prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — Vid överläggningarna uttaladesockså skilda uppfattningar i frågan huruvida det kunde vara befogat attsärreglera konsumentköpen och -eventuellt med vissa förbehåll - låta dessafölja avtalsprincipen. Givetvis kan det för mångakonsumenter synas egendomligt att inte så att säga få full äganderätt till envara som har betalts, om varan kvarblir hos säljaren en tid.Traditionsprincipen är dock fast förankrad i det svenska rättssystemet och hargoda skäl för sig. En sakrättslig särreglering för konsumentförhållanden skulleinnebära en principiell nyhet i svensk rätt. För vissa praktiskt viktiga fallfinns särregler som innebär att sakrättsligt skydd uppnås genom registrering(se lagen 1975:605 om registrering av båtbyggnadsförskoll). Att införa ettsådant registreringsförfarande för mera vardagliga konsumentköp skulle enligtmin mening medföra alltför stora praktiska olägenheter. Jag är inte beredd att förnärvarande förorda att traditionsprincipen överges på konsumentomrädet. Denmera grundläggande frågeställningen om det är befogat att generellt införaavlalsprincipen i svensk rätt förutsätter ytterligare överväganden och analysersom inte låter sig göras inom ramen för det nu förestående projektet. Jagkommer alt noga följa utvecklingen på området och vid behov ta upp saken pånytt i lämpligt sammanhang. 2.1.5 Dispositionen av denföljande framställningen Jaghar i det föregående redogjort för de allmänna utgångspunkter som enligt minmening bör gälla för en ny lagstiftning om konsumentköp. I det följande avserjag att närmare behandla frågan om lagenstillämpningsområde i avsnitt 2.2, avhjälpande och omleverans i avsnitt 2.3,hävning i avsnitt 2.4, skadestånd i avsnitt 2.5, avbeställning i avsnitt 2.6, anspråkmol näringsidkare i tidigare led i avsnitt 2.7, följdändringar i annanlagstiftning i avsnitt 2.8, ikraftträdande och övergångsbestämmelser i avsnitt2.9 och kostnader och resursbehov i avsnitt 2.10. Mina kommentarer till deenskilda lagbestämmelserna återfinns i specialmotiveringen (avsnitt 4). Mittförslag: Lagen skall gälla köp och i tillämpliga delar byte av lösa saker. Utredningensförslag: Lagen skall gälla köp av lös egendom, dock inte tomträtt. Lagen skalli tillämpliga delar gälla även byte av lös egendom (se betänkandet s. 95 f). Remissinstansema:Några remissinstanser tillstyrker utredningens förslag, men de flesta menar atlkonsumenlköpsreglerna även fortsättningsvis bör vara begränsade lill köp avlösöre. Flera remissinstanser anser att lagen i vart fall inte bör gälla köp avfondpapper. Skälenrör mitt förslag: Den gällande konsumenlköplagen är tillämplig på köp av varor.Med "varor" åsyftas därvid vad som i juridiskt språkbruk brukarbetecknas som lösöre, dvs. rörliga fysiska föremål. Tillämpningsområdet förden allmänna köplagen, såväl den gällande som den föreslagna, är däremot meravidsträckt och omfattar köp av all lös egendom. Under den lagen faller såledesexempelvis förvärv av byggnad på annans mark, bostadsrätter, panträtter,fordringar, aktier och andra värdepapper. Den allmänna köplagen gäller itillämpliga delar också byte av lös egendom. Konsumentköplagensmera begränsade tillämpningsområde motiverades i förarbetena med att behovet avsärskilda köprättsliga regler till skydd för konsumenter gör sig gällandefrämst beträffande köp av dagligvaror, varaktiga konsumtionsvaror, t.ex.möbler, saml kläder, skor etc. mening bör konsumenlköplagen ha samma tillämpningsområde som denallmänna köplagen. Utredningen anför att en utvidgning av konsumentköpreglernafrån att gälla köp av lösöre till atl gälla köp av lös egendom i och för sigtorde få endast begränsad praktisk betydelse men att det är svårt att finnanågot egentligt skäl mot en sådan reform. Det finns enligt utredningen knappastanledning atl om man inför en fristående konsumentköplag likväl låta vissakonsumentköp av lös egendom regleras av den allmänna köplagen och inte av konsumenlköplagen.Likaså, menar utredningen, bör konsumenlköplagen