prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — I händelse av tvist mellan parterna torde emellertid bevisbördan föravtalsbrottets väsentlighet få anses ligga på konsumenten. Detta innebär attkonsumenten vid exempelvis ell kortvarigt dröjsmål måste visa på någon särskildomständighet som gör atl dröjsmålet trots sin kortvarighel var av väsentligbetydelse för honom. 1989/90:89 Hävning Den nuvarande konsumenlköplageninnehåller inte några bestämmelser om påföljderna av köparens avtalsbrott. 1905års allmänna köplag innehåller däremot sådana bestämmelser som gäller även förkonsumentköp. Enligt 28 § köplagen får säljaren häva köpet vid köparensdröjsmål med betalningen. Hävningsrätt föreligger dock inte - såvitt gällerbl.a. konsumentköp - om dröjsmålet är av ringa betydelse. Den nya konsumenlköplagenbör enligt vad jag tidigare förordat (se avsnitt 2.1.1) i princip innehållaalla lagregler som skak gäUa för konsumentköp. Den bör därför innehålla enregel om hävning vid köparens dröjsmål med betalningen. I likhet medutredningen och remissinstanserna anser jag att som en parallell tillmotsvarande krav vid säljarens avtalsbrott det bör som en förutsättning för hävningvid köparens dröjsmål med betalningen ställas upp etl väsentlighetskrav. Vidväsentlighetsbedömningen bör emellertid, till skillnad från vad som gäller vidde förut behandlade situationerna, inte krävas alt dröjsmålet är av väsentligbetydelse för just säljaren. I stället bör prövningen la sikte på avtalsbrottetmera allmänt. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt den föreslagna nyaallmänna köplagen (se prop. 1988/89:76 s. 2.4.2 Tilläggstid och leveransuppmaning 1989/90:89 Hävning Mittforslag: Vid säljarens dröjsmål med avlämnandet får köparen häva köpet, omvaran inte avlämnas inom en av köparen utsatt tilläggstid som inte är oskäligtkort eller, om någon sådan tid inte har satts ut, inom skälig tid efter det attkravet framställdes. Vid köparens dröjsmål med betalningen får säljaren hävaköpet, om köparen inte betalar inom en av säljaren utsatt skälig tilläggstidsom inte är oskäligt kort. I dessa fall får hävning ske ulan någonväsentlighetsprövning. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 141 f och 220). Remissinstanserna:Förslaget lämnas genomgående utan erinran. Skälen för mitt förslag:På många håll i utlandet finns ett förfarande med s.k. tilläggstid. Innebördenav det kan beskrivas så att en part får göra även ett icke väsentligtavtalsbrott till hävningsanledning genom att sälla ut en tilläggstid förfullgörande. Sker fullgörande inte inom tilläggstiden, blir parten berättigadatt häva köpet. Förfarandet med tilläggstid verkar alltså till förmån för denpart som vill åberopa ett avtalsbrott genom att han inte behöver styrka attväsentlighetskravet är uppfyllt i det enskilda fallet. Regler om tilläggstidhar föreslagits i den nya allmänna köplagen (se prop. 1988/89:76 s. 41f).Frågan är nu om man bör införa sådana regler också i konsumenlköplagen. Utsättandet av entilläggstid kan vara ett sätt att undgå bevissvårigheter om det framstår somtveksamt ifall väsentlighetskravet är uppfyllt eller om parten har svårt attstyrka detta. Parten kan då sätta ut en frist vars längd är anpassad tillomständigheterna i det enskilda fallet. praktiskalivet är del för övrigt vanligt att en avtalspart som blir utsatt för ettavtalsbrott inte häver avtalet förrän han har uppmanat motparten att fullgörasin prestation. Även den part som har begått avtalsbrottet kan vara betjänt avatt hans motpart sätter ut en tilläggstid. Han vet då att han, om han presterarinom den utsatta tiden, undgår hävning. Med hänvisning till del nuanförda biträder jag utredningens uppfattning atl ett förfarande medtilläggstid bör införas i konsumenlköplagen såvitt avser säljarens dröjsmål medavlämnandet av varan samt köparens dröjsmål med betalningen. För den förrasituationen bör dock regeln, som utredningen också har föreslagit, ges en någotvidare utformning. Om säljaren är i dröjsmål med avlämnandet, framstår det oftasom naturligt för köparen alt erinra säljaren om dennes skyldighet att levereravaran. Däremot ligger det inte lika nära till hands för en köpare som är konsumentatt också sätta ul en bestämd tid inom vilken leverans skall ske. I den mån ensådan tid sätts ut, och den inte är oskäligt kort, bör givetvis köparen kunnahäva köpet om leverans inte sker inom tilläggstiden. För att köparen skallkunna häva köpet bör det emellertid vara tikräckligt att denne, sedan etldröjsmål inträtt, har begärt att varan skall avlämnas utan att det har skettinom skälig tid därefter. 1989/90:89 Skadestånd 2.5.1 Allmänt om skadeståndsansvaret Mittförslag: Vid säljarens dröjsmål och fel i varan är säljaren skadeståndsansvarigför sådant som ligger inom hans kontrollsfär (kontrollansvar). Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 179 ff). Remissinstanserna:Utredningens förslag har fått ett blandat mottagande. Vissa remissinstansertillslyrker förslaget medan andra, särskilt från näringslivshåll, ställer signegativa. Flera av de instanser som är kritiska mot förslaget anser attskadeståndsansvaret bör bygga på vållande med omvänd bevisbörda, ett s.k.presumtionsansvar. Skalen för mitt förslag:Vid den gällande konsumentköplagens tillkomst intogs en restriktiv hållningtill att genom tvingande lagregler tillförsäkra konsumenten rätt tillskadestånd av säljaren vid fel och dröjsmål. Lagen ansågs främst böra garanterakonsumenten möjlighet att framtvinga en riktig prestation från säljarens sidaeller att genom hävning frigöra sig från avtalet så att konsumenten kundeskaffa motsvarande vara från annat håll. Det ansågs däremot mindre lämpligt attinföra tvingande regler om ett vidsträckt skadeståndsansvar för säljaren, bl.a.på grund av att sådana regler skulle kunna ge upphov till svårbedömda tvister.Vidare framhölls att skadorna för konsumenten i enskilda fall kunde bli betydande och medförastora kostnader för säljaren, som var svåra att Prop. 1989/90:89 bedöma påförhand men som denne måste se till att ha täckning för. SkadeståndYtterligare ett skäl för en återhållsam attityd ansågs vara attköplagsut-redningen, som hade till uppgift att undersöka frågor rörande skadeståndetsroll inom den allmänna köprätten, då ännu inte hade slutfört sitt uppdrag (seprop. 1973:138 s. 138 f). Motden angivna bakgrunden inskränktes den tvingande regleringen av säljarensskadeståndsskyldighet vid konsumentköp till att ge konsumenten en rätt tillskälig ersättning för utgifter som han ådrar sig till följd av fel ellerdröjsmål. Ersättningsrätt föreligger såvida inte säljaren kan visa attförsummelse inte ligger honom till last (6 §). Del är med andra ord fråga omett s.k. presumtionsansvar. Bestämmelsen medger atl säljaren genom förbehåll iköpeavtalet kraftigt inskränker sitt skadeståndsansvar i förhållande till vadsom följer av den allmänna köplagens dispositiva skadeståndsregler. Konsumentenkan visserligen också kräva skälig ersättning för avhjälpande av fel i envara. Detta gäller emellertid endast under förutsättning att det är fråga omett fel som säljaren eller någon för hans räkning har åtagit sig att avhjälpaoch att sådant avhjälpande eller motsvarande inte sker inom skälig tid (4 §). Iannat fall har konsumenten inte någon tvingande rätt att få ersättning föravhjälpande av fel, inte heller med stöd av den nämnda bestämmelsen i 6 §. Enligtmin mening bör konsumenten vid konsumentköp tillförsäkras en betydligt bättrerätt att erhålla ersättning för eventuella ekonomiska skador på grund av feleller dröjsmål än som gäller enligt den nuvarande konsumenlköplagen.Konsumenten skulle annars få en alltför svag position när del gäller att tvingafram en avtalsenlig prestation från näringsidkarens sida. Av betydelsehärvidlag är att redan de rättsliga möjligheterna för konsumenten att hävaavtalet är begränsade genom att - som huvudregel - ett väsentlighetskrav ställsupp som förutsättning för hävning. Denna ordning har förestavats av hänsyn tillnäringsidkaren. Till detta kommer att hävning är en även förkonsumenten ofördelaktig och inte minst opraktisk påföljd. Med hänsyn tillbl.a. dessa förhållanden bör rätten till skadestånd vid fel och dröjsmål ges enmer framskjuten plats i en ny konsumentköplag än den har i den gällande. Ioch för sig kan det naturligtvis finnas en risk för att en mera vidsträckttvingande rätt för konsumenten att erhålla skadestånd på grund av fel ochdröjsmål kan leda till ett större antal tvister. Enligt min mening är riskendock inte så stor. Och de ekonomiska skador som en konsument kan åsamkas vidfel och dröjsmål torde oftast vara begränsade och inte alltför svåra attfastställa. Jag vill i sammanhanget även erinra om atl del ikonsumenttjänstlagen har införts tvingande regler om skadestånd vid fel ochdröjsmål (se bl.a. 31 § konsumenttjänstlagen). Somjag ser del bör konsumenten i princip tillförsäkras en tvingande rätt tillersättning vid fel och dröjsmål. Frågauppkommer då vilka förutsättningar som bör gälla för denna Prop. 1989/90:89ersättningsrätt. I avtalsförhållanden bygger skadeslåndsskyldigheten oftaSkadestånd på vållande. Sä är i stor utsträckning fallet köplag,även om etl strikt ansvar med undantag för s.k. objektiv omöjlighet gäller ivissa fall. Också enligt konsumenttjänstlagen inträder skadeståndsansvar pågrund av fel eller dröjsmål endast vid vållande på säljarens sida. I den senarelagen är dock skadeståndsregeln utformad som ett presumtionsansvar. Somjag närmare har utvecklat i propositionen om allmän köplag finns det anledningatt i fiera avseenden sätta i fråga det nuvarande köprättsliga regelsystemetnär det gäller skadeståndsskyldighel (se prop. 1988/89:76 s. Jag har därpekat på att den tekniska utveckling som skett, och som kommer att ske, gör atldel framstår som mindre ändamålsenligt att låta prövningen utgåfrån om det föreligger vållande på den avtalsbrytande partens sida. Att detexempelvis uppstår fel och tekniska störningar i säljarens tillverkningsapparatbehöver inte bero på någon försummelse av säljaren eller någon som han svararför. Men det kan ändå ligga närmare till hands atl säljaren skall bärakonsekvenserna av detta än att köparen skall göra det. Ipropositionen om ny allmän köplag har skadeståndsansvaret utformats eftermönster från reglema . Dessa regler bygger på ett s.k.kontrollansvar. Tekniskt är konirollansvaret utformat så att det ställer uppfyra