prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — Dendel av lagförslaget som reglerar frågorna om produklskador utgör enligt KFsmening en godtagbar delreglering av delta svåra rättskomplex och bör i vartfall kunna prövas tills vidare. LRFnoterar att den i 27 § intagna regeln att säljarens skadeståndsskyldighel pågrund av fel i godset omfattar även skada som till följd av felet uppkommer påannan egendom, med andra ord atl säljarens (förmedla- 11 1989/90. rens)skadeståndsansvar omfattar även s. k. produktskador. 1989/90:89omfattar endast skada på egendom och inte på person. Detta överens- Bilaga 3stämmer med rättsutvecklingen i i övrigt, där bl. a. EG-kommissionenhar föreslagit en lagstiftning omfattande ansvar för produktskador påkonsuments enskilda egendom, alltså ej egendom som näringsidkare förvärvat. LRFfinner dock att utredningens förslag innehåller åtskilliga problem och svärigheteroch att det bör ytterligareövervägas med hänsyn lill bl. a. kostnadsaspekteroch försäkringsfrågor. Närdet gäller säljarens ansvar för s. k. produktskador har förbundet sammauppfattning som redovisats ovan. Förbundet anser således alt s. k. presumtionsansvarskall gälla i föreningen med en jämkningsregel, som bl. a. lar hänsyn till priseipå den försålda varan. I27 § bör förtydligas så att del klart framgår alt skadeståndsskyldighetenomfattar skada på godset. Lydelsenav förslagets 27 § innebär att man inför en princip om strikt produktansvar försakskada. Man får inte förledas att tro att förslaget pä denna punkt skullesakna större betydelse bara för att del begränsas rill konsumenlköp, och attdessa produklskador ofta är tämligen bagatellartade och avser små värden.Bestämmelsen kommer att få smiltoeffekler, både genom analog tillämpning ochgenom att bereda väg för än längre gående lagstiftning. Om en felaktig produktsamtidigt förorsakar sak- och personskada, blir säljarens enda möjlighet attundgå ansvar för sakskadan att åberopa den mot honom stränga force majeure-bestämmelsen i 26 §. Beträffande personskadan däremot måste den skadelidandestyrka vållande från säljarens sida för att bli skadeståndsberättigad. Sådantvällande kommer sannolikt att i mänga situationer anses styrkt - med stöd avfingerad culpa eller andra konstruktioner - om säljaren inte kan åberopa force majeureenligt 26 §. Ansvarsbestämmelsen i 27 § kommer på delta vis att fååterverkningar även på personskadeområdet. Redan det allmänna felbegreppetenligt 10 och 11 §§ är enligt riksförbundet sä omfattande, att det härigenom ärolämpligt all kombinera detta med produktansvar enligt 27 §. Paragrafen kommeratt omfatta också rena utvecklingsskador. Enligt utredningen skulleutvecklingsskadorna inte vara något betydande problem när det gäller sakskadororsakade av konsumentvaror. vill emellertid ifrågasättalämpligheten av att sådana skador omfattas av föreslagen ansvarsbestämmelse.För övrigt har riksförbundet den principiella uppfattningen atl frågan omproduktansvar är av så stor vikt, och kommer att få så omfattande konsekvenser,att det är olämpligt att på detta vis rycka loss en bit ur sitt sammanhang för särreglering.Det är också lämpligt att invänta utvecklingen inom EG Prop. 1989/90:89 innan man vidtar några lagstiftningsåtgärder överhuvudtaget. Detresonemang som börjar pä s. 195 tredje stycket i betänkandet är någotförbryllande vilket lill en del synes bero på all kommittén använt begreppet"ren förmögenhetsskada" på etl sätt som inte överensstämmer meddefinitionen i skadeståndslagen 1:2 ("Med ren förmögenhetsskada förstås idenna lag sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med atl rdn liderperson- eller sakskada"). Av denna definition följer bland annat att detaldrig kan bli tal om ren förmögenhetsskada om den yttersta orsaken till enförlust är en sakskada även om denna har drabbat annan. Detaljisten som blirskadeståndsskyldig enligt den föreslagna produktansvarsbestämmelsen drabbas aven förmögenhetsskada - och han kan inte ulan vidare fåersättning för denna skada av sin säljare enligt de allmänna (utomobligatoriska)skadeståndsreglerna. En förutsättning för att han med stöd av allmännaskadeståndsregler skall kunna föra ansvaret vidare mot bakre led är bland annatculpa av den mot vilken kravet riktar sig eller någon för vilken denne svarar.Frågan är dä om detaljisten kan föra tillbaka ansvaret enligt de köprältsligareglerna. Enligt riksförbundets uppfattning är det tveksamt om en sådanmöjlighet finns. HD fastslog (NJA 1918 s. 156) atlden förlust som tillfogades en lantbrukare genom en produktskada "icke äratt hänföra till sådan skada som avses i andra stycket av 43 § i lagen om köpoch byte av lös egendom". Detta har alltsedan dess ansetts vara svenskrätts ståndpunkt vad beträffar köplagens tillämplighet på skada pä grund avprodukts skadebringande egenskaper. Kommittén gör emellertid nu gällande att omnågon blir skyldig att betala ersättning för en sådan skada - som ostridigt inte omfattas avköplagen - så blir hans skada av annan natur och kan omfattas av köplagensregler. Etl sådant synsätt är enligt riksförbundets uppfattning felaktigt.Frågan om en förlust av ifrågavarande slag kan anses omfattad av köplagentorde dock aldrig ha kommit under domstolarnas prövning; frågan tordeöverhuvudtaget aldrig ha aktualiserats eftersom en detaljist enligt nu gällanderätt inte blir ersättningsskyldig med mindre det i något led föreligger culpaeller utfästelse. Även om kommitténs uppfattning i detta hänseende vore riktigär en detaljists möjligheter att föra skadeståndsansvaret vidare mot bakre led starktbegränsad pä andra sätt. Underlåter han att reklamera har han somregel förlorat sin rätt lill ersättning (köplagen 54 §). Ofta kan det tabetydligt innan detaljisten överhuvudtagel fär kännedom om en produktskada.Han har dä förlorat den rätt som köplagen kan ge honom gentemot säljaren. Ävenom denna frist enligt köplagsförslagel förlängs till , är det långt ifråntillräcklig tid. Vidare finns möjligheten alt friskriva sig från det köprältsligaansvaret. delar ej kommitténs bedömning att sådanafriskrivnings-villkor näringsidkare emellan bör "i princip betraktas somoskäliga och kunna sättas åt sidan med stöd av 36 § avtalslagen". bedömning skulle kommitténs förslag komma att Prop. 1989/90: 89innebära att flertalet av de produklskador som avses i lagen i sista handBilaga 3 belastar detaljisten. Kommittén anser att det är önskvärt att ansvarför produktskador slutligt drabbar tillverkaren eller importören. Riksförbundetdelar denna värdering. Del torde emellertid vara omöjligt att uppnå dettaenbart genom bestämmelser i en konsumentköplag som reglerar förhällandet mellandetaljist och konsument. Kommitténsmissuppfattning beträffande innebörden av begreppet "ren förmögenhetsskada"medför också att resonemanget på sidan 197 tredje stycket blir felaktigt. Om endetaljist blir skyldig all utbetala ersättning lill en konsument för en skadaoch sedan vänder sig med regresskrav mot tillverkaren så täcks denna skada(givelvis på villkor att övriga förutsättningar, som t. ex culpa ellerutfästelse, föreligger) enligt gällande villkor av produktansvarsförsäkringeneftersom den inte är en ren förmögenhetsskada, utan en sakskada. Förslagets27 §, som är en principiell nyhet, innebär atl säljaren får bära ett striktproduktansvar för sakskada. Regeln medför emellertid att ansvaret blirbegränsat lill sakskador som drabbar köparen och hans hushåll. Produktskadorsom drabbar annan enskild egendom mäste även fortsättningsvis ersättas enligtallmänna skadeståndsrättsliga regler. Eftersom produktansvaret till väsentligdel är en konsumentskyddsfråga av stor vikt är det mindre lämpligt att införaen begränsad särreglering som den nu föreslagna. Det torde enligt meningvara lämpligast att invänta utvecklingen av EG-arbelet och i vart fall försökafå till stånd nordisk rättslikhet pä produktansvarsområdet. Givelvisär det, som