i tillämpliga delar gälla byteav lös egendom. Utredningensförslag att konsumenlköplagen skall gälla inte bara köp utan även, itillämpliga delar, byte har i huvudsak fått ett positivt gensvar blandremissinstanserna. När del däremot gäller förslaget att tillämpningsområdetför konsumenlköplagen skall utvidgas till att avse all lös egendom är mångaremissinstanser kritiska. Föregen del är jag närmast benägen att instämma i remisskritiken. Köp förekommerav de mest skiftande slag och under de mest skiftande former. Behovet av ochönskemålet om en viss lösning är inte detsamma i alla fall. När det gäller denallmänna köplagen har reglerna kunnat utformas så att demöjliggör, och i vissa fall också inbjuder till, erforderliga avvikelser iavtalet. Något sådant är emellertid inte möjligt i konsumenlköplagen vilken jui princip skall vara tvingande. Om man sålunda vill låtakonsumenlköplagen omfatta all lös egendom och utformar reglerna så att deframstår som en rimlig normallösning vid köp inte bara av lösöre utan även avhus på annans mark, bostadsrätter, fordringar, värdepapper m.m. går det medhänsyn till vad som bör gälla beträffande köp av de senare objekten knappastatt sätta skyddsnivån beträffande köp av lösöre så högt som önskvärt. Det tordeexempelvis inte vara möjligt att ha samma avbeställningsregler i fråga om köpav bostadsrätter eller aktier som i fråga om köp av möbler och annat lösöre.Och regler om avhjälpande passar inte alltid så bra vid exempelvis köp avfondpapper. I och för sig skulle mannaturligtvis kunna tänka sig att ha en särreglering för vissa objekt, t.ex.fondpapper och bostadsrätter. Det torde emellertid vara förenat med en delsvårigheter såväl att välja ut vilka objekt som i detta avseende bör komma ifråga som att bestämma lämpliga särregler. En särreglering av nu avsett slagskulle också komplicera lagen och göra den mer svårtillgänglig allmänt sett. För egen del anser jag ilikhet med vad som uttalades i förarbetena till den gällande konsumenlköplagenatt behovet av särskilda köprättsliga regler till skydd för konsumenter gör siggällande främst beträffande köp av lösöre. Skyddsbehovet är inte lika starkt ifråga om köp av exempelvis fondpapper, bostadsrätter m.m. När det gäller köp avhus på annans mark innebär det förslag till ändring av förslaget till ny köplagsom jag har redogjort för, att konsumenten tillförsäkras ettskydd i form av tvingande regler i fråga om fel i byggnaden. Skyddet motsvararvad som har föreslagits i fråga om köp av fastighet. Vid övervägande av det nuanförda har jag kommit till uppfattningen att tillämpningsområdet förkonsumenlköplagen, åtminstone , inte bör utvidgas till attomfatta all lös egendom utan liksom vara begränsat till lösöre. I den gällandekonsumenlköplagen anges det som köpet skall avse med ordet "vara". Nuförekommer ordet "vara" även i den föreslagna nya köplagen men därsom en allmän och obestämd beteckning på föremålet för köpet. I denna senareobestämda betydelse kan ordet "vara" användas även i en nykonsumentköplag. Men som definition på den egendom som lagen är tillämplig påpassar det inte. Det vore enligt min meningatt föredra om man i en modern konsumentlagstiftning kunde använda något annatord än lösöre i lagtexten. Synonymt med lösöre används ibland uttrycket lösasaker. Så är fallet exempelvis i konsumenttjänstlagen. Detta senare uttryck ärlättare att förstå och genom att använda samma ord i konsumenlköplagen undvikerman omotiverade språkliga skillnader mellan de bägge regelsystemen. Jagförordar därför att konsumenlköplagen anges vara tillämplig på köp - och itillämpliga delar även byte - av lösa saker. Det innebär bl.a. att lagen blir tillämplig på köpav husbyggsatser (jfr. det tidigare redovisade Prop. 1989/90:89 förslaget om konsumentskydd vid förvärv av småhus m.m.). Mittförslag: Om en näringsidkare förmedlar ett köp mellan privatpersoner skallförmedlaren svara solidariskt med säljaren för dennes förpliktelser enligtlagen. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 99 f)-Remissinstansema:De flesta remissinstanserna har inte uttalat sig i frågan.Endast från ett håll framförs negativa synpunkter på utredningens förslag. Skälenför mitt förslag: Den gällande konsumenlköplagen är enligt 1 § andra styckettillämplig inte bara när en konsument köper en vara från en näringsidkare utanockså när en konsument köper en vara från någon som inte är näringsidkare menköpet förmedlas av en näringsidkare som ombud för säljaren. Bestämmelsen hartill syfte främst att hindra att lagen kringgås vid försäljning av begagnadevaror. Det förekommer inte sällan att sådana varor säljs av privatpersonergenom förmedling av en näringsidkare. Om alla köp av detta slag föll utanförlagen skulle denna lätt kunna kringgås. Den som säljer de begagnade varornaskulle, i stället för att köpa in varorna och sälja dem i eget namn, kunnauppträda som ombud för den enskilde säljaren. I fall då en näringsidkare aktivthandhar försäljningen av en vara torde köparen sällan uppmärksamma atlnäringsidkaren inte uppträder i eget namn utan bara som ombud för enprivatperson. Genom den gällande regeln motverkas också risken att ennäringsidkare kringgår konsumenlköplagen genom att anlita en privatperson sombulvan och framställa sig själv som ombud för denne. har framhållit kan det vid en reformering av konsumentköpreglernaknappast komma i fråga att inskränka reglernas tillämpningsområde iförmedlingsfallen. Vad som däremot finns anledning att överväga är om intekonsumentens ställning bör stärkas i de situationer där säljaren är enprivatperson men köpet förmedlas av en näringsidkare. Utredningenhar föreslagit att en näringsidkare som har förmedlat ett köp mellanprivatpersoner får svara solidariskt med säljaren för dennes förpliktelser motköparen. Förslaget innebär att, om det vid ett sådant köp föreligger ettdröjsmål med varans avlämnande eller fel i varan, köparen kan välja om han villvända sig mot den private säljaren eller näringsidkaren/förmedlaren med sinakrav på grund av avtalsbrottet. Försäljaren - som är en privatperson - blir ansvaret detsamma som . Anlitarhan en näringsidkare för att genomföra försäljningen får han finna sig i attansvara enligt konsumenlköplagen. Från hans sida sett blir nyheten allnäringsidkaren blir ansvarig jämte honom. göragällande krav mot den förmedlande näringsidkaren, får säljaren räkna med attdenne i sin tur regressvis kommer att rikta krav mot honom. Det kan från skildautgångspunkter anföras både för- och nackdelar med utredningens förslag. Förförmedlaren kan naturligtvis det skärpta ansvaret medföra en ökad risk, trotsatt han som regel har regressrätt gentemot säljaren. Särskilt om det förflyteren tid innan påföljder görs gällande mot förmedlaren, kan det visa sig att ettregresskrav inte kan tillgodoses därför att säljaren saknar pengar eller harförsvunnit. En sådan ökad risk kan göra det svårare att få näringsidkare attåta sig att förmedla försäljning av begagnade varor för privatpersonersräkning. Menförslaget innebär klara fördelar för köparen. Denne är ofta omedveten om attden näringsidkare som han har kontakt med inte är säljare. Och även om han ärmedveten om det, inser han ofta inte att den omständigheten att säljaren är enprivatperson försämrar hans rättsliga ställning i förhållande till vad somskulle vara fallet om det var den förmedlande näringsidkaren som var säljare.En skärpning av den förmedlande näringsidkarens ansvar kan vidare föranleda denneatt visa större försiktighet vid granskning av varan och återgivande avuppgifter som säljaren har lämnat om den, något som är ägnat att minska riskenför att konsumenten skall bli vilseledd. Vadsärskilt gäller rätten att få ett fel avhjälpt, något somjag kommer attbehandla i det följande, torde i de flesta fall näringsidkaren ha betydligtbättre möjligheter att avhjälpa ett fel än den privatperson som är säljare. Ochskulle det visa sig föranleda oskälig kostnad eller olägenhet att avhjälpa ettfel, skall någon skyldighet därtill inte