prot · GD0944 · 1989-12-31 00:00:00 — Jaghar i min hand en liberal tidning som i sin ledare är mycket bekymrad över attkommunerna måste höja kommunalskatten med med hänsyn tiU den utvecklingsom jag har redogjort för Jag vill vidarebefordra till denfråga som ställs i tidningen: Enligt skattereformen skall den som tjänar under180000 kr bara betala kommunalskatt, medan de som kommer över deninkomstgränsen också får betala statsskatt. På så sätt skall det finnas enviss balans mellan låg- och höginkomsttagare. Men hur blir det omkommunalskatten måste höjas år ? 1989/90:44 12december 1990 Vissafrågor rörande dementa m.fl. DANIELTARSCHYS (fp) replik: Skattereformen kommer att vidga arbetsutbudet och kommer att påverkaekonomin på en mängd förmånliga sätt för kommuner, för landsting och förvanliga människor i . Debatten om skattereformen hoppas jag att vi kanhålla i slutet av i kammaren. Nuvar det emellertid ett annat problem som jag tog upp, nämligen frågan om hurden långsiktiga skattestrategi som driver går att förena med denlångsiktiga socialpolitiska strategi som samma parti driver Då säger att kommer att ge besked om detta i sin motion i januari.Jag avvaktar med spänning att få ta del av den. Jag tycker att det är på tidenatt det blir någon ordning även på moderata samlingspartiet. Det går inte attdriva idén om att skatterna kan sänkas kraftigt som den socialaomsorgen och den sociala vården på alla möjliga områden kan fortsätta attbyggas ut. Det måste, , bli någon konsistens på det budskap sommoderata samlingspartiet framför När det gäller en radandra frågor om byggregler, m.m. är vi helt överens. STENSVENSSON (m) replik: Det är bra att vi får anslutning när det gäller byggreglerna, men vihar inte sett det i betänkandet, eftersom inte har framfört sammasynpunkter i sina motioner Vi moderater har inte heller några reservationergemensamt med med den innebörden. Men det är bra att vi får dettabekräftat i kammaren i stället. Jag har redan gett ettsvar när det gäller den långsiktiga strategin. 1989/90:44 12december 1990 Vissafrågor rörande dementa m.fl. derater vill ta bort destyrande regler som är förenade med de specialdestinerade statsbidragen tillkommunerna. I stället vill vi satsa på ett klumpbidrag. Vi noterar nu attKommunförbundet internt i en egen utredning har kommit till samma slutsats,nämligen att detta kommer att ge större frihet för kommunalmännen att användatillgängliga resurser på ett sådant sätt att de kan göra lokala anpassningar Destelbenta regler som gäller innebär att hinder läggs i vägen för detta.Det vore värdefullt om också kunde tänka sig att ansluta sigtill denna ståndpunkt. Då skulle vi underlätta för kommunerna. Sedankonstaterar jag att de ökade kostnader som skattereformen kommeratt leda till för kommunerna är av minst sammastorleksklass som de besparingar på statsbidragen som vi har föreslagit i våramotioner Detta har , tillsammans med socialdemokraterna, ansettvara ett hot mot välfärden. upphöjs detta till högsta visdom när denskattereform skrivs under som leder tiU att samma pengar försvinner frånkommunerna och att de styrande reglerna för statsbidrag blir kvar Det är snarareen sämre situation än den går till anfall mot genom att ta uppdiskussionen här med mig . Den här debatten gäller i huvudsak äldreomsorgen, men i vissaavseenden, i fråga om betänkande 13, också insatser för yngre personer medfysiska eller psykiska handikapp. Det är naturligt att gruppernas intressenibland sammanfaller, men det finns en liten risk för att debatten, såsom den nuoch i andra sammanhang förs, kan uppfattas som att handikappfrågorna behandlasstyvmoderligt och kommer så att säga med på köpet när äldres behov diskuteras.Jag vill gärna inledningsvis understryka att vi naturligtvis alltid måstehålla isär begreppen och att vi har klart för oss att yngre människors behov,intressen och önskemål ofta är helt annorlunda än de äldres. Åldremänniskor utgör inte heller någon homogen grupp. skulle man kunna trodet då det ofta