prop · GD0374 · 1989-12-31 00:00:00 — Jag föreslår därför attdet bör införas en möjlighet att överföra beslutskompetensen mellan olikaskattemyndigheter. En skattemyndighet bör givetvis inte ha helt fria händer vadgäller taxeringsbeslut rörande skattskyldiga i andra län. Det är ju ytterstskattemyndigheten i det län där den skattskyldiges hemortskommun är belägen somär ansvarig för taxeringen av den skattskyldige. Det bör därför vara ennödvändig fömtsättning att den skattemyndighet där beslutsbehörigheten liggeruppdrar åt en annan skattemyndighet att i dess ställe falla beslutet. Vidaremåste naturligtvis den andra skattemyndigheten medge att övertabeslutsbehörigheten. Mycket stor vikt måste också läggas vid denskattskyldiges intressen. Ett överflyttande av beslutsbehörigheten får intemedföra avsevärd olägenhet för den skattskyldige. 6 Utredningen i taxeringsärenden 6.1 Utredningsskyldighet m. m. Mittförslag: skall se till att ärendena blir tillräckligtutredda. Den skattskyldigeskall beredas tillfälle att yttra sig innan hans ärende avgörs, om det inte äronödigt. 1 fråga om den skattskyldiges rätt att få del av uppgifter somtillförts ärendet genom någon annan än honom själv och yttra sig över demgäller bestämmelserna i förvaltningslagen. Kommitténsförslag: Överensstämmer i allt väsentligt med milt. Remissinstansernahar inte uttalat sig särskilt i frågan. Skälen för mitt förslag:Enligt 65 § första stycket GTL skall taxeringsnämnden tillse att utredninggörs och att tillfälle bereds den skattskyldige att yttra sig när det behövsför nämndens beslut. 1 det första ledet stadfästs den s.k. officialprincipen(jfr 8§ FPL), vilken också i någon mån kommit till uttryck i 4§ FL. 1 det andraledet behandlas kommunikationsplikten i taxeringsärenden. En av gmndprincipema i detnya förfarandet är atl utredning skall företas på skattemyndighetsnivå. Ettärende skall innan det når domstol i princip vara färdigutrett.En handläggning som innefattar en grundlig Prop. 1989/90:74 utredning skaparvisserligen garantier för ett materiellt riktigt beslut men kan å andra sidanbli så tidsödande att tidsaspekten framstår som en nackdel frånrättssäkerhetssynpunkt. Utredningsskyldigheten kan därför inte drivas inabsurdum utan måste anpassas till de resurser som skattemyndigheterna har tillsitt förfogande och vad som är praktiskt möjligt att åstadkomma med dessa.Begränsningarna kommer till uttryck i olika ambitionsnivåer. Rättelser avmindre felaktigheter får underlåtas (65 § andra stycket GTL). Vadjag nu sagt innebär inte att jag föreslår någon ändring i den tämligen långtgående utredningsskyldigheten på taxeringsområdet. Det ligger emellertid isakens natur att det nya omprövningsförfarandet och skattemyndighetensutvidgade beslutsbehörighet kommer att ge utredningsskyldigheten delvis ettannat innehåll än . Vad som är tillräcklig utredning kan inte avgörasgenerellt utan får avgöras ärende för ärende. Yrkar den skattskyldige ettavdrag ligger av naturliga skäl mycket av ansvaret för utredningen på honom,särskilt om yrkandet inte framförts förrän omprövningsvis. Därmed inte sagtatt inte skattemyndigheten bör bistå med de upplysningar och råd som denskattskyldige behöver. 1 ärenden om omprövning till den skattskyldiges nackdelkan man däremot ställa höga krav på alt skattemyndigheten utrett ärendettillräckligt innan beslut fattas. Idet andra ledet av 65 § första stycket GTL behandlas skattemyndighetenskommunikationsplikt i taxeringsärenden den skattskyldige skall få tillfällealt yttra sig om det behövs för nämndens beslut. Bestämmelsen fick sinnuvarande utformning (prop. 1977/78: 181 s. 218). kunde kommuniceringvid avvikelse från deklarationen underlåtas bara vid rättelse av en felräkning,misskrivning eller något annat uppenbart förbiseende eller när ett yttrande avden skattskyldige av något annal skäl uppenbarligen inte behövdes för attbedöma frågan. Den ändrade lydelsen 1978 syftade emellertid inte till någotpåtagligt avsteg från den tidigare ordningen. Taxeringsnämndenskommunikationsplikt anses alltjämt sträcka sig längre än vad som följer avFL:s bestämmelser. GTLinnehåller ytterligare en bestämmelse om kommunikation, nämligen 116 k § andrastycket, som avser ärenden om särskild avgift. Enligt denna skall tillfälleberedas den skattskyldige att yttra sig, om ej hinder möter. 