föreligga. Vidett samlat övervägande av för- och nackdelarna med förslaget har jag, i likhetmed utredningen, kommit lill uppfattningen att den ökade trygghet som förslagetskulle innebära för konsumenten överväger de nackdelar som skulle kunna uppstågenom atl möjligheterna att anlita näringsidkare som förmedlare vid försäljningav begagnade varor minskar. Jag förordar därför att den nya konsumenlköplagenskall innehålla en regel av nu behandlat slag. 1989/90:89 Avhjälpandeoch omleverans Mittförslag: Köparen skall ha rätt att kräva att säljaren utan kostnad för köparenavhjälper ett fel i varan eller företar omleverans, om detta kan ske utanoskälig kostnad eller olägenhet för säljaren. Säljaren skall i sin tur somregel ha rätt att - oavsett vilken påföljd köparen kräver - på egen bekostnadavhjälpa ett fel eller företa omleverans, om åtgärden kan ske utan kostnadeller väsentlig olägenhet för köparen. utredningens förslag: Överensstämmermed mitt förslag förutom att Prop. 1989/90: 89 köparens rätt att krävaomleverans enligt utredningsförslaget förutsätter Avhjälpande att felet ärav väsentlig betydelse för köparen (se betänkandet s. 154 ff). Remissinstanserna:Utredningens förslag godtas i huvudsak. Från näringslivshåll kritiseras dockatt förslaget hindrar avtal om all köparen skall betala en viss del avkostnaden för atl avhjälpa felet. Skälenför mitt förslag: I förslaget till ny allmän köplag intar påföljdernaavhjälpande och omleverans, dvs. rättelse av fel, en central roll ipåföljdssystemet. De är avsedda att utgöra de påföljder som i första hand skallkomma i fråga vid fel i en vara. Beträffande de närmare skälen för mitt förslagi den delen se prop. 1988/89:76 s. 36 ff. Deskäl som jag har redovisat för att den nya allmänna köplagen bör innehållaregler om rättelse av fel gör sig i minsl lika stor utsträckning gällande närköparen är en konsument. För konsumenten kan en laglig rätt att få ett fel i envara avhjälpt genom säljarens försorg i många fall vara av stort värde.Konsumentköp avser ofta tekniskt komplicerade produkter, och vid fel av måttligomfattning är konsumenten - om han i övrigl är nöjd med varan - oftast i förstahand intresserad av att felet avhjälps. Det kan dessutom vara så all del ärjust säljaren som har de bästa förutsättningarna att åtgärda felet. Och förköparen är det i allmänhet förenat med mindre besvär att vända sig tillsäljaren för att få ett fel avhjälpt än att begära prisavdrag och självombesörja avhjälpandet eller att häva köpet och göra ett ersättningköp på annathåll. Rätten att kräva att ett fel i varan avhjälps ter sig särskilt angelägenför konsumenten när det gäller varor som har installerats hos honom eller somhar bearbetats eller på annat sätt utrustats eller anpassats för köparensspeciella ändamål. Jag anser således i likhet med utredningen att den nyakonsumenlköplagen - på samma sätt som den föreslagna nya allmänna köplagen -bör ge köparen en rätt att kräva att säljaren avhjälper fel i varan. Enligtförslaget till ny allmän köplag skall säljaren vara skyldig att efterkommaköparens krav på avhjälpande, om avhjälpandet kan ske utan oskälig kostnadeller olägenhet för säljaren. Detta bör gälla även för konsumentköp. Iförslaget till ny allmän köplag har säljaren getts en rätt att på egetinitiativ avhjälpa etl fel. Härigenom har säljaren fått en möjlighet att undgåde mera ingripande påföljder som köparen kan aktualisera. Vissa begränsningarhar dock ställts upp. Köparen behöver inte acceptera en rättelse som innebär enavsevärd olägenhet för honom eller som gör att han riskerar att inte få sinaegna kostnader ersatta av säljaren. Frågan är nu om säljaren bör ges samma rättatl på eget initiativ avhjälpa felet vid konsumentköp. Somjag har varit inne på är det i allmänhet till fördel för en köpare att fåett fel avhjälpt av säljaren. Och även om konsumenten i det enskilda falletskulle föredra en annan lösning än att få felet avhjälpt. finnsdet skäl som talar för att säljaren bör ha rätt att på eget initiativ avhjälpafelet. Avhjälpande av fel innebäri förhållande till utbyte av varan eller hävning av köpet atl onödigvärdeförstöring kan undvikas. Om varan kan säljaren i regel inte efterreparation åter sälja den som ny. I stället måste han ofta avyttra den till ellförhållandevis lågt pris. Dessa kostnader liksom säljarens hanteringskostnaderdrabbar naturligtvis till slut hela konsumenlkollektivet. Ekonomiska hänsyntalar därför för att avhjälpande av ett fel skall komma i fråga i första hand. Det är vanligt atttekniskt mera komplicerade varor säljs på villkor som ger säljaren rätt attavhjälpa eventuella fel. När det gäller vissa kategorier av varor, såsom bilar,finns en väl utvecklad organisation för omhändertagande av reklamationer ochreparationer av fel. Köparen har i regel möjlighet att få en reparation utfördpå annan ort än den där han har köpt varan och utan att ens i förväg behövavända sig till säljaren. Det är osäkert om denna ordning, som onekligen gerköparen stora fördelar, skulle upprätthållas i nuvarande form, om köparen gavsen generell rätt att vägra att godta avhjälpande av ett fel. Enannan fördel med en ordning som ger säljaren räll att avhjälpa fel är alt helareklamationshanteringen förenklas i de fall när säljaren väljer att utnyttjasin rätt. Då undviks de tvister som ofta är förenade med andra påföljder, t.ex. tvist i frågan huruvida hävningsförutsättningar föreligger. Medhänsyn till vad jag nu har anfört kan jag ansluta mig till utredningensuppfattning att säljaren även vid konsumenlköp bör ha en rätt att på egetinitiativ avhjälpa fel i varan. I likhet med utredningen anser jag att denrätten inte bör begränsas till någon viss kategori avvaror eller på annat sätt. Jagförordar således att man även vid konsumentköp bör acceptera att köparensvalrätt i fråga om den påföljd han vill göra gällande vid ett fel i varanförses med det undantaget att säljaren kan undvika andra påföljder änskadestånd genom att avhjälpa felet. En ovillkorlig förutsättning härför bördock vara att avhjälpandet sker snabbt och utan några beaktansvärda olägenheterför köparen. Ensärskild fråga som har berörts vid remissbehandlingen är om konsumenlköplagenbör innehålla en möjlighet för parterna att avtala att köparen skall betala enviss del av kostnaden för att få ett fel i varan avhjälpt. Rätten att få feletavhjälpt skulle t. ex. kunna kombineras med att köparen står en viss självriskför kostnaderna för avhjälpandet. Att säljaren tar ut en självrisk eller påannat sätt belastar köparen med en kostnad i samband med avhjälpandet innebärnaturligtvis, såsom framhållits från näringslivshåll, attreklamationshanteringen förenklas genom att säljaren slipper ta itu med fel avmindre omfattning. När den sålda varan är behäftad med ett fel beror dettaemellertid på att säljaren har misslyckats med att överlämna den avtaladeprestationen till köparen. Säljaren har alltså gjort sig skyldig till ett brottmot köpeavtalet. 3 1989/90. 1 saml Nr 89 avtaladepriset för varan avser en vara i felfritt skick. Om köparen skulle behövabetala kostnader för att få varan reparerad skulle det i praktiken innbära attköparen tvingades betala ett högre pris för varan än som avtalats. Det är interimligt. Det kan dessutom inte uteslutas att ett sådant system skulle leda tillsämre kvalitetskontroll vid tillverkning och försäljning av varor. Därtillkommer atl köparen vid fel i varan ofta drabbas av allehanda besvär ocholägenheter. Redan detta kan sägas utgöra en typ av självrisk. Det är interimligt att köparen skall behöva tåla ytterligare belastningar för att få varanåterställd till det skick som han hade rätt att förvänta sig redan vidleveransen. Jag förordar därför att avhjälpande alltid skall ske ulan kostnadför köparen. När del gäller omleverans,dvs. ett utbyte av den felaktiga varan mol en annan felfri, är det utan tvekanfråga om en mera ingripande påföljd än ett avhjälpande av felet. Som jag redanhar framhållit bör säljaren under vissa förutsättningar ha rätt att på egetinitiativ undgå mera