utredningen också anser, angelägel att ansvar för produktskadorslutligen drabbar tillverkaren eller importören. Det kan ifrågasättas omutredningens uppfattning att detaljisten har goda möjligheter att enligt deköpsrättsliga reglerna föra skadeståndsansvaret vidare mot bakre led (sid 195tredje stycket) är riktig. I vart fall är detaljisternas möjligheter förnärvarande begränsade av den ettåriga reklamationsfristen i köplagen. Det tordevara tveksamt om friskrivningsklausuler, som innebär att detaljisterna fär bäraansvaret för produkterna, kommer att betraktas som oskäliga och sättas åt sidanmed stöd av 36 § avtalslagen eller förbjudas enligt lagen om avtalsvillkormellan näringsidkare. Det kan således inte uteslutas att ansvaret i praktikenblir alltför betungande för detaljisterna, vilket anser vara en klarnackdel med förslaget. 27§ i förslaget ålägger säljaren ansvar för s. k. produktskador. Storleken avdessa skador är omöjliga att kalkylera, eftersom köparna kan utrusta ochmöblera sina hus helt efter eget skön med dyrbara mattor och tavlor, antikamöbler m. m. Införandel av etl produktansvar skulle tvinga fram ytterligare riskpåslagfrån trähusföretagen, riskpåslag som enligt STRs mening skulle överskridagränsen för behovet av trygghet för köparna. 1989/90:89 avstyrker atlförslaget om produktansvar intas i en ny konsument- Bilaga 3 köplag. 9 Betalning av priset m. m. Nämndenbiträder förslaget all man behåller den i rättspraxis (NJA 1975sid. 280) intagna ståndpunkten, all det i konsumentförhållanden som regel ärsäljaren som belastas med bevisbördan vid tvist om bestämt pris har avtalatseller ej. Att priset, om bestämt pris inte har avtalats, enligt förslaget skallbestämmas efter vad som ärskäUgt och inte såsom efter vad som inte äroskäligt är måhända teoretiskt en relativt subtil ändring. I praktiken tordeändringen dock vara rätt betydande med tanke på bevisfrågorna. Nämndentillstyrker ändringen men vill gärna påpeka att tillämpningsproblemen säkertkommer att öka. Rätten att hålla inne betalningen är ett effektivtpåtryckningsmedel mot säljare som har begått kontraktsbrott. Frågor om ur dennarätt skall utövas ställs ofta vid den telefonrådgivning som nämnden bedriveroch aktualiseras så gott som uteslutande vid kreditköp. Utredningens förslagatt säkerheten får omfatta också en eventuell fordran på skadestånd stärkernaturligtvis köparens ställning ytterligare. Som utredningen påpekar kan delvara svårt för en konsument all uppskatta hur mycket som får hållas inne. Enalltför drastisk reaktion kan leda lill att köparen anses vara i dröjsmål ochberättiga säljaren till köprättsliga påföljder och dröjsmålsränla. Del kansättas i fråga om inte någon slags "tumregel" skulle kunna underlättatillämpningen av konsumentens rätt i detta avseende. I 4 § nuvarande konsumentköplagfinns en regel för vissa sådana fall. Även om bedömningen hur myckel som fårinnehållas kanhända inte förenklas så myckel genom denna regel ger den dock enfingervisning i själva lagen om vilken marginal som kan godtas. Nämnden villföreslå att man överväger en komplettering av utredningens förslag efterförebild av nyssnämnda 4 §. I30 § 1 st. ges en regel för det fall bestämt pris inte fär anses avtalat.Köparen skall då betala vad som är skäligt med hänsyn till godsets art ochbeskaffenhet, gängse pris vid tiden för köpet och omständigheterna i övrigt.När del gäller bevbbörden samt pris fär anses avtalat anför utredningen, attdet vid konsumentköp bör åvila säljaren, som är näringsidkare, att säkerställabevisning i prisfrågan (s. 200 y med hänvisning till NJA 1975 s. 280). Fakultetsslyrelsenanser emellertid att principiella skäl talar för att köparen bör ha bevisbördanför alt bestämt pris får anses avtalat och utfyllnadsregeln således ej varatillämplig. Det är generellt sett svårare för säljaren atl säkra bevisning omatt något inte hänt än för köparen attsäkra bevisning om atl något har hänt. 1989/90:89 till attdel är