1FL finns en regel om kommunikation när ett ärende tillförts uppgifter genomnågon annan än den skatteskyldige. FL reglerar däremot inte kommunikationsskyldigheteni de fall ett ärende visserligen inte tillförts uppgifter genom någon annan änden skattskyldige, men skattemyndigheten t. ex. ifrågasätter att avvika från deuppgifter den skattskyldige lämnat i sin självdeklaration. Även i sådana fallbör den skattskyldige innan beslut fattas få tillfälle att yttra sig. Jag anserdärför att det även fortsättningsvis är nödvändigt med särskilda bestämmelserom skattemyndighetens kommunikationsskyldighet på taxeringsområdet. Jagföreslår en något annorlunda utformning av kommunikationsregeln i förhållande till . Utformningen har delvis motiverats av att jag 284 somjag återkommer tillsenare föreslår att den nuvarande regeln i 116k§ GTL om kommunikation iärenden om särskild avgift skall slopas. Ett annat skäl till en ändring avnuvarande regel är skattemyndighetens utökade befogenheter. Mitt förslaginnebär enligt sin ordalydelse en omfattande kommunikationsplikt. Förtaxeringsärenden i allmänhet avses emellertid inte den ändrade ordalydelseninnebära någon ändring av nuvarande ordning. Även fortsättningsvis kanrättelser av uppenbara fel i deklarationen ske utan att yttrande inhämtas frånden skattskyldige. Den skattskyldige har alltid möjlighet att begäraomprövning av beslutet. Den ändrade lydelsen får sin största betydelse iärenden där skattemyndigheten ändrar ett taxeringsbeslut till denskattskyldiges nackdel och i ärenden om särskild avgift. I nu nämnda ärendenskall den skattskyldige regelmässigt få tillfälle att yttra sig innan beslutmeddelas. Vad gäller skattetillägg återkommer jag till frågan senare (avsnitt10.3). 1 fråga om uppgifter somtillförts ärendet genom någon annan än den skatlskyldige bör reglerna i 17 § FLgälla. En hänvisning till dessa regler bör därför tas in i NTL. Denskattskyldige skall ha rimlig tid på sig att inkomma med yttrande. Tiden fåravpassas till frågans svårighetsgrad, om den skattskyldige själv skallinförskaffa utredning etc. Mittförslag: Den skattskyldige får lämna muntliga upplysningar i ett ärende sombehandlas i skattenämnd om inte särskilda skäl talar emot det. Är det fråga omett taxeringsärende där beslut fattas av tjänsteman skall bestämmelserna iförvaltningslagen om muntlig handläggning gälla. Ett beslut attvägra skattskyldig att lämna muntliga upplysningar inför skattenämnden fattasav nämnden. Kommitténs förslag:Överensstämmer med mitt vad gäller den skattskyldiges möjligheter att lämnamuntliga upplysningar. Kommittén uttalar sig inte om hur ett beslut om attvägra personlig inställelse skall fattas och i vad mån det skall kunnaöverklagas. Remissinstanserna:Meningarna är delade om humvida den ovillkorliga rätten att muntligen lämnaupplysningar inför taxeringsnämnden bör överföras till skattenämnden. RSV,kammarrätten i och länsrätten i tillstyrker förslagetatt den ovillkorliga rätten till personlig inställelse skall avskaffas, medanbl.a. FöreningenAuktoriserade revisorer och Svenska revisorsamfundet avstyrker. RSV anser attett beslut att vägra personlig inställelse skall fattas av nämnden och intekunna överklagas särskilt. Skälen för mitt förslag:FL:s regler gäller för förfarandet i skattemyndigheten om inte särskildaregler finns i NTL. Enligt 14§ FL skall en sökande, klagande eller annan partsom vill lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avsermyndighetsutövning mot någon enskild, få tillfälle till det, om Prop.1989/90:74 det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Förtaxeringsnämnderna gäller särskilda regler. Den skattskyldige har en