prop · GD0342 · 1989-12-31 00:00:00 — Omdet nu är så att kommunen varit vårdslös i sin myndighetsutövning och skadadrabbat den enskilde, har det inte känts bra att likväl vägra ersättning därföratt den s k standardregeln kan vara tillämplig. Innebördenär ju att kommunen i princip alltså medger att skadan berott på kommunensförsummelse. Men därefter säger man att ingen ersättning skall utgå för det fåranses normalt att vara försumlig i viss mindre grad. Eller att ersättning intekan utgå därför att det visat sig att alla andra kommuner i likartade fallockså är försumliga; dvs det är standard att vara lite försumlig. Motdenna bakgmnd får utredarens förslag att upphäva begränsningarna anses varavällovligt. Har den enskilde drabbats av en skada beroende på kommunensförsummelse är det ett rättssäkerhetskrav att han/hon får ersättning. Ipromemorian föreslås avskaffande av den s. k. standardregeln i 3 kap. 3 § skadeståndslagen,d.v.s. att för skadestånd fordras, förutom fel eller försummelse frånmyndigheten, att "de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn tillverksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dess utövning". Somförfattaren framhåller kan man redan vid en bedömning av om fel har begåttsväga in frågor om vilken standard som kan krävas av myndigheten. Därmed anserhan att standardregeln egentligen är onödig, svår att förklara för allmänhetenoch snarare en belastning för det allmänna. Kommunen anser emellertid i likhetmed att standardregeln bör bibehållas som en spärr motöverdrivna anspråk på förvaltningsmyndigheternas perfektion. Ettslopande av denna ansvarsbegränsande regel skulle göra det lättare för domstolarna alt fingera vållande och utdöma skadestånd även i fall där fel eller försummelse i vanlig skadeståndsrättslig mening inte föreligger. Detta är enligt erfarenhet inte ovanligt i skadeståndsmål mot staden. Reeeln bör bibehållas för att motverka sådana tendenser. Förbundettillstyrker att standardregeln slopas. Den extra vållandebedöm- Bilaga 3 ningsom regeln innebär är en säregen företeelse inom skadeståndsrälten som kanutgå. Tillämpningen i rättspraxis visar också att domstolarna har hindrats frånatt skärpa kravet på en myndighet med hänsyn till prövningen huruvida enskälig standard vid myndighetens handläggning underskridits. Borttagandetav den s k standardregeln är välkommet. Skälen för att avlägsna denna ipraktiken tämligen betydelselösa begränsningsregel är övertygande. Föreningentillstyrker att standardregeln avskaffas. Det framstår som motstridigt rent lagteknisktatt, sedan culpa konstaterats, bedöma humvida "de krav blivit åsidosattasom med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dessutövning". Ett hänsynstagande till verksamhetens art och ändamål bör kunnaske inom culparegdns ram. Men något skäl varför det allmännas culpa skallbehöva vara särskilt kvalificerad torde inte föreligga, lika lite som detallmänna bör kunna framföra ursäkter om bristande resurser e. d. Beträffandeden s k standardregeln (avsnitt 4) har utredaren med all önskvärd tydlighet(särskilt s 36) beskrivit nackdelarna med nuvarande bestämmelse och övertygandevisat att bestämmelsen bör avskaffas. 4 Förslaget att avskaffa passivitetsregeln 13:4 SkL Kammarrätten i Bakgrundentill bestämmelsen i 3 kap 4 § skadeståndslagen är att förhindra att rätt skallkunna vinnas så att säga bakvägen. Det skall inte vara möjligt att i ställetför att överklaga i ordinär väg vinna rättelse skadeståndsvägen. Det ärviktigt att denna bakgmnd beaktas. Å andra sidan kan bestämmelsen i 3 kap. 4 §i vissa fall leda till olyckliga resultat. Ett slopande avbestämmelsen i 3 kap. 4 § skadeståndslagen torde mot bakgrund av att den vanliga medvållanderegdn i 6 kap 1 § skadeståndsla gen är tillämplig inte innebära annat än att en underlåtenhet att fullfölja talan bara får rättsverkningar om underlåtenheten är att anse som oakt- sam. Detta kan betraktas som en godtagbar lösning varför förslaget till styrks i denna del. Tingsrättenkan inte