konsumentköp behöver - särskilt som regeln i nuvarande 5 § Bilaga 3köplagen ersätts med en regel om gängse pris - inte sträcka sig längre än atlbeviskravet sätts lågt, gärna så långt att det räcker alt köparen gör sinuppgift om avtalat pris sannolik. Ispecialmoliveringen lill 30 § framhåller utredningen att enligt lagtexten gängsepris vid tiden för köpet i första hand är avgörande. Näringsidkaren får alltsåbära risken för prisstegringar, men så har han också typiskt sett störremöjligheter än konsumenten att överblicka den sannolika pris- och kostnadsutveckkngen(s. 311 y-n). Regeln synes vara lämplig, eftersom den lägger bördan på säljarenatl göra förbehåll om all prisei vid leveranstidpunkten skall vara avgörande.På samma ställe anförs emellertid vidare, att det vid prisfall finns goda skälför att vinsten härav skall komma konsumenten till godo. Fakultetsslyrelsenfinner det inte vara möjligt att förena detta generella uttalande med lagtexten("omständigheterna i övrigt"?). Över huvud taget förefaller det varalämpligt, att samma part gynnas eller drabbas av prisförändringar. För det fallatt säljaren redan vid avtalet har skaffat godset från sin leverantör och hardet tillgängligt för leverans, men godset lämnas kvar hos säljaren i köparensintresse, synes det direkt märkligt om köparen skulle kunna dra nytta av etlprisfall före leveransdagen. 9.3Vissa organisationer inom näringslivet Utredningendiskuterar (s. 311) frågan vem som - i fall priset inte är avtalat - skall bärakonsekvenserna av prisstegring respektive prisfall. Utredningens slutsats äratt i båda fallen skall konsumenten åtnjuta fördelen. Vid prishöjning skallgängse pris vid avtalels träffande gälla och vid prisnedgång skallleveranstidpunktens gängse pris vara utslagsgivande. Vi kan inte odelat anslutaoss till detta. Förstoch främst bör gälla vad parterna kan ha avtalat eller avsett beträffandetidpunkten för prisets fastställande. Framgär direkt eller indirekt alt det ärleveransdagen som får anses överenskommen, får också gängse pris vid dennalidpunkt anses gälla. Det bör också vara klan, atl om pris angivits medindextillägg, skall del indexerade priset gälla såvida ej indexberäkningenjämkas med stöd av 36 § avtalslagen. Rättentill avbeställning bör enligt tingsrättens mening begränsas till att avse godssom tillverkas enligt köparens anvisningar eller önskemål eller anskaffassärskilt för hans räkning. Vadgäller de föreslagna ersättningsreglerna vill tingsrätten instämma iutredningens egen uppfattning att de onekligen är svåra att tillämpa. parterna kan de medföraonödiga och kostsamma tvister. Oavsett vilken Prop. 1989/90:89 omfattning avbeställningsrättenfår bör ersättningsreglerna förenklas. Ennyhet i utredningen är förslaget att köparen får rätt alt avbeställa ett köpinnan leverans har skett. Kollegiet konstaterar att en sådan rätt innebär ettavsteg från principen att avtal skall hakas. Argumenten för all vid sedvanligakonsumentköp införa en generell avbestäkningsrätt förefaller inte heltövertygande. NOsätter också ett frågetecken vid förslaget om införande av tvingande regler om avbestäkningsrättför köparen. NO är liksom de sakkunniga och (s. 343-344) tveksamtill om avbestailningsrätt motsvaras av ett så brett önskemål från konsumenthällalt del uppväger de nackdelar i form av bl.a. ökade kostnader för säljarnasadministration av systemet. Frånkonsumentsynpunkt måste utredningens förslag om en lagstadgad rätt till avbeställning/k/(31-33 §§)/-k/välkomnas. En avbestailningsrätt är dock endast av begränsatvärde för konsumenten, om säljaren ges rätt till en alltför omfattande avbeställningsersättning.Enligt förslaget skall säljaren vid avbeställning ha rätt till ersättning försärskilda kostnader som kan hänföras lill avtalet och avbeställningen ochdessutom skälig ersättning för sin förlust i övrigt. I det senare beloppetingår ersättning för utebliven vinst. EnligtKonsumentverkels mening tar en sådan beräkningsmetod