ovillkorligrätt att inför taxeringsnämnden meddela upplysningar till ledning vidtaxeringen (61 § 4 mom. GTL). Om taxeringsrevision har gjorts skall denskattskyldige underrättas om tid och plats för det sammanträde vid vilketrevisionen redovisas (61 § 1 mom. GTL). Den skattskyldige kan inställa siggenom ombud (9§ FL). Uppgifter som framförts muntligt och som kan ha betydelseför utgången i ärendet skall antecknas av myndigheten (15 § FL). Huvudprincipenär att förfarandet är skriftligt. Det är emellertid viktigt att kontakternamellan den skattskyldige och skattemyndigheten kan ske smidigt och utanformella hinder. Många skattskyldiga är ovana vid att uttrycka sig skriftligtoch har svårt att meddela sig på det sättet. Muntlighet kan bidra till att denskattskyldige får den vägledning och annan service hos skattemyndigheten sombehövs för att han skall kunna ta till vara sin rätt och kan ofta innebära ettförbättrat beslutsunderlag. Denskattskyldige har normalt möjligheter att lämna muntliga upplysningar till dentjänsteman som skall fatta taxeringsbeslutet eller som bereder beslutet närdet skall fattas av myndigheten med nämnd. Därvid gäller bestämmelsema i 14 §FL. Paragrafen fömtsätter all ett ärende har inletts. Som framgår av avsnitt8.1 anser jag att en ansökan om omprövning skall göras skriftligt. Somskäl för sitt förslag att inte föra över den ovillkorliga rätten till personliginställelse till skattenämnden tar skatteförenklingskommittén upp att enpersonlig inställelse i undantagsfall kan te sig helt onödig. Den skattskyldigehar kanske redan tidigare lämnat muntliga upplysningar i ärendet och inget nytthar kommit till. Det kan vara klart att nämnden kommer att fatta ett beslut iöverensstämmelse med den skattskyldiges önskemål. En viss begränsning av rättenär också nödvändig med hänsyn till att nämnden måste kunna avsluta enlångdragen och meningslös personlig inställelse. RSVanför i sitt remissyttrande att muntliga uppgifter som lämnas införskattenämnden kan vara till god hjälp för att fatta riktiga beslut men att änviktigare är de personliga kontaklema mellan den skattskyldige och dengranskande tjänstemannen redan på utredningsstadiet. Sådana kan ofta hållas påen mer informell nivå och därför i mindre utsträckning medföra att denskatlskyldige av formella skäl känner behov av att anlita biträde. De praktiskahinder mot kontakter mellan granskare och skattskyldig, som frilidsgranskning ihemmet har medfört, undanröjs i och med reformen. Även detta talar enligtverket för atl behovet av muntliga inställelser inför nämnden blir mindre iframtiden. Jagdelar de synpunkter som kommittén och RSV har fört fram och anser att det inte är befogat med en ovillkorlig rätt till personliginställelse inför skattenämnden. I och för sig innebär redan bestämmelsen i FL att de skattskyldigas behov av muntlighet tillgodoses i hög grad. Skäl skulle därför kunna åberopas för att låta bestämmelserna i gälla för all muntlighet inom skattemyndigheten. Det finns å andra sidan också om ständigheter som talar för en särskild reglering i NTL vad gäller muntlighet 286 inför skattenämnden.Regeln i FL innebär nämligen inte någon garanti för Prop. 1989/90:74 att denskattskyldige får lämna sina muntliga upplysningar till den inom myndighetensom kommer att fatta beslutet. Vidare är en regel som begränsar muntligheten ide fall de muntliga uppgiftema inte kan lämnas med hänsyn till arbetetsbehöriga gång inte lämplig vid förfarandet inför nämnden. Det finns situationernär en muntlig inställelse inte skulle hindra arbetets behöriga gång men detändå inte finns skäl att tillåta den. Å andra sidan bör den skattskyldigenormalt vara tillförsäkrad att få lämna sina upplysningar muntligt införnämnden. Om en begränsning anses befogad vilket jag anser måste denutformas på annat sätt. Denskattskyldiges önskemål att få föra fram upplysningar muntligt införskattenämnden skall enligt min mening tillgodoses om inte särskilda skäl talaremot del. Sådana särskilda skäl kan vara