prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — Skall detaljisternakunna övervältra sitt ansvar bakåt på tillverkarna får det nog ske i den formenalt godsets avtalade skick mellan detaljisten och tillverkaren eller grossistenpåverkas av konument-reklamen och att friskrivningar från detta avtalade skickanses oskäliga enligt 36 § avtalslagen. Detaljisten måste emellertid varaberedd alt genomdriva denna sin uppfattning i en pilotprocess, eventuellt införskiljenämnd, där tillverkaren kanske satsar myckel stora resurser på atlförhindra att det bli en dom till hans nackdel. Utredningens förslag skullevara lättare att acceptera, om det i den nya köplagen görs uttalandensom ganska klart ålägger tillverkaren eller grossisten ett felansvar i denberörda situationen - i sista hand genom hänvisning till 36 § avtalslagen - såatt vägen lill dom mot del bakre ledet framstår som någorlunda lättframkomlig.I awaktan på sådana förändringar i köplagen anser fakulteten att risken för attuppgifter i bakre led är orikliga inte bör läggas på detaljisten utan attkravet i gällande lag pä att detaljisten skall ha åberopat uppgiften från detbakre ledet inte bör släppas. Däremotär det rimligt att säljaren svarar för uppgifter frän all sin egen personal,oavsett huruvida denna hade stäkningsfukmakl att lämna uppgiften. Ett skäl fördenna ståndpunkt är bl. a. att det är synnerligen lätt att i tryckta ordersedlarskriva att försäljarna inte är behö riga att lämna uppgifter om godset vidsidan av kontraktet. Möjligen är uttrycket, att uppgiften lämnais "försäljarens räkning", tillräckligt för all läcka denna situation (s. I12 § 1 st. ges en regel om säljarens ansvar när godset sålts i befintligtskick; i sådant fall är godset ändå felaktigt om det är i väsentligt sämreskick än köparen med hänsyn till godsets pris och övriga omständigheter haftanledning atl förutsätta. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt 9 § nuvarandekonsumentköplag. Eftersom även förslagen i 11 § i Prop. nya konsumentköplagen ärtvingande, blir säljaren ansvarig för farliga Bilaga 3 produkter, oriktigauppgifter givna av honom själv eller av bakre led, och säljaren har även när godssäljs i befintligt skick en undersöknings- och upplysningsplikt (s. är regeln i 12 § om en viss objektiv minimistandard a forliorigällande även när begagnat gods säljs utan förbehåll om att godsetsäljs i befintligt skick (se NJA 1984 s. 271). bakgrund härav blir 12 §emellertid något svår att förslå. tillgodose synpunkten attparagrafen bör klargöra atl säljaren alltid svarar för att godset har en vissobjektiv minimistandard, borde paragrafen inledas med orden"även om" eller "oavsett om". Men även en hänvisning till 9-11 §§ behövs, omregeln placeras efter dessa paragrafer (jfr den inledande hänvisningen idagens 9 § konsumentköplagen), för atl läsaren ej av lagtexten skall fåintrycket att 12 § uttömmande reglerar säljarens ansvar vid försäljning ibefintligt skick. Vad bestämmelsen avses ge uttryck förär väl atl den sänkning av ansvaret för godsels kvalitet till inget ansvar alls, som en klausul ombefintligt skick ordagrant tolkad innebär, ej är giltig.Även om inget särskilt sagts och säljaren inte ens bort känna lill någotom godsets svagheter, svarar säljaren alltid strikt för att godset aldrigär i väsentligt sämre skick än köparen med hänsyn till godsets pris ochövriga omständigheter haft skäl att förutsätta. kommaallra klarast till uttryck, om regeln i 12 § 1 st blev en ny 10 § och attparagrafen får inledas med orden "Även om". 