instämma i det berättigade i att avskaffa passivitetsre- Bilaga 3 geln.Gmndtanken att skadeståndsmöjligheten inte skall ersätta det normalaförfarandet att söka rättelse genom överklagande är riktig (jfr sid 40 ö). Denbör dock framgå direkt av lagtexten och inte bara motivledes, eftersom det intefinns någon allmänt gällande regel om skyldighet att överklaga ett beslut. Om passivitetenskall bedömas som en fråga om medvållande förespråkar tingsrätten en lösningefter norskt mönster Ofr sid 41 m). Rikspolisstyrelsenhar inte någon egen erfarenhet av att tillämpa passiviietsregdn i 3 kap. 4 §skadeståndslagen, eftersom styrelsen inte är behörig att pröva anspråk som gmndaspå påstående om felaktigt beslut. Regeln måste emellertid anses väl restriktiv,och anledning att se formellt annorlunda på dessa fall jämfört med övriga medvållandefalltorde saknas. Den allmänna bestämmelsen om medvållande i 6 kap 1 § ärtillfyllest enligt bedömning, och 3 kap 4 § kan upphöra attgälla. Vidkommandepassivitetsregeln vill jag anföra följande. När myndighet, domstol ellerförvaltningsmyndighet, meddelar dom eller beslut skall därav berörd part somregel underrättas om innehållet i domen eller beslutet. Vidare skall lämnas fullföljdshänvisning.I den nya förvaltningslagen har fästs särskild vikt vid att fullständig ochkorrekt underrättelse respektive fullföljdshänvisning lämnas. Passivitetsregelni SkL 3:4, som tillkommit före den nuvarande förvaltningslagen, bygger på den fömtsättningenatt den som träffas av ett beslut som innefattar myndighetsutövning skalltillvarata sin rätt i första hand genom allmänna eller särskilda rättsmedel. Försummasdetta föriorar man i princip sin möjlighet till ersättning för skada på gmnd avfel eller brist i beslutet. Den reservationen görs dock alt, om man haft giltiganledning för sin underiåtenhet, denna inte skall beta vederbörande rätten tillskadestånd. Både den noggranna reglering som gäller för underrättelse och omvad som skall iakttas i fråga om fullföjd och den nämnda reservationen i SkLtalar för att passitivetsregdn inte behöver avskaffas. Att falla tillbaka påallmänna medvållanderegler synes inte kunna fullt ut ersätta ett slopande avpassivitetsregeln; en passivitetsregel av här aktuellt, slag" synes förövrigt på ett klarare sätt än genom en medvållanderegd dra upp gränserna förföreliggande skadeståndsskyldighet. Genom atl bibehålla passivitetsregelnvinner man också - vilket från principiell utgångspunkt är väsentligt attriktigheten av beslut i förvaltningsärenden som regel inte kommer under allmändomstolsprövning inom ramen för mål om skadestånd. Under hänvisning till detanförda vill jag avstyrka ett avskaffande av passivitetsregeln i SkL 3:4. Ipromemorian har ifrågasatts om inte den vanliga medverkansregeln i 6 tjuga 3 kap.1 § skadeståndslagen kan fylla den funktion som passivitetsregeln i 3 kap. 4 §nu har. Jag delar i och för sig den uppfattningen att en tillämpning av medverkansreglemakan leda till samma skadeståndsrättsliga bedömning som passivitetsregeln. Dockvill jag påpeka att regeln rättstekniskt inte är någon medvållanderegd och atträttsföljden inte är densamma som vid medvållande (se bl a ,Skadeståndsrätt, 4:de uppl, s. 345). Jagär även av den uppfattningen, som också redovisas i promemorian, att man inteskall ställa några strängare krav på den skadelidande för att hans passivitetskall anses som ursäktlig. Det skall således inte vara fråga om att han i detnärmaste måste ha haft laga förfall. Detfinns dock inte anledning alt ta bort passivitetsregeln. Enligt min mening börman inte överge den gmndläggande principen som har kommit till uttryck ipassivitetsregeln. Om någon riskerar att lida föriust genom ett felaktigtmyndighetsbeslut så skall han således i första hand överklaga beslutet om detär möjligt. Eventuellt har han att använda sig av särskilda rättsmedel för attfå rättelse. Passivitetsregeln syftar till att förhindra att utkrävande av ersättningför skada genom myndighetsutövning blir ett substitut för