att den skattskyldige redan framförtmuntliga synpunkter och det inte finns anledning att tro att han kommer med nyauppgifter utan endast avser att argumentera i saken. Kommer den skaltskyldigesönskemål i taxeringsärendet ändå att tillgodoses kan också muntlighet vägras.Ett särskilt skäl kan också vara att de uppgifter som den skattskyldige villlämna är så omfattande eller komplicerade att det är olämpligt att lämna demmuntligt. Mitt förslag till utformning av bestämmelsen har sin förebild i 18kap. 22 § lagen (1962:381) om allmän försäkring och 55 § socialtjänstlagen(1980:620). Det innebär att det krävs tämligen starka skäl för att vägra enmuntlig inställelse. Föratt undvika missförstånd villjag understryka att om den skattskyldige i ettärende där beslut skall fattas av tjänsteman framför önskemål om att lämnamuntliga upplysningar till nämnden innebär detta givetvis inte atttaxeringsbeslutet skall hänskjutas till av dennaanledning. Ett sådant beslut att vägra muntlighet fattas av tjänstemannensjälv. Är den skattskyldige missnöjd med taxeringsbeslutet som sådant har hanmöjlighet alt yrka omprövning och därvid även personlig inställelse införnämnden. RSVtar i sitt remissyttrande upp frågan om överklagbarhet och menar att ett beslutatt vägra personlig inställelse inte skall få överklagas särskilt utan endast isamband med taxeringsbeslutet. 1FL har inte frågan om besluts överklagbarhet reglerats. Av allmänna principerföljer dock att ett beslut att vägra personlig inställelse inte kan överklagassärskilt. Beslut under handläggningen är normalt inte möjliga alt överklagaannat än i samband med det slutliga avgörandet (prop. 1985/86:80 s. 49). Medhänsyn till att möjligheten att lämna muntliga uppgifter till tjänstemanregleras av FL och det där inte finns några särskilda bestämmelser omöverklagande finner jag det inte lämpligt att särskilt lagreglerabegränsningama i rätten att överklaga i de fall där skattenämnden vägratmuntlighet. Någonsärskild regel som motsvarar den nuvarande om alt den skatt skyldige, om taxeringsrevision gjorts, skall underrättas om det sammanträ de vid vilket revisionen redovisas anser jag inte nödvändig. Den skattskyl dige bereds alltid tillfälle atl yttra sig över en utförd revision somresulterar i förslag till taxeringsändringar eller frångående av deklarationen. därvid möjlighet att yrkaatt få inställa sig personligen om ärendet skall behandlas av nämnden. Enunderrättelseskyldighet för skattemyndigheten skulle innebära en omotiveradskillnad mellan de fall där revision gjorts före det gmndläggandetaxeringsbeslutet och en avvikelse från deklarationen beslutas av tjänstemanoch de ärenden där beslut fattas med nämnd. 6.3 Föreläggande att lämna upplysning eller visa upphandling Mittförslag: får förelägga den skattskyldige att lämna skriftligaeller muntliga upplysningar och att förete kontrakt, kontoutdrag, räkningar,kvitton eller liknande handlingar som behovs för kontroll avsjälvdeklarationen. Ett föreläggande får förenas med vite om det finnsanledning att anta att den skattskyldige annars inte kommer att följaföreläggandet. Den skattskyldigekan hos länsrätten ansöka om befrielse från skyldighet att lämna upplysningareller visa upp handling. Länsrätten får medge befrielse när det finnssynnerliga skäl och upplysningen eller handlingen avser förhållande om vilketden skattskyldige skall iaktta tystnad eller andra särskilda omständigheter göratt upplysningama eller handlingens innehåll inte bör komma till någon annanskännedom. Länsrättens beslut kan inte överklagas vidare. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Denremissinstans som yttrat sig i frågan, länsrätten i , är kritisktill att skattemyndighetema får befogenhet att vid vite förelägga denskattskyldige att förete kontrakt o. d. har andra vägar attgå om den behöver tillgång till uppgifter. Om den skattskyldige inte villstyrka sin talan är det upp till honom. Skälen för mitt förslag:Skattskyldiga är skyldiga att i självdeklarationen lämna korrekta ochfullständiga uppgifter. Mot den som bryter mot uppgiftsskyldigheten finnssanktioner i form av skattetillägg och straff enligt skattebrottslagen.Uppgifter i deklarationerna kan därför normalt godtas av skattemyndigheten ochligga till gmnd för taxeringsbesluten. En fömtsättning för attett sanktionshot skall varp. effektivt är naturligtvis att det är möjligt attkontrollera att deklarationsskyldigheten efterievs. har olikamedel till sitt förfogade för att utreda oklarheter och kontrollera all delämnade uppgifterna är riktiga. Den kan förelägga denskattskyldige att komma in med de upplysningar som behövs för att kontrolleraden skattskyldiges egen deklaration eller för taxeringsbeslut avseende denskattskyldige själv. Den kan vidare förelägga den deklarationsskyldige attförete alla handlingar som behövs för att kontrollera deklarationen, såsomkontrakt, kontoutdrag, räkningar eller kvitton. Ett föreläggande att komma inmed upplysningar kan förenas med vite, vilket däremoi inte ett föreläggande allvisa upp handlingar kan. Skattemyndighetenkan också efter en överenskommelse med den skatt- skyldige göra enavstämning mot deklarationsunderlaget vid besök hos Prop. 1989/90:74deklaranten eller annars vid personligt sammanträffande med denne (s. k.taxeringsbesök). Ett taxeringsbesök fömtsätter frivillighet från den skattskyldigessida. Taxeringsrevisionenär den mest genomgripande utredningsåtgärden. Möjlighetenatt anmana skattskyldig att förete handlingar som behövs för kontroll avdeklarationen infördes på förslag av taxeringskontroll-ulredningen. Vidtaxeringsrevision har den skattskyldige editionsplikt. fick det anses uppenbart, att en effektiv ochsamtidigt i förhållande till de skattskyldiga smidigt arbetandetaxeringskontroll krävde att taxeringsmyndigheten gavs formella möjligheteratt få ta del av underiaget för den skattskyldiges deklaration utan att entidskrävande och för den skattskyldige besvärande taxeringsrevision skullebehöva göras. Möjligheten borde endast innebära en kontroll av om de ideklarationen upptagna beloppen stämde överens med underlaget. Däremot bordebestämmelsen inte få utnyttjas så att själva underlagets riktighet ocksåkontrollerades. Möjligheten skulle få sin främsta betydelse när det gällerskattskyldiga som inte är rörelseidkare. 1961:100 om förbättrad taxeringskontroll (s. 255) anfördes att det intekunde komma i fråga att vid sidan av taxeringsrevisionsbestäm-melsema införanya bestämmelser om allmän editionsplikt. Anmanings-rätten borde endast omfattaett fåtal uppräknade handlingar som kontrakt, kontoutdrag, räkningar, kvittoneller andra därmed jämförliga handlingar. Anmaningsrätten borde självfalletinte omfatta handelsböcker o. d. För att ytterligare förebygga att befogenhetenanvändes till en med taxeringsrevision jämförlig granskning ansågdepartementschefen att tvångsmedel inte borde få användas för att ge eftertryckåt anmaningen. Enligt reglema i 53 § GTL får således endast föreläggande enligt31 § 2 mom. första stycket GTL förenas med vite. Genomlagstiftning 1987 ändrades reglema om taxeringsrevision. Taxeringsrevision fårnumera ske hos annan än bokföringsskyldig eller juridisk person som inte ärdödsbo endast om särskilda skäl föranleder det. Särskilda skäl bör ansesföreligga när det gäller så invecklade förhållanden att de inte lämpligen kanutredas på något annat sätt och det är väsentligt att frågoma klarläggs. Skattemyndighetenkan således inte i alla fall tillgripa taxeringsrevi sionen som ett altemativ till föreläggande att visa upp en handling. En taxeringsrevision endast i syfte att ta del av t. ex. ett kontrakt kan ocksåses som en väl ingripande åtgärd. Det finns därför enligt min mening skäl att införa en möjlighet att även förena ett sådant föreläggande med vite. Jag föreslår inte någon förändring i fråga om vilka typer av handlingar som föreläggandet får avse. Även fortsättningsvis skall gälla att en strikt gräns i förhållande till reglema om taxeringsrevision skall upprätthållas och att skyldigheten alt förete handlingar skall begränsas till dem som behövs för att styrka riktigheten av de poster som tagits upp i den skattskyldiges självdeklaration. Reglema ger inte heller möjlighet att kontrol lera själva underlagels riklighet ulan endast om de angivna uppgifterna stämmer överens med underlaget. Den enda skillnaden mot är att ett 289 19 1989/90. föreläggande,om den skattskyldige inte efterkommer det, får förenas med vite. I nuvarande 53 § GTL angesinga fömtsättningar för att vite skall få sättas ut i ett föreläggande. 