förs en förenklad debatt som speglar vissa modetrender För 20år sedan var det ny- eller ombyggda ålderdomshem som visades upp somkommunernas flaggskepp. var boende i det lyckligasteför alla. har det varit så att allt utom den egna bostadenbedömts som dåliga alternativ för äldre. Jagtror jag törs påstå att den tid vi nu är inne i präglas av en ökad insikt omatt det behövs fler boendealternativ och att det inte är ensidighet som skallprägla debatten och utbudet, utan mångfald. Det är nödvändigt om vi skall ha enchans att klara av det ökade och ökande behov som vi ser Vi vet ju attantalet personer i den äldsta åldersgruppen kommer att öka mycket kraftigtunder den närmaste tioårsperioden. Vivet också att antalet yngre människor, de som är i s.k. produktiv ålder, kommeratt minska . Redan det ger en indikation på att vi kan fåframtida problem, men det är också annat som tillkommer fanns det inteså många yrkesalternativ för flickor att välja mellan, för väldigt många varvårdområdet ett naturligt val. finns det fler yrken som lockar ocksåflickor, yrken som kanske har högre status men som framför allt ger bättrearbetstider och högre lön. Det här är positivt för kvinnorna och flickorna,och det skulle vara bra för vården om det också vore så att pojkarna och männeni samma utsträckning hade sökt sig till vårdområdet. Tyvärr är så inte fallet. En annan faktor som egentligen är av större betydelse änvad man normalt tänker på är att vi inte längre har tillgång till denarbetskraftsreserv som hemmafruarna utgjorde. Det varkvinnor med en ofta stor livserfarenhet och med ett praktiskt kunnande somgjorde dem i många fall synnerligen lämpliga att ta itu med vårduppgifter Egentligen borde vi lägga ned mycket mer tid och fantasiän vad vi gör på att förebygga behov av hjälpinsatser De medicinskaförutsättningarna finns. Forskare på området hävdar att en 70-åring ärsom en 60-åring , en 80-åring som en 70-åring var tidigare. Manhävdar också att den medicinska statusen snabbt kan försämras, om uppgifternaför den enskilde försvinner och livsinnehållet försämras. Det kräver av oss ettnytt synsätt. De allra flesta människor är inte förbrukade vid 65. För alla demsom orkar och som också fortsättningsvis vill ha en uppgift i samhället måstedet skapas förutsättningar Det ligger ju i allas, inte minst samhällets,intresse att så kan ske. Här kommer frågor som den rörliga pensionsåldern in ibilden, men också kanske mera närliggande. Det jag närmast tänker på är att mangenom samhällets försorg borde kunna auktorisera insatser såväl inom barn- ochungdomsverksamheten som inom äldre- och handikappomsorgen. Från har vi tagit upp den här frågan i reservation10 i betänkande 13, där vi bl.a. framhåller att det måste göras helt klart attdet skall vara möjligt att betala ut mindre ersättningar, typomkostnadsersättning, skattefritt. Om man fick till stånd en mer organiseradverksamhet av det slag som vi i brist på bättre benämning kallat"väntjänster", skulle det kunna bidra till att lätta på det vårdbehovsom man på många håll har så svårt att klara . Apropå synen på äldre kan man bli mäkta indignerad när mantar del av förhållningsregler som gällde på många ålderdomshem så sent som frampå 40-talet. Jag har i min hemkommun, som inte alls är något undantag, lästregler som: Pensionärerskola iakttaga ett hövligt beteende gentemot personalen. Det ärsträngeligen förbjudet att nyttja tobak. Det är strängeligen förbjudet att lämna hemmet utanföreståndarinnans tillåtelse. Och somsista anmaning: För den som bryter mot någon av dessa regler dragés kaffeoch snus in . Detta vittnar om en förmyndarmentalitet som vi alla ivrigttar avstånd från . Åndå förekommer det flera former av förnedrandebehandlingar av äldre även men som grundar sig på kravet på ökadeffektivitet. Effektivitet och rationalisering är dagens modeord som inte riktigtplatsar i de här sammanhangen. Bara ett sådant exempel är när man för tidsvinnande låter nattpersonalen på ålderdomshem och sjukhem väcka de äldre