överklagande av domareller beslut (se prop 1972:5 s 339ffoch522ff). Ioch för sig anser jag alt det är naturligt och mest ändamålsenligt att en rättelseav ett felaktigt beslut i första hand kommer till stånd genom ett överklagandeeller genom användande av särskilt rättsmedel varigenom en prövning kommer attske inom ramen för den ordning som är föreskriven för prövningen av sakfrågan.I princip bör t ex en felaktig dom i ett skattemål överprövas i den ordning somär föreskriven för prövning av sådana mål och inte bedömas av en allmän domstoli ett skadeståndsmål eller av mig i ett skaderegleringsärende. Enligtmin mening bör passitivetsregdn behållas. I varje fall bör regeln finnas kvar iavvaktan på en mera genomgripande översyn av regelsystemet. En viktig begränsningi passivitetsregelns tillämpningsområde ligger i att den inte får någon verkannär den skadelidande har haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att sökaändring i ett felaktigt beslut. För att ytterligare betona attpassivitetsregeln inte skall tillämpas när den skadelidandes underiåtenhet attföra talan framstår som ursäktlig kan enligt min mening "giltig" i 3kap. 4 § skadeståndslagen lämpligen bytas ut mot ordet "godtagbar".En justering av lagtexten på detta sätt skulle göra att den bättre stämmeröverens med rättstillämpningen. RSVhar inget att invända mot att passivitetsregeln slopas. Uppsalauniversitets juridiska fakultetsnämnd Prop. Fakultetsstyrelsenställer sig tveksam till upphävande av 3 kap. 4 § om Bilaga 3 bortfall avrätten till ersättning för skada, som kunnat undvikas genom Överklagande av ettmyndighetsbeslut. Enligt utredningsmannen är denna s. k. passivitetsregelobehövlig; en tillämpning av den allmänna regeln om jämkning av ersättning på gmndav den skadelidandes medvållande till sin skada skulle innebära en smidigarelösning. Emellertid är den allmänna utgångspunkten i processrätten ochförvaltningsrätten, att man måste Överklaga beslut för att vara bevarad vid sinrätt. Existensen av passivitetsregeln är därför inte onaturlig; dessutformning ger också utrymme för hänsynstagande till att den skadelidande haft"giltig anledning" att ej Överklaga. Möjligtvisär passivitetsregeln följdriktig även vid ett rent skadeståndsrättsligtbetraktelsesätt. Inom skadeståndsrätten anses nämligen gälla som en oskriven,allmän princip, att en skadelidande, som drabbats av en viss initialskada, ärskyldig att söka begränsa skadans omfattning. Försumlighet härvidlag kantänkas gå ut enbart över den skadelidande själv; lösningen är alltså meraradikal än den av utredningsmannen förutsatta jämkningen på gmnd av medvållande.Utan bestämt ställningstagande till vad som är gällande rätt enligt allmänna,skadeståndsrättsliga principer, anser fakultetsstyrelsen sålunda att det intenu presenterats tillräckligt underlag för avskaffande av passivitetsregeln. Ocksåden s. k. passivitetsregeln bör behållas. Frågan om ett förvaltnings- rättsligt fel begåtts prövas bättre av förvaltningsdomstolar än av de all männa domstolarna i ett skadeståndsmål. Förvaltningsprocessen har bety delse för en eventuellt efterföljande skadeståndsprocess. Någon indirekt överflyttning av förvaltningsrättslig prövning från förvaltningsdomstol till allmän domstol vilket kan bli en följd av förslaget bör inte ske. Det är också naturligt att medborgarna i första hand utnyttjar den besvärsrätt som finns över felaktiga beslut. Därigenom kan skadan begränsas. Till bilden hör att rättssäkerheten kan antas ha ökat genom att man i den nya förvaltningslagen infört ett omprövningsförfarande i första instans. Att den nuvarande ordningen skulle ha några mindre tillfredsställande konse kvenser finns det inga belägg för. En regel av detta slag kan ifrågasättas först om det i praxis visat sig att problem uppstått. Så är inte fallet. Enligt vår uppfattning bör underlåtenhet att föra talan om rättelse av felaktigt beslut besvärsvägen normalt leda till att skadestånd inte utgår. Till bilden hör att den enskilde får besvärshänvisning om beslutet går honom emot. Man kan därför inte påstå att den enskilde skulle vara okunnig om sina möjligheter alt överklaga. Att införa särskilda regler för sjuka och ungdo mar som missar fullföljdstiden är en principiell fråga som inte kan lösas isolerat i detta sammanhang. 