10§ följa som 11 § utan ändring, eftersom det är uppenbart all den gällerför alla konsumentköp, och sedan nuvarande 11 §, vilken i ingressenredan innehåller ordet "även", som 12 §. I12 § 2 st. slär alt begagnat gods som sålts på auktion skall anses sålt ibefintligt skick. Formuleringen är inte alldeles lyckad, eftersom rättsverkanav att godset är sålt i befintligt skick enligt 12 § 1 st. framför allt är attsäljaren ansvarar för atl godset har en standard som inte allför mycket awikerfrän dess pris. Men som utredningen framhåller kan priset inte tillmätas någonavgörande vikt vid gods sålt på auktion (s. 129 my). Frågan är om priset enskan tillmätas någon vikt utom i det fall säljaren har förbehållit sig ett visstminimipris eller bestämt ett visst utropspris. Vad som bör ha betydelse förfrågan om fel föreligger är i stället främst om säljaren eller någon för hansräkning givit särskilda utfästelser om godset i samband med en beskrivning avdetta. Utredningen har förmodligen övervägt, att i 12 § 2 st. skriva attsäljaren vid auktion svarar för att godset inte är i väsentligt sämre skick änköparen med hänsyn till omständigheterna haft anledning att förutsätta, menansett all en sådan regel vore alltför innehållslös och dessutom oesteliskefler del första stycket. Lagrummet bör emellertid inte tillåtas fä ettvilseledande innehåll. Om förslaget ändras pä säll som här förordalsavseende gods sålt i befintligt skick genom att orden "Även om"tillfogas inledningsvis, kommer denna bestämmelse att formellt omfatta ävengods sålt pä auktion. Någon anledning att ha ett andra stycke med sammainnehåll finns då inte. Däremotkunde det finnas skäl att modifiera bestämmelsen så all priset Prop. 1989/90:89inte skall beaktas främst av alla omständigheter vid auktionsköp. En sådanBilaga 3 modifi- källon av en bestämmelse som har etl bredaretillämpningsområde än bra auktionsköp bör emellertid kunna göras i motiven.Fakultetsstyrelsen avstyrker således det lagda förslaget till 12 § 2 st. ochförordar att auktionsköpen antingen endast diskuteras i motiven i anslutningtill köp i befintligt skick eller att en särskild regel ges om auktionsköp utanatt priset nämns främst bland de omständigheter som skall beaktas. I13 § sägs att godset skall vara "felftitt" när det avlämnas. Ordetfelfritt kan vara vilseledande, eftersom termen inte används i övrigl i lagenoch kan ge läsaren intrycket atl godset skall vara helt utan anmärkning enligten fristående objektiv skala. Det vore bättre att återigen använda termen"inte vara felaktig" eller att i stället skriva att "avgörandeför om fel föreligger är godsets skick vid avlämnandet". Itredje stycket görs säljaren felansvarig för varje försämring av godset efteravlämnandet. Avsikten är emellertid uppenbarligen att sådant ansvar förförsämring skall inträda endast om godset blir att anse som felaktigt enligt9-12 §§. Tredje stycket bör därför lyda: "Uppkommer fel efter avlämnandet,svarar säljaren för det, om försämringen ". I14 § slås genom en tvingande regel fast att alla tidsbestämda garantier är s.k.fitnktionsgarantier. Som utredningen framhåller harsäljaren obetydliga möjligheter att i praktiken undgå ansvar för fel, även omgarantin är att uppfatta som en s. k. Almén-garanti. Eftersom det vidare sägs iparagrafen att en awikelse från den lidsbestämda garantin medför att godsetskall anses behäftat med/e/blir hela påföljdsmaskineriet för fel tillämpligt.Detta betyder bl. a. att säljaren inte kan begära att köparen betalar helatransportkostnaden eller delar av denna eller en självrisk, eftersom avhjälpandeav fel enligt 22 § 2 st. och 23 § skall ske utan kosmad eller väsentligolägenhet för köparen. Det har, bl. a. i särskilda yttranden i betänkandet,diskuterats om en sådan tvingande och stel ordning medför att säljarna i vissafall kommer atl avstå från all lämna garantier som skulle vara fördelaktiga förköparna jämfört med vad som utan garantier gäller enligt konsumentköplagen,eftersom säljarna ibland inte är beredda att ta på sig ett fullständigtfelansvar för en "extrastandard" (se t. ex. s. 341 f).Fakultetsstyrelsen kan utan vidare hålla med utredningen så långt, attbegreppet garanti inte bör få användas om köparen i själva verket får en sämrerättsställning än som skulle gällt, ifall garantin inte hade givits. Men det ärinte lika givet att en säljare ej borde kunna garantera godsetsfunktionsduglighet under exempelvis än på villkor