inte i tillräcklig gradhänsyn till atl köparen typiskt sett är den svagare parlen iavtalsförhållandet. Risken för avbeslällningar av detta slag är någotnäringsidkare bör ta i beräkning vid planerandet av sin verksamhet.Huvudprincipen bör därför vid de sedvanliga konsumentköpen inte vara attsäljaren skall ersättas för utebliven vinst. Ersättning bör däremot kunna utgåför säljarens särskilda kostnader i samband med försäljningen, dock endast i defall de varit mer betydande. Om den avbeställda varan är en vara som säljs istora volymer och som säljaren utan svårighet kan avyttra till annan köpare,torde de särskilda kostnaderna normalt vara så små att någon avbeställningsersättningöverhuvudtaget inte skall utgå. I de fall det är fråga om en vara som säljarenhar stora svårigheter att avyttra till annan, kan del dock vara rimligt all detges viss ersättning utöver säljarens särskilda kostnader. Ersättning upp lilldet positiva konstraktsintresset bör dock medges om det är omöjligt alt säljagodset tkl någon annan. förslag (33§) skall säljaren under vissa förutsättningar fåförbehålla sig en på förhand bestämd ersättning vid avbeställning (avbeställningsavft).Beträffande avbestäkningsavgiftens storlek uttalasi specialmoliveringen (s. 320) att den bör ligga något i underkant Prop. 1989/90:89 av en genomsnittlig avbeställningsersättning. Verket delar denna Bilaga 3uppfattning. Verket vill dock rikta en erinran mol utredningens uttalande (s.319) alt ett avtal om handpenning i många fall kan vara att uppfatta som ettindividuellt avtal som reglerar frågan om ersättning vid avbeställning. Föratt ett belopp som erlagts i handpenning skall förverkas vid avbeställning krävsdet enligt verkets mening atl del av avlalel klart framgår att handpenningentillika utgör avbeställningsavgift. Därutöver krävs dock även att handpenningenutgör ett skäligt ersättningsbelopp. Deföreslagna bestämmelserna avser avbeställning före det att godset avlämnas.Utredningen framhåller (s. 319) atl om köpet är av sådant slag att säljarennormalt tillämpar öppet köp får han förutsättas inte ha någon rätt till ertsättning vid avbeslällningar. instämmer i detta uttalande. Atldet i lagen införs regler om säljarens rätt atl la ut ersättning vid avbeställningföre godsets avlämnanden får inte leda lill att det i branscher som nutillämpar öppet köp införs avgifter vid återlämnandet av varan. Ispecialmotiveringen (s. 320) förutsätter utredningen att förhandlingar om avbestäkningsavgifterkommer att tas upp mellan och de branscher där frågan ärsärskilt aktuell. Utredningen påpekar dessutom atl det inte finns anledning attinföra standardklausuler om avbeställningsavgift på andra omräden än sådana däravbeslällningar skapar särskilda problem för säljarna. Verket anser att det äri samma grad motiverat att införa avbestäkningsavgifter på områden där det kanfinnas behov för konsumenten att förutse storleken av ersättningsbeloppet viden eventuell avbeställning. Nämndenhar inte sällan uppe till prövning tvister som rör avbeställning av köp. Detgäller både fall där köpet i alla avseenden har fullbordtas och varan sålundahar levererats till kunden och fall där avbeställningen sker innan godset haravlämnats, ofta hell kort efter det all köpeavtalet har ingåtts. För de senarefallen har utredningen förslagit regler om villkoren för en sådan avveckling avaffären. Nämnden har ingen invändning mot den föreslagna avbeställningsrätten. Vadgäller villkoren för återgången av köpet, så medger utredningen all deföreslagna reglerna om ersättningens bestämmande är komplicerad. Nämndenserfarenhet motsäger inte detta. Nägon enhetlig metod för att bestämmaersättningen i dessa tvister har inte utbildats i nämnden. Del kan skönjas entendens mot schablonlösningar i form av fasta procentsatser i likhet med de 10procent av köpesumman som l.ex. tillämpas i motorbranschen. Det förefaller somom också företag i andra branscher beräknar sina ersättningskrav