1 så fall skulle delta behöva avse också möjligheter att föra talan över t ex tingsrätts dom till hovrätt. ifrågasättasom en sådan långt gående reform är möjlig eller ens önskvärd. Dåbör man inte heller införa särskilda möjligheter i skadeståndssamman- Bilaga 3 Mankan inte bortse från atl rättsläget ändras om passivitetsregeln slopas eftersomavsikten tydligen är att skärpa ansvaret. Resonemanget om att detta kanersättas av en allmän bedömning av medvållande kan inte göra lagstiftningentydligare för allmänheten. Passivitetsregeln innebär att man skiljer denadministrativa prövningen från den judicidla, vilket är i sak betydelsefullt.Någon dubbelprövning av de förvaltningsrättsliga regelsystemen bör inteförekomma. Detfinns ingen erinran mot att passivitetsregeln upphävs. Den har aldrig varittillämplig eller åberopats av . Sakskälenför att slopa denna begränsningsregel är svaga. Regeln är värdefull somincitament för den enskilde att i första hand söka rättelse genom överklagandei stället för genom dyra och komplicerade skadeståndsprocesser. Regeln börockså bibehållas av tydlighetsskäl. Den kan dock modifieras på så sätt att maninte kräver att den enskilde skall ha använt särskilda rättsmedel. Förbundettillstyrker slopandet av passivitetsregeln. Väsentligt är dock att det finns enregel som gör att skadeståndsskyldigheten för det allmänna kan falla bort omden enskilde underiåtit att föra talan mot ett beslut och giltig anledning inteförelegat till passiviteten. Förbundet ansluter sig till bedömningen att medvållanderegdni 6 kap. 1 § SkL kan tillämpas för att jämka i ett skadeståndsanspråk om denenskilde varit passiv i stället för nuvarande bestämmelse i 3 kap. 4 § SkL. Dettorde inte heller vara nödvändigt att särskilt ange att en underiåtenhet attutan särskild anledning föra talan om rättelse av ett felaktigt beslut är atlanse som medvållande utan det kan framgå av motiven. Skälen för att avskaffa den tämligen betydelselösa passivitetsregelnär övertygande. Beträffandeförslaget att upphäva den s k passivitetsregeln (3 kap. 4 §) vill riksförbundet betona att den skadelidande även utan en sådan regel måste vara underkastad en skyldighet att med tillgängliga rättsmedel söka åstad- 70 kommarättelse av felaktiga beslut. ställer sig alltså bakom Prop.1989/90:42 det som sägs i promemorian (s 41) att underlåtenhet att utanskälig Bilaga 3 anledning föra talan om rättelse av ett felaktigt beslututgör sådan oaktsam medverkan som omtalas i 6 kap. 1 § andra stycketskadeståndslagen. Föreningenhar ingen erinran mot att passivitetsregeln slopas, fastän undantaget igällande rätt när giltig anledning till passiviteten funnits också ger enventil för en flexibel rättstillämpning. 5 Förslaget att avskaffa den särskilda regeln i 3:5 SkL omren förmögenhetsskada genom intrång i näringsverksamhet Bestämmelseni 3 kap. 5 § skadeståndslagen har spelat en underordnad roll. Ett slopande avbestämmelsen torde inte komma att innebära några negativa konsekvenser.Kammarrätten tillstyrker att bestämmelsen upphävs. Iflera ärenden har avslagit affärsinnehavares yrkanden omersättning för ren förmögenhetsskada till följd av intrång i förvärvsverksamhet,då de mist kunder under tid som polis avspärrat området runt affären underexempelvis statsbesök. Avslagsbesluten, som grundats på att fel ellerförsummelse inte förelegat, har i så gott som samtliga fall väckt mycketupprörda känslor hos de berörda. Man har helt saknat förståelse förlagstiftarens bevekdsegmnder. Det finns anledning att förmoda att den uppfattningendelas av många. Attmot den anförda bakgrunden helt eller delvis frita staten från ansvar även dåfel har begåtts rimmar illa med vad som måste anses naturligt och rimligt.Staten har