1praxis krävs dock särskilda skäl för att sätta ut vite (jfr prop. 1978/79:161s. Jag anser att fömtsättningama bör anges i lagtext. Om det finnsanledning att anta att den skattskyldige inte utan vitesföreläggande fullgörsina skyldigheter får ett föreläggande förenas med vite. Den som anmanats att lämnakontrolluppgift kan enligt 39 § 5 mom. GTL efter beslut av länsrätt befriasfrån skyldigheten att lämna uppgift. Enligt 56 § 4 mom. GTL kan länsrättbesluta att handlingar skall undantas från taxeringsrevision. Någon motsvaranderätt för skattskyldig att befrias från skyldigheten att lämna upplysningar ellerförete handlingar enligt 31 § 1 mom. första och andra styckena GTL finnsemellertid inte . Jag anser att en sådan möjlighet är befogad avrättssäkerhetsskäl. Länsrättens beslut i fråga om befrielse får i likhet medvad som gäller enligt 39 § 5 mom. och 56 § 4 mom. GTL inte överklagas. Mitt förslag:Beslut om revision skall fattas av skattemyndigheten eller RSV. Beslut om s. k.tredjemansrevision skall om den hos vilken revisionen sker inte är skyldigatt efter föreläggande lämna uppgifter rörande personerna i fråga dockbeslutas av RSV eller efter verkets bestämmande av skattemyndighet. Kommitténs förslag: Beslutom taxeringsrevision skall fattas av skattemyndigheten. Någon särskild regel ifråga om tredjemansrevisioner föreslås inte. Kommittén föreslår också ienlighet med vad som gäller i bevissäkringslagen att en framställning omundanlagande av uppgifter från taxeringsrevision skall kunna göras till den somverkställer taxeringsrevisionen. Denne skall genast lämna framställningen tilllänsrätten och, om framställningen inte är uppenbart ogmndad, omedelbartförsegla handlingen och ställa den till länsrättens förfogande. påpekar att det tillsammans med andranäringslivsorganisationer hos hemställt om en översyn avregelsystemet för skatte- och taxeringsrevisioner av företag. Företagensuppgiftslämnardelegation anser att skattemyndigheternas befogenheter att tadel av ADB-lagrade uppgifter måste utredas. Kommitténs förslag att enADB-handling, sådan den nu är definierad, skall förseglas ochställas till rättens förfogande skapar nya problem. och anser att beslut om s. k.tredjemansrevisioner liksom skall fattas av RSV eller av chef förlänsskattemyndighet. Skälen för mitt förslag:Enligt 57 § GTL skall beslut om sådan taxeringsrevision som avses i 56§ 1 mom.andra stycket andra meningen GTL, fattasav RSV eller efter verkets bestämmande av chef för länsskattemyn- Prop.1989/90:74 dighet, om den hos vilken revisionen görs inte är skyldig att efteranmaning lämna uppgifter rörande personema i fråga, s. k. tredjemansrevision.Beslut om taxeringsrevision i andra fall meddelas av länsskattechefen eller aven annan kvalificerad tjänsteman vid länsskattemyndigheten eller lokalskattemyndighet som länsskattemyndigheten har gett i uppdrag att meddela sådanabeslut. Enligtmin mening är det inte lämpligt att i lag reglera vem som inom en myndighet fårfatta beslut om taxeringsrevision. Detta bör i stället regleras i förordningeller arbetsordning. Någon ändring i sak innebär emellertid inte detta. Ävenfortsättningsvis skall beslut om taxeringsrevision fattas på en kvalificeradnivå. Vad gäller sådana tredjemansrevisioner som beslutas av RSVkan det emellertid vara befogat att tills vidare ha kvar det nuvarande kravetatt beslut skall fattas verket. RSV bör kunna delegera beslutanderätten till skattemyndighet.