att köparenbetalar transporten av godset till säljaren för reparation eller betalar enviss självrisk för varje reparation efter tvåårstiden. Som förslaget nu ärskrivet tvingas en säljare, som vill konkurrera med konsumentvänliga villkor,att i stället exempelvis formulera utfästelsen så att han efter två är ansvararför så allvarliga fel att reparaionen kostar mer än . Men då måsteansvaret bäras fullt ut. För utredningens ståndpunkt talar att lagen skulle blimer invecklad, om det i 22 § 2st. och 23 § gjordes ett tillägg, att bestämmel- Prop. 1989/90:89 sen ärdispositiv när säljarens ansvar uteslutande grundar sig på en Bilaga 3garanti, varigenom säljaren åtagit sig etl mer långtgående ansvar än vad somskulle gällt ifall garantin inte lämnats. På grund härav och då en samordningmed konsumenttjänstlagen är önskvärd, tillstyrks utredningens förslag på dennapunkt. Idetta sammanhang vill fakultetsslyrelsen också uppmärksamma utredningensuttalande på s. 137 y och 279 n, att en garanti kan villkoras av att köparensköter godset på vbstsätt, exempelvis regelbundet lämnar godset för tillsyn hosen märkesverkstad. Om den egenskap som garanteras visar sig saknas, blireffekten av att en köpare låtit godset undergå tillsyn hos en annan verkstad,dels att det måste konstateras huruvida avvikelsen är sådan all den utgör ellfel enligt konsumentköplagens regler frånsett vad som sägs i garantin, delsall köparen måste styrka att felet förelåg åtminstone latent när godsetavlämnades. I och för sig är det väl inget att säga om atl säljaren kanvillkora sitt åtagande, om han vill åla sig ett längre gående ansvar än vad somdirekt följer av lagen. Man kan emellertid anta att säljaren ibland tillämpargaranlivikkorel godtyckligt, varför säljaren i den nämnda situationen såsomnämns i förarbetena till 36 § avtalslagen (SOU 1974:83 s. 146) bör anses bundenav sin egen praxis. Om säljaren brukar uppfylla sitt garantiåtagande trots attköparen åsidosatt villkoret, när åsidosättandet inte får antas ha orsakatfelets uppkomst, bör säljaren vara skyldig att göra så i alla fall. Ett merlångtgående alternativ är att det i 14 § stadgas, atl villkor rörande godselstillsyn eller dylikt för garantins giltighet får åberopas endast om villkoretsåsidosättande kan antas ha orsakat felets uppkomst. Fakultetsslyrelsen villdock inte föreslå en sådan lösning, eftersom den förmodligen i stor utsträckningskulle motverka att garantier lämnas. Det bör emellertid observeras atlsäljaren genom alt använda ordet garanti lätt kan inbilla köparen all denne fåretl väsentligt bättre skydd än han skulle haft om ingen garanti givits, fastängarantin är blank och dess enda effekt är atl etl uppkommande fel presumeras hafunnits redan vid avlämnandet. Härigenom förmås köparen ofta att följa givnaserviceanvisningar. Mot denna bakgrund bör det ankomma på konsumentombudsmannenoch att överväga, om garantibegreppet alls bör få användas,när garantin inte ger köparen ett klart bättre skydd än vad som följer direktav konsumenlköplagen i de fak då garantin är förenad med villkor som ärförmånliga för säljarsidan men medför inskränkningar för köparen i någotavseende. Dengrundläggande regeln om godsets beskaffenhet meddelas i 9 § lagförslaget ochinnebär att godset med hänyn till egenskaper och förpackning skallöverensstämma med vad som får anses avtalat. Denna regel genombryts emellertidgenom bestämmelserna i 10 § om atl godset är felaktigt när det intefyller vissa säkerhetskrav. Avsikten är att de Prop. 1989/90:89bestämmelserna skall gälla oavsett vad som kan ha blivit avtalat mellan Bilaga 3 parterna. Enligt10 § lär godset felaktigt bl. a. om del säljs i strid mol etl förbud enligt 4 §MFL. Lagförslaget överensstämmer i den delen med vad som stadgas i 8 § gällandekonsumentköplag. Här finns emellertid anledning erinra om att riktlinjekommitténi sitt betänkande "Konsumentpolitiska styrmedel - utvärdering ochförslag" (SOU 1983:40) föreslår en avsevärd utvidgning avtillämpningsområdet