också oändligt mycket större möjlighet till riskspridning än vad ennäringsutövare med en begränsad kundkrets har. Ett upphävande av paragrafensynes också stå i samklang med resonemanget bakombetalningssäkringsutredningens förslag om ökat skadeståndsansvar för staten isamband med betalningssäkring. Begränsningsregelni 3 kap. 5 § skadeståndslagen i fråga om ersättning för Bilaga 3 renförmögenhetsskada genom intrång i näringsverksamhet har haft ringa praktiskbetydelse i min skadereglerande verksamhet. Jag finner inte anledning attmotsätta mig ett slopande av regeln. RSVhar inget att invända mot att specialbestämmelsen om ersättning för renförmögenhetsskada genom intrång i näringsverksamhet utgår. Iän högre grad än standardregeln är 3 kap. 5 § en specialregel; denna regel inskränkeren näringsidkares möjlighet att få skadestånd genom införandet av en särskildskälighetsbedömning. En sådan principiell begränsning för statens ansvar förskador av en viss typ framstår som otillfredsställande. Erfarenheternasedan lagens tillkomst har veterligen inte gett vid handen att regeln skullefylla någon större funktion för att begränsa det allmännas kostnader. Regelnbör följaktligen kunna upphävas. Regelnom ren förmögenhetsskada genom intrång i näringsverksamhet torde sällan hatillämpats i praktiken. Regeln bör kvarstå oförändrad eftersom del ej visatsnågot behov av ändringar. Att regeln är svår att läsa är inget skäl tilländringar i sak. Lagstiftarens utgångspunkter måste ha varit en rimligintresseavvägning av olika motstående intressen. Det har inte framkommit någotsedan dess som antyder att en omprövning i sak är nödvändig. Idepartementspromemorian föreslås att begränsningen av ersättningsansvaret förbl. a. vissa merkostnader och utebliven vinst i näringsverksamhet (3 kap. 5paragrafen) skall slopas. som det är i dessa fall som skadeståndsanspråkenriskerar att bli myckel höga förefaller de i promemorian redovisaderättspolitiska motiven vara mindre starka. Det är viktigt att nödvändigagranskningar, utredningar etc. kan göras på ett sådant sätt att ett fullgottbeslutsmateria) kan erhållas. Risken för att handläggande myndigheter avrädsla för stora skadeståndsanspråk för utebliven vinst i ett företag pressarner handläggningstiden och därmed inte kan åstadkomma ett allsidigt ochgenomlysande beslutsunderlag förefaller stor. Den kanske största nackdelen avförslaget är att bedömningen av vad som kan anses som en skälighandläggningstid kan komma att få stor betydelse i eventuella skadeståndsmål. Begränsningenav ersättningsansvaret bör därför kvarstå. Förbundettillstyrker att 3 kap. 5 § SkL slopas. Som framhålls saknar Bilaga 3 bestämmelseni 3 kap. 5 § SkL praktisk betydelse. Svårigheten att i lagtext söka preciseravad regeln går ut på syns uppenbar och i sådant fall kan den upphävas. Vivill särskilt understryka det berättigade i att regeln som begränsar ersättningenvid ren förmögenhetsskada nu upphävs. Enligt vår mening bör ersättning förutebliven vinst ingå i skadeståndet, även när staten är skadeståndsskyldig. Föreningentillstyrker att den skälighetsjämkning som föreskrivs i skadeståndslagen, närden skada det allmänna vållar drabbar enskild näringsidkare, utgår ur lagen.Har en obligatorisk myndighetsprövning, som görs i allas intresse, vållat ennäringsidkare skada, bör fulla skadan ersättas såsom är normalt vidskadeståndsskyldighet i kontraktsförhållanden. Vivill understryka angelägenheten i att bestämmelsen i 3 kap. 5 § skadeståndslagenutgår ur lagen som föreslås i avsnitt 6. Som framgår av promemorian har detväsentliga syftet med bestämmelsen varit att begränsa det allmännas ansvar förföretagares uteblivna vinst. Som utredaren framhåller utdöms ersättning förutebliven vinst i alla möjliga andra sammanhang utan atl detta betraktas somnågot oskäligt eller anmärkningsvärt. 