föreklockan fem för tvättning och påklädning för att de skall liggafärdig-klädda på sängen när dagpersonalen kommer . Vissa frågor rörande dementa m.fl. 1989/90:44 12december 1990 Vissafrågor rörande dementa m.fl. Detfinns kommuner där man känner sig alltmer pressad av den ekonomiskasituationen och driver kommunen som ett företag där varje produktionsenhetskärskådas var för sig ur effektivitets- och "lönsamhetssynpunkt" ochdär äldre- och handikappomsorgen inte är undantagen. Tyvärr har effektivitetskravetblivit mer påtagligt hos den regering som vi nu har än hos någon tidigareregering i modern tid, säkerligen beroende på att harblivit så dominerande. Urskattebetalarnas synvinkel kan rationaliseringskrav och liknande försvaras påde allra flesta områden, men jag tror att det är ytterst få som ställer upp påatt ökad effektivitet är det näst intill primära begreppet när det gäller vårdoch omsorg. Om vi skall kunna hävda att vi har en välfärdsstat måste det varamänniskors behov av hjälp som ställs i förgrunden. De fördelningar av resursersom behövs måste göras i huvudsak från andra samhällssektorer till vårdområdet.Det får inte vara så, vilket varit påtagligt särskilt inom handikappområdet,att man ställer grupper mot varandra. Detär ett synnerligen angeläget tillkännagivande till regeringen som utskottetföreslår Där understryks att nödvändiga resurser måste komma till stånd påhandikappområdet och att handikapputredningen och andra liknande utredningarinte får begränsas av nolldirektiv. Tyvärr har socialdemokraterna i utskottetreserverat sig. Det lär väl knappast minska risken för att regeringennonchalerar också i det här fallet, som den har behagatatt göra . Men här handlar det sannerligen om densocialdemokratiska regeringens trovärdighet när det gäller omsorgen om de svagai samhället. Genommotionskrav från bl.a. berörs huvudmannaskapsfrågan för äldreomsorgen.Från har vi pekat på att de avgörande problemen är brist på personaloch brist på boendealternativ som kunde avlasta sjukhusen. När man somregeringen gör lyfter upp huvudmannaskapet till den avgörande frågan måste detvara ett sätt att dölja oförmågan att lösa de verkliga problemen. Dessutomtycks man utgå från situationen sådan den ter sig i storstaden, eller rättaresagt , och bortser helt från att man på flera håll i landet lyckatslösa de organisatoriska frågorna på ett alldeles utmärkt sätt och där man tartill vara de kunskaper som är bäst utvecklade hos kommunerna resp. landstingen.Utskottet vill inte ta ställning i sakfrågan med hänvisning till att fråganbereds inom regeringen. Från beklagar vi detta. Vi menar att omriksdagen hade gjort ett uttalande i den riktning som förordar, hademan kunnat stoppa ett förslag som riskerar att bli ett illusionsnummer Deblir anledning att återkomma till frågan, men går det att påpekasådant som är oroande. Vi har ju sett tidigare hur det har gått när kommunernafått ta över uppgifter utan att motsvarande resurser följt med, exempelvis inomomsorgsområdet. Där har verksamheten varit inriktad på att, som riksdagenbestämt, aweckla institutionerna - rekordsnabbt och utan att man förvissat sigom att det har funnits fullgoda alternativ. I många fall har kommunerna intehaft en rimlig chans att tillgodose de nyuppkomna behoven på ett bra sätt. Ochnaturligtvis är det omsorgstagarna som kommit i kläm. När vi stiftar lagar ochgenomför reformer som radikalt ändrar på förutsättningarna för en verksamhet,måste det givetvis ske med förnuft och med sådanaövergångsbestämmelser att vi inte kastar ut barnet med badvattnet. Den härfrågan tas upp i reservation 5. Jag har varit inne på att vi harstora svårigheter med att på ett bra sätt klara av äldre- och handikappomsorgenframför allt i storstäderna. Vi kan se framför oss ökande problem som ocksåkommer att spridas till andra delar av landet.Det kommer att bli ett faktum omförslaget till skattereformen kommer att genomföras. Det har kommit fram senasti dag i rapporten i radion hur det kommer att slå