enligtschablon. Det är alltså ovanligt att säljare presterar beräkningar av vilkautgifter som inte fått täckning och av utebliven vinst. Det skulle möjligenvara en fördel om en schabloniserad procentsats angavs direkt i lagen,förslagsvis , med rätt för säljaren till högreersättning om denne klart visar att den faktiska Prop. 1989/90:89 förlustenenligt den av utredningen angivna beräkningsmetoden blir större. Likavanligt hos nämnden är emellertid tvister som har uppstått sedan varan redanhar levererats (ofta möbler). Säljaren har då gätt med på en annullering menparterna har inte kunnat komma överens om de ekonomiska villkoren. Problemenär likartade med dem som kommer att följa av utredningens förslag om engenerell avbestailningsrätt för konsumenten innan varan har levererats. Medtanke på att någon legal räll all bringa köpet att gå åter inte föreslås blirdet emellertid här närmast fråga om en tillämpning av 36 § avtalslagen påuppgörelsen rörande den avtalsändring som återgången i princip torde få ansesutgöra. Det är tveksamt i vad mån analogier för dessa fall kan göras från de nuföreslagna reglerna för ännu inte levererat gods. Idessa paragrafer föreslås köparen få en rätt att avbeställa godset, intill dessdet hälls tillgängligt för honom. Köparen måste då betala säljarens särskildakostnader saml en skälig andel av säljarens vinst enkgt den s.k.additionsmetoden. Ett på förhand träffat avtal om avbeställningsavgifl är giltigt,om avgiften är skälig med hänsyn till vad som vid avbeställning normalt kanantas tillkomma en säljare vid en individuell beräkning. Förslaget tillstyrks iallt väsentligt. En synpunkt som inte uppmärksammals i utredningen, men somtalar för detta förslag, är att addilionsme-toden på ett naturligt sätl läggerbevisbördan på säljaren för dennes kostnader och förlustberäkning, medan detmed subtraktionsmetoden blir fråga om att styrka besparingar eller frånvaron avmöjligheten all göra besparingar. Av särskilt intresse för beräkningen av vadsom är en skälig förlustersättning är utredningens uttalande i motiven på s.318 m, enligt vilket säljaren normalt inte ens då han vidtagit alla de åtgärdersom ankommer på honom för att avtalet skall kunna fullgöras bör vara berättigadtill ersättning för hela sin förlust. Fakultetsstyrelsen kan inte instämma idetta. som kostnaderna för misslyckade köp, som beror på säljarens kontraklsbrott,bör spridas bland alla konsumenter, bör inga kostnader av oöverlagda köpövervältras pä andra konsumenter, vilket blir fallet om säljaren inte får ta utsin normala vinst, när han utfört alla åtgärder pä vilka vinstpåslaget baseras.-1 lagtexten, 32 § 3 st, talas om ersättning för säljarens "förlust".Ändå tänker sig utredningen att ersättning för säljarens "förlust".Ändå tänker sig utredningen all ersättningen i vissa fall skall kunna uppgåtill hela del positiva kontrakts-intresset (s. 318 y). Delta väcker frågan, omdet inte i bestämmelsen borde stå ersättning för "utebliven vinst".Antagligen bör dock ordet förlust även kunna täcka utebliven vinst när det somi detta fall rör sig om underlätet fullgörande av ett avtal. 1989/90:89 I förslaget har köparen medgivits en /k/rätt till avbeställning/-k/ avbeställt Bilaga 3 gods.Bestämmelsen modifieras med att säljaren har räll lill ersättning för desärskilda kostnader och för den förlust som kan uppkomma till följd av avbeställningeni det enskilda fallet. En sådan rätt för köparen innebär en långtgåendemöjlighet för denne att frånträda ett ingånget avtal. Förbundet ställer sig awisandetill alt köparen ensidigt skulle få säga upp ett avtal om ej annan gängse köprällsliggrund för uppsägning föreligger. Enligt förbundets mening torde föreliggandeförslag bryta mot principen om att ingångna avtal skall hakas och ge upphovtill onödiga tvister. Ej heller uppvägs den föreslagna avbeställningsrätten avde fördelar för konsumenten som utredningen anför (s. 205 f). 10.8 Vissaorganisationer inom Näringslivet