att införa strejkförbud och lönestopp. Förutom attdessa förslag är demokratiskt orättfärdiga löser de inte de ekonomiska problemsom finns.