för 4 § MFL och som konsekvens därav också en ändring i 8 §konsumentköplagen. Förslaget beträffande 4 § MFL innebär att säljförbud skallkunna riktas inte bara mot näringsidkare som saluhåller en vara direkt tillkonsumenter utan också mot näringsidkare i bakre led, såsom tillverkare ochimportörer. Syftet därmed är att säljförbudsinstitutei skall göras effektivare;man skall kunna gå direkt till "källan" när man vik hindra spridningav en farlig vara. Och innebörden av den föreslagna ändringen i 8 §konsumentköplagen är all en vara som har bedömt som farligalltid skall anses behäftad med fel, även om förbudet inte har riktats mot densom sålt varan till konsumenten utan exempelvis mot tillverkaren ellerimportören eller mot en annan detaljhandlare än säljaren. Konsumentköpsutredningenerinrar i en fotnot (s. 271) om riktlinjekommitténs förslag till ändring i 8 §konsumentköplagen men förklarar alt detta förslag inte har beaktats iförslaget lik ny konsumentköplag. Riktlinjekommitténsförslag att säljförbud skall kunna riktas också mot näringsidkare i bakre ledhar vid remissbehandlingen fåll ett gynnsammt mottagande och har starka skälför sig. Förslaget till ändring i 8 § koni, sumentköplagen har däremot möttkritik, särskilt frän konsumentköpsutredningens sida. Om ändringarna i 4 § MFLgenomförs - vilket väl är högst sannolikt - kan det väntas få till följd attkonsumentombudsmannen i praktiken kommer att sä mycket som möjligt rikta talanom säljförbud mot tillverkare och importörer. Det är ju i detdistributionsledet som störst effekt kan uppnås sett frånkonsumentskyddssynpunkt. Möjligen kommer då säljförbud riktade mot enskildadetaljister att bli mer sällsynta. Detta skulle i sin lur medföra all del merasällan kommer all inträffa att varor säljs formellt i strid mot förbud enligt 4§ MFL - ett förbud riktat mol säljaren i det aktuella fallet - och att denkorresponderande felregeln i konsumentköplagen följaktligen mera sällan blirdirekt tillämplig. Ett av meddelat säljförbud avseende enviss produkt kan emellertid, oavsett mot vilket distributionsled del riktarsig, väntas få stor bevisverkan, när det gäller att bedöma om produkten ärbehäftad med fel enligt konsumentköplagens allmänna principer: normalt kommerprodukten säkerligen att anses som felaktig. Något behov av allutforma 10 § 1 så atl riktlinjekommitténs tankar i ämnet genomförs torde därförinte föreligga. PÅK:s arbete med en återkallelsereglering kan emellertid ledatill att frågan kommer i ell nytt Sannolikt får PÅKanledning att under sitt fortsatta arbete Prop. 1989/90:89 återkomma till utformningen av 10 § 1 konsumentköplagen. Enligt10 § 2 förslaget till konsumentköplag är godset felaktigt, om det är säbristfälligt att dess användning medför akvarkg fara för köparens eller någonannans liv eller hälsa. Lagförslaget ansluter sig även i den delen nära till 8§ gällande konsumentköplag. I syfte att i någon män stärka konsumenternas skyddmot farliga varor har emellertid uttrycket "uppenbar fara" i dennuvarande bestämmelsen ändrats tik "allvarUg fara". Det finnsanledning erinra om att det här är fråga om en tvingande regel som trots denföreslagna ändringen ställer höga krav pä graden av den fara som skallföreligga. Enligt konsumentköplagens allmänna felregler torde fel på grund avbristfällig säkerhet ofta föreligga långt innan faran har nätt den grad somanges i 10 § 2. För att undvika missförstånd är det därför angeläget att manulformar 10 § så att det klart framgår både att dess innehåll är tvingande ochatt bestämmelsen i 10 § 2 inte exklusivt reglerar vad som vid sidan av 10 § 1skall gälla i fråga om brister från säkerhetssynpunkt. Detta torde förslagsviskunna ske genom att paragrafen inleds med orden: "Oavsett vad som fåranses avtalat är godset felaktigt, om det..." Vidutformningen av en återkallelsereglering kan det vara motiverat att uppställaskilda farerekvisit för olika rätlpåföljder som kommer i fräga och att därvidha bäde 4 § MFL och