för glesbygden och deras hemtjänstverksamhet.För att vi skall ha en chans att få kontroll över situationen krävs det av ossatt vi alla beslutsfattare överger ett slentrianmässigt tänkande som utgårfrån att en verksamhet måste se ut på ett bestämt sätt. Alldeles oavsett hurutvecklingen i övrigt kommer att se ut, kommer behoven inom vård och omsorgalltid att variera. Det finns, och kommer alltid att finnas, olika önskemål omhur behoven skall tillgodoses. Dess bättre kan vi räkna med att det också iframtiden kommer att finnas människor som vill ta initiativ och som är bereddaatt ta ansvar för verksamheter vid sidan av den kommunala, konventionellaverksamheten. En sådan utveckling måste stimuleras. Den får alltså inte hållastillbaka. Det framhålls i reservation nr 3. Om vi i ökad utsträckning skall kunna locka människor attsöka sig till vårdyrken och, inte minst, få dem att bli kvar där, måste vi fåtill stånd ett brett personalpolitiskt utvecklingsarbete. Det gäller frågor omarbetsvillkor, arbetsmiljö, utbildning och personalutveckling. Inte minstviktigt är det i det sammanhanget att de anställdas egna erfarenheter ochuppslag tas till vara. De här kraven tas upp i reservation nr 4. Jag skall när det gäller socialutskottets betänkande nr13, som jag i huvudsak har uppehållit mig vid, avslutningsvis någotberöra kostfrågorna. Det är ju numera ett välkänt faktum att kosten betydermycket för alla människors hälsa. En riktig kost är allra viktigast förbarnen, för dem som är sjuka och för de äldre. har vi inte alls tagittill vara den vetskap som vi har på detta område. Det är i stället ett sorgligtförsummat kapitel, där inte minst bristerna i utbildningen - alltifrångrundskolan och upp till yrkesutbildningen - är påfallande. Det är särskiltviktigt att kost- och näringskunskap ges utrymme i vårdyrkesutbildningen och ifortbildningen för vårdpersonal. Vidare kan det finnas anledning att härpåminna om kravet på att die-tisterna skall bli legitimerade för att på detsättet få en högre status inom vården. Jag yrkar bifall till alla reservationer i socialutskottetsbetänkande nr 13 där representanter finns med samt till folkpartietsreservation nr 15, där en angelägen fråga tas upp. Det handlar då om attpersonkretsen bör utvidgas när det gäller omsorgsverksamheten. Det som jag har sagt om synen på de äldre, ommångfalden, om valfriheten och om hur vården måste utvecklas i fråga ompersonalfrågor etc. gäller naturligtvis också i allra högsta grad dedemenssjuka. Demens är ingen ny företeelse. Men eftersom de här sjukdomarnasfrekvens ökar i takt med stigande ålder hos befolkningen, måste vi räkna medatt fler människor än tidigare i vårt samhälle kommer att drabbas. Länge harde här sjukdomarna och de människor som drabbas av dem fått Vissa frågor rörande dementa m.fl. Vissa frågor rörande dementa m.fl. Man har ofta inte haft klart för sig att det rör sig om sjukdomari egentlig mening, utan det här har uppfattats som ett oönskat och mycketbesvärligt inslag i en del människors åldringsprocess. De här människorna kaninte bo ensamma i sina hem. Inte heller är det alltid lämpligt att deintegreras i ett ålderdomshemsboende. Den boendeform som man har funnit vara mestlämpad för de demenssjuka är gruppbostäder, där de sjukas kvarvarandefunktioner kan stimuleras och uppehållas under ibland rätt . Vi icentern har framhållit att det är en angelägen uppgift att gruppbostädernabyggs ut, som ju är helt otillräckliga i fråga om antalet. Men det är också ensynnerligen kostsam uppgift, som kommunerna knappast kommer att klara av om deinte får hjälp. Därför har vi, som framgår av socialutskottets betänkande nr12, reserverat oss. Det gäller reservation nr 6, där vi säger att det krävsatt ekonomiska medel avsätts för denna verksamhet. Vi i har i annat sammanhang föreslagit att 500miljoner århgen skall avsättas som stimulans när det gäller gruppbostäderna ochatt detta skall finansieras via skatteutjämningsanslaget. Vi anser således inteatt det räcker med ett uttalande där utskottet föreslår att gerregeringen till känna vad utskottet har anfört om att gruppboendet skallprioriteras. Dessutom måste alltså medel anslås. Eftersom demenssjukdomarna är så svåra både för dedrabbade själva och för deras anhöriga finns det stor anledning att satsa påforskning om orsaker och möjligheter till förebyggande insatser och behandling.Vid den hearing som utskottet hade i det här ämnet framkom det tydligt att detbehövs mer resurser för att sådan forskning skall kunna komma till stånd iönskad omfattning. Ett tillkännagivande till regeringen om detta måste vara enviktig vägledning nu när forskningspropositionen förbereds. Det som i övrigt kan sägas om de demenssjuka, om derasmöjligheter till stöd, om dagverksamhet, om avlastning för de anhöriga osv. harredan framförts av både och . Jag kan instämma idet som dessa talare har sagt på den här punkten. Jag yrkar bifall till reservationerna 5, 6och 8 i socialutskottets betänkande nr 12 och i övrigt till utskottetshemställan. MARGÖINGVARDSSON (vpk): Som suppleant i socialutskottet har jag intedirekt medverkat till utskottstexten. Jag tycker därför att jag kan ha rättatt få berömma texten i socialutskottets betänkande nr 12. Det är faktiskt ettbetänkande som är litet utöver det vanUga. Här är en enorm kunskap samlad. Härfinns det medicinska fakta. Här finns tankar om forskning. Patientföreningenhar dessutom kommit till tals. Jag tycker faktiskt att det här betänkandetkunde användas som lärobok såväl för politiker som för anhöriga ochvårdpersonal. I det här betänkandet föreslår utskottets socialdemokrateratt ett tillkännagivande skall göras om att det är nödvändigt att prioriterautbyggnaden av gruppboendet för dementa. I och för sig är det givetvis inte felmed ett sådant tillkännagivande. Det är bara det att det är helt otillräckligti den situation som vi nu befinner oss i. Utskottet har, som väl är bekant föralla, vid fiera tillfällen tidigare framhållit hur viktigt det är attgruppboendet byggs ut. känner man givetvis tillute i kommunerna. Man känner till vilka behov som finns, och man vet att denhär gruppen vårdbehövande far illa. Man vet också att de anhörigamånga gånger har ett alldeles för tungt vårdarbete. Ute i kommunerna vet mandessutom att frågan om gruppboende för dementa är något av en nyckelfråga förhur det skall gå inom vården i övrigt. Om utbyggnaden blir av, skulle det fåstor betydelse för sjukvården. Dessutom skulle det innebära att hemtjänstenavlastades. Detär inte så, att kommunerna rent allmänt visar känslokyla gentemot den härgruppen vårdtagare och därför avstår från en utbyggnad av gruppbostäderna.Orsaken till att det inte byggs gruppbostäder är i stället den ekonomiskasituation som många kommuner befinner sig i. Det behövs alltså pengar frånstaten för att gruppboendet skall bli verklighet. Staten har ju helt andramöjligheter än kommunerna att kompensera sig för ökade utgifter Detser ut som om det skulle bli en majoritet här i kammaren för reservation6 i socialutskottets betänkande 12 som innehåller en begäran till regeringenorn statsbidrag till gruppboendet. Därför vill jag säga någonting om villkorenför att kommunerna skall få del av det här statsbidraget. Om man jämför med devillkor som gäller för byggandet när det gäller kollektiva boendeformer- jag tänker då på de statliga räntebidragen -, kan man se att de villkorenfaktiskt är mindre lämpade beträffande den här formen av gruppboende. Dehär reglerna fastställer bl.a. köksutrustningen, dvs. att det skall finnas enkokvrå eller ett kök. Med en kokvrå skall det finnas ett och ett halvt rum, menmed ett kök räcker det med ett rum. Visst kan det vara bra med kokmöjligheteri dessa bostäder, men det är främst för de anhörigas skull. Det borde kunnaordnas så att köksdelen vid behov kunde stängas av. Det är inte lämpligt attdet finns en köksavdelning när en person med svår demens vistas ensam ibostaden - det kan ställa till mera problem än glädjeämnen. Denregel som säger att denna typ av bostäder inte heller skall vara samlokaliseradmed andra bostäder kan också försvåra byggandet i just denna form. Det kanibland vara bra med en samordning. Detfinns flera regler som inte lämpar sig för gruppboende för senildementa, t.ex.att personalrummen skall vara placerade utanför bostadsgruppen och attentrédörrarna till de privata bostäderna inte får vara placerade mot gemensammarum. I gruppboende för dementa kan det tvärtom vara en fördel att de privatabostädernas entrédörrar gränsar till gemensamma rum, för att de dementa inteskall tappa bort sig när de kommer ut ur sina egna rum och virrar omkring ikorridorer utan snabbt skall se var personal och andra i bostadsgruppen finnsnågonstans. Sådanahär regler bör alltså ses över när reglerna för statsbidragen utformas. Jag yrkar därmed, herrtalman, bifall till reservation nr 7. Betänkandenr 13 förtjänar också en viss uppmärksamhet. I det betänkandet finns ettavsnitt som är något av ett trendbrott inom den handikappolitik som har råttunder . Utskottsmajoriteten föreslår ett tillkännagivande om attutredningar inom handikappområdet skall befrias från nolldirektiv. Det äroerhört bra att detta tillkännagivande görs, då nolldirektiven har varit enhämsko på utredningarna, som i praktiken har omöjliggjort för- 1989/90:44 12december 1990 Vissafrågor rörande dementa m.fl. Vissa frågor rörande dementa m.fl. slag omförbättringar Det är inte så att reformer inom handikappområdet går utöver detsom vi andra har, utan dessa "reformer" handlar oftast bara om att gemänniskor med handikapp någorlunda förutsättningar för att kunna leva ett livsom vi andra tar för givet. Jag är medveten om att det var den borgerliga regeringensom införde nolldirektiven, och jag tycker därför att det är extra glädjandeatt syndarna från den borgerliga tiden har tänkt om och inser att nolldirektivenmåste bort. I detta betänkande tar man också upp personalrekryteringentill sjukvården. Sjukvården inför 1990-talet står och faller med frågan ompersonalrekryteringen. Jag vill då ställa en fråga tiU socialdemokraterna,eftersom jag inte någonstans i betänkandet kan hitta några planer för hursocialdemokraterna tänker sig att personalkrisen inför 1990-talet skall lösas.Vi vet alltså att det behövs ungefär 100 000 nya vårdbiträden till hemtjänsteninför och ungefär 25 000-30 000 tiU sjukvården. Det skulle vara mycketintressant att höra hur socialdemokraterna tänker sig att det här egentligenskall gå till. I reservation nr 14, som jag yrkar bifall till, tar vi uppen del insatser som behöver göras för att förbättra personalsituationen. Det äranpassning av arbetstiden, att man t.ex. kan tänka sig olika, individuellascheman. Man måste göra någonting åt helgtjänstgöringen och förbättrapersonalutbildningen. Men det är inte hela förklaringen till attpersonalsituationen har blivit sådan som den är . Det finns också andraorsaker till personalbristen. För att spara tid vill jag bara hänvisa tilldebattartikeln av i . Där säger han attpersonalbristens orsaker är de återkommande besparingarna , somhar gjort situationen helt ohållbar för sjukvårdspersonalen och som har gjortatt den har flytt från sjukvården. Jag yrkar alltså, herr talman, bifall till reservation nr7 till betänkande nr 12 och reservation nr 14 till betänkande nr 13. DANIELTARSCHYS (fp) replik: Jag gläder mig över de goda recensioner somMargö gav de båda betänkandena. Får jag peka på en liten passus i betänkande nr 13, därdet står: "gäller för samtliga kommittéer och särskilda utredare vissa generella direktiv--- . Dessa direktiv, som ofta kallats nolldirektiven, innebär i prin cip att förslag från kommittéer inte får öka de offentliga utgifterna eller minska statsinkomsterna." Året var alltså 1984. Minns jag rätt, herr talman, avgickden borgerliga regeringen . MARGÖ (vpk) replik: Då vill jag fråga om det intefanns några nolldirektiv på den borgerliga regeringens tid. Jag ber DanielTarschys att tänka efter riktigt ordentligt innan han svarar ANITASTENBERG (mp):