6 Förslaget att justera regeln om taleförbud 13:7 SkL Kammarrätten i Vadsom föreslagits föranleder ingen erinran. Jaghar ingen erinran mot förslaget. Jagdelar den uppfattning som har kommit till uttryck i promemorian i fråga om attskadeståndstalan bör tillåtas också i sådana fall där talan har 73 fullföljtstill högsta domstolen eller regeringsrätten men prövningstillstånd Prop.1989/90:42 har vägrats. Jag tillstyrker förslaget till ändring avbestämmelserna i 3 kap. Bilaga 3 7 § skadeståndslagen. Riksförsäkringsverketaccepterar förslaget att tillåta skadeståndstalan på grund av ett överklagatbeslut också i sådana fall där talan fullföljts lill högsta domstolen ellerregeringsrätten men där prövningstillstånd ej meddelats. Denföreslagna lydelsen av SkL 3:7 är oklar. uppfattardäremot utredarens intentioner som klara, både under den allmänna motiveringenoch specialmotiveringen. Verket föreslår följande tillägg i lagtexten. Omprövningstillstånd inte meddelas utgör detta inte något hinder mot att talan omersättning grundas på beslutet av den lägre instansen. Verketställer sig bakom den föreslagna ändringen av regeln om taleförbud vid beslutav de högsta statsmakterna och domstolarna. Fakultetsstyrelsentillstyrker den föreslagna, välmotiverade ändringen av 3 kap. 7 §, varigenomskadeståndstalan mot beslut av lägre myndighet får föras även om ansökan omprövningstillstånd blivit avslagen. Ifråga om taleförbud vid beslut av de högsta statsmakterna och domstolarna villstyrelsen la upp en principdlt viktig fråga som kan röra såväl kommuner somnäringslivet och andra som har att tillämpa lagen. Med den snabbhet ochkomplexitet som kännetecknar dagens lagstiftning kan man inte bortse från attlagstiftningen ibland blir bristfällig. Detta kan leda både till felaktiglagtillämpning och till ekonomiska förluster. Mot den bakgmnden finns anledningatt särskilt överväga ett skadeståndsansvar för staten för skada som kanhärledas till bristfalligheter i lagstiftningen. Frågan har både principielloch praktisk betydelse. Ett praktiskt exempel utgör den svårtolkade lagstiftningenom fdparkeringsavgifter, där kommunerna kan riskera krav på återgång avparkeringsavgifter som ytterst emanerar från bristfalligheter i lagstiftningen. Dettillstyrkes att nuvarande regel bibehålls med den modifikation som Förslagetom ersättningsmöjlighet vid överklagande lill de högsta instan- bilaga 3serna, om prövningstillstånd vägras, är välmotiverat. De nya reglerna irättegångsbalken synes vara ett erforderligt stöd för atl kunna avvisaskadeståndsanspråk som är uppenbart ogrundade. Begränsningsregelni 3 kap. 7 § skadeståndslagen är central. Den berör kärnfrågan i vilkenomfattning avgöranden inom förvaltningen skadeståndsvägen kan bringas införallmän domstol. Denna fråga måste utredas mera ingående, bl a med hänsyn tillatt rätten till domstolsprövning enligt Eiiropakonventionen inte fullt ut tillgodosettsgenom lag om rältsprövning. Propositionenshuvudsakliga innehåll ........................ 1 Propositionens lagförslag........................................ 2 Utdrag ur protokoll vidregeringssammanträde 1 Inledning.......................................................... 3 2 Allmän motivering .............................................. 3 2.1 Allmännautgångspunkter .............................. 3 2.1.1 Bakgrund .............................................. 3 2.1.2 Gällande rätt ......................... .............. ... 4 2.1.3 Överväganden........................................ 6 2.2 Anknytningen tillmyndighetsutövning ............... 9 2.3 Standardregeln............................................. . 12 2.4 Passivitetsregeln.... .................................... . 17 2.5 förmögenhetsskada på gmndav intrång i näringsverksamhet 19 2.6 Taleförbudet vid beslut av dehögsta statsmakterna och domstolarna 21 2.7 Ikraftträdande m. m....................................... . 22 2.8 Reformens kostnadseffekter............................. 22 3 Upprättat lagförslag .......................................... 23 4 Specialmotivering............................................... . 23 5 Hemställan........................................................ . 23