den nu föreslagna 10 § 2 konsumenlköplagen för ögonen somtänkbara förebilder. Allmänt kan sägas att det, i fråga om förutsättningarnaför ålägganden att vidta återkallelseåt-gärder, finns anledning att dra enskiljelinje mellan ålägganden som endast innebär atl näringsidkaren skall gå utmed underrättelser eller andra informationsåtgärder och älägganden som innebäratt själva den farliga produkten skall genom näringsidkarens försorg bliföremål för åtgärd av något slag. Del är möjligt att ålägganden att fysiskteliminera skaderisker hos försålda varor bör förbehållas fall där man kankonstalera en klart påtaglig risk för skador av allvarlig art. Tänkbart ärsålunda att i dessa senare fall kraven på skaderisker får ställas högre än vadsom gäller för säljförbud enligt 4 § MFL. Det kan måhända betyda att rekvisitetför återkallelse i dess mest ingripande form kommer att ligga ganska närafareformuleringen i den föreslagna 10 § 2 kosumentköplagen. Del kan rent av tesig eftersträvansvärt att söka direkt samordna förutsättningarna för"fysisk återkallelse" och för felansvar enligt 10 § 2. I13 § 2 st stadgas för det fall köparen är i dröjsmål, att säljaren inte svararför försämring av godset som inträder efter det dröjsmål inirätt och som beror"enbart" på godsets beskaffenhet. Givelvis kan många fall tänkas, dågodsets beskaffenhet jämte annan orsak ger upphov till fel. Det förefallerolämpligt alt för sådant fall säljaren skall svara för hela felet. Regeln kanmedföra praktiska problem som kan undvikas om säljaren svarar för vården menköparen för godsets beskaffenhet. 4.11 Vissa organisationerinom näringslivet Prop. 9 § Bilaga 3 Avparagrafen följer atl godset anses felaktigt bl. a. om det med hänsyn lillförpackningen awiker från vad som får anses avtalat. Innebörden härav är oklar.Om regeln hårddras leder den till orimliga konsekvenser. Utredningenuttalar (s. 268) att det i många fall inte torde gå alt utläsa några merbestämda krav i detta hänseende ur avtalet. Härefter ges vissa exempel på dekrav som kan ställas på förpackningen i de fall inte annat har avtalats. Motbakgrund av vad som uttalas (s. 267) angående uttryckssäliet "vad som färanses avtalat" torde man kunna utgå från att utredningens mening är att enförpackning, där ej annat avtalats, skall motsvara vad som är "normalt". Regelnsynes medföra atl i sig felfritt gods skall betraktas som felaktigt om detförpackats på etl säll som awiker från det "normala". Flerainvändningar kan resas häremot. Svårigheter torde uppkomma vid bedömningen avvad som skall anses awika från en "normal" förpackning. Vidareförefaller det oss orimligt att en köpare i princip skulle kunna göra samtligafelpåföljder gällande om godset endast till följd av en awikelse beträffandeförpackningen skulle anses felaktigt. Sammanfattningsvisanser vi att "förpackningsregeln" bör utgå. Den har enligt vår meinginte sin plats i en tvingande reglering och torde orsaka avsevärda problem iden praktiska tillämpningen. Enligt9 § skall vidare godset anses felaktigt om det inte åtföljs av de anvisningarsom behövs för dess montering, användning eller skötsel. Motiveni denna del (s. 269 f) är såvitt avser kraven på anvisningar för montering avreservdelar minst sagt oklara. Å ena sidan sägs all "anvisningar förexempelvis hur en reservdel skall monteras in en maskin är all betrakta somanvisningar för reservdelens användning". Å andra sidan uttalas att regelninte tar sikte på hur man rent allmänt hanterar gods av del aktuella slaget ochalt den som säljer reservdelar till en bil inte behöver lämna "allmännainstruktioner" om hur reservdelen skall infogas i bilen. Utredningenuttalar också att det i princip är den individueke köparens behov avupplysningar som skall vara avgörande men att säljaren i de flesta fall kanutgå från att köparen har för konsumenter normala kunskaper. menar all reservdelar generellt skall förses med"behövliga" monteringsanvisningar kommer - även med det i viss mån"lypiserade" upplysningsbehovet - avsevärda svårigheter att uppkommanär det gäller all avgöra vilket behov som kan finnas av monteringsanvisningar.En rad kriterier är här avgörande och förhållandena varierar starkt frånbransch till bransch. Mångareservdelar till produkter är avsedda all i normalfallen in- Prop.1989/90:89 monteras av yrkesmän. Det är enligt vär mening inte ändamålsenligtatt Bilaga 3 behöva belasta omsättningen av sådana reservdelar med kanskemänga gånger omfattande ani visningar riktade till konsument. Här bortses fränfall av marknadsföring och försäljning av "reservdelspakel" ochdylikt riktad till konsument. Delär också svårt att avgöra om reservdelar kan komma att bli använda av yrkesmän,eller av konsumenter. Del har, t. ex. inom bilbranschen och byggnadsbranschen,blivit vanligt med ett försäljningssystem där såväl yrkesmän som"gör-det-självare" kan köpa tillbehör och reservdelar. Vid sådanförsäljning kan emellertid inte krävas att säljaren skall efterforska omköparen är yrkesman eller konsument. Säljaren måste kunna lita på konsumentensomdöme i de fall denne anser sig kompetent nog att själv montera in denreservdel han köper. Ettallmänt krav på monteringsanvisningar skulle ställa sig kostsamt för säljarenoch därmed konsumentkollektivet. Man kan t. ex. förefalla sig kostnaden för attutfärda anvisnaingar för de ca. 100 000 bilreservdelar som en generalagent förbilar måste ha tillgängliga. Detsom sagts ovan om reservdelar är också tillämpligt på sådana produkter som inteär egentliga konsumentprodukter, dvs. produkter som marknadsförs till yrkesmän.Resonemangen visar att man inte ulan allvarliga komplikationer kan uppställaett allmänt krav på anvisningar för montering, användning eller skötsel avgodset. Också här skapas en onödig slelbenthet genom den föreslagna regeln.Behovet av anvisningar bör kunna tillgodoses utan en uttrycklig och tvingandelagregel härom. Sista punkten i första stycket 9 § bör således utgå. Ianslutning till uttalandena på s. 270, angående de påföljder köparen kan göragällande om frånvaron av eller en bristfällig bruksanvisning leder till attgodset skadas, vill vi framhålla följande. Omen bruksanvisning saknas bör i allmänhet kunna krävas att konsumenten iakttarviss aktsamhet innan varan används. Skulle förslaget om ett allmänt krav påanvisningar genomföras trots de invändningar vi tidigare gjort bör motivenkompletteras med ett uttalande av denna innebörd. Om exempelvis en möbel saknarmonteringsanvisning eller ett plagg saknar tvättanvisning, anser vi det vararimligt att konsumenten, vid tveksamhet om hur monteringen eller tvätten skallske, efterfrågar en dylik anvisning och ger säljaren möjlighet att åtgärdabristen. Därigenom undviker man onödiga skador på produkten. Vi förutsätter alten jämkning av säljarens eventuella skadeståndsskyldighet kan komma ifråga därkonsumenten inte visat tklbörlig aktsamhet. Vimåste rikta kritik mol de uttalanden som görs i motiven till första stycketsandra punkt (s. 274) om de allmänna normer som utvecklats förinformationslämnande till konsumenter och normernas betydelse för bedömningenav vad köparen rimligen kan räkna med atl bli upplyst om. Enligt utredningen färdessa normer stor betydelse för bedömningen av Prop. 1989/90: 89 vad ensäljare borde ha upplyst om. Utredningen uttalar att sådana Bilaga 3 normerkan ha utbildats inom näringslivet eller "följa av beslut frånmarknadsdomstolen eller riktlinjer från ". Riktlinjerär inte bindande. Genom de återgivna molivullalandena kan de emellertid ipraktiken fä en sädan karaktär. Vianser det visserligen naturligt att riktlinjerna, bland andra faktorer,tillmäts betydelse vid felbedömningen. Det måste emellertid klargöras attbristande fullgörande av en upplysningsplikt som finns föreskriven i enriktlinje inte utan vidare konstituerar ett fel. Detsamma bör gälla de beslutsom fattats av . Även här måste allmän domstol självständigtpröva om informationsskyldigheten enligt förevarande paragraf har eftersatts.