ingripande påföljder genom att avhjälpa det fel somköparen åberopar. Eftersom säljaren således skall kunna avhjälpa ett fel ävennär köparen kräver omleverans, saknas det enligt min mening anledning att, somutredningen föreslagit, begränsa rätlen lill omleverans lill sådana fall dåfelet är väsentligt. Deskäl som jag har angivit för säljarens rätt all på egel initiativ avhjälpa ettfel till undvikande av mera ingripande påföljder har giltighet även i fråga omomleverans. Jag förordar därför att säljaren även skall ges en rätt att på egenbekostnad företa en omleverans, om det kan ske utan kostnad eller väsentligolägenhet för köparen. 1989/90:89 Hävning Mittförslag: Vid säljarens dröjsmål och fel i varan får köparen häva köpet, omavtalsbrottet är av väsentlig betydelse för honom. Vid köparens dröjsmål medbetalningen får säljaren häva köpet, om dröjsmålet är väsentligt. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 141 f, 165 f och 219). Remissinstansema:Remissinstansernaställer sig genomgående positiva lill alt ett väsenllighetskrav ställs upp somhuvudregel för hävning vid säljarens dröjsmål och fel i varan samt att regelnutformas så atl den tar sikte på avtalsbrottets betydelse för köparen. Fleraremissinstanser menar dock atl regeln bör kompletteras med ett krav på attsäljaren skall ha insett eller bort inse avtalsbrottets betydelse för köparen.Den föreslagna hävningsregelnvid köparens dröjsmål med betalningen godtas genomgående. Skälenfor mitt förslag: Hävning av ett avtal kan något förenklat sägas innebära atten part på grund av den andra partens avtalsbrott ställer in såväl sin egen sommotpartens prestation. Det är således fråga om en myckel ingripande åtgärd. Somen allmän obligationsrättslig princip gäller att hävning får ske endast omavtalsbrottet är av större betydelse. Enligt gällandekonsumentköplag får hävning av köp i princip ske vid säljarens dröjsmål, omsäljaren inte efter uppmaning av köparen avlämnar varan inom skälig tid. Rätttill hävning föreligger dock ej om dröjsmålet är av ringa betydelse för köparen(se 3 §). Vid fel i varan får köparen häva köpet, om säljaren inte inom skäligtid efler det att köparen begärt det avhjälper felet eller lämnar ny felfrivara i den felaktigas ställe. Rätt till hävning förutsätter dock all felet ärav ej ringa betydelse för köparen (4§). Dengällande konsumenlköplagen uppställer således som villkor för rätt till hävningatl dröjsmålet eller felet inte är av ringa betydelse för köparen.Konsumentköpsutredningen har föreslagit att den nya konsumenlköplagen skallsom villkor för rätt till hävning ställa upp kravet att avtalsbrottet är avväsentlig betydelse för köparen. Detta har allmänt accepterats avremissinstanserna. Även jag anser att rätt till hävning skall förutsätta attavtalsbrottet är av väsentlig betydelse och att bestämmelsen bör formuleras såatt väsentligheisfrågan skall bedömas från köparens synpunkt. Det skall alltsåbeaktas vilka ölägenheter m.m. som dröjsmålet har medfört för den enskildekonsumenten med hänsyn till dennes förhållanden. Motsvarande krav gäller enligtden föreslagna nya allmänna köplagen (se prop. 1988/89:76 s. 39 ff). Ensärskild fråga som flera remissinstanser har tagit upp är om det bör krävas attsäljaren också har insett eller bort inse att avtalsbrottet var av väsentligbetydelse för konsumenten. Ett sådant krav galler enligt den föreslagna nyaallmänna köplagen. De remissinstanser som har berört frågan har genomgåendemenat atl ett sådant krav bör ställas upp även i konsumenlköplagen. Föregen del kan jag inte biträda den ståndpunkten. Med hänsyn till den informellaavtalssituation som ofta föreligger när det gäller konsumenlköp skulle ettsådant krav i alltför hög grad kunna beskära konsumentens möjlighet att häva. Ilikhet med utredningen anser jag därför atl en konsument skall få häva ett köp,om säljarens dröjsmål eller ett fel i varan av särskild anledning är väsentligtjust för honom eller henne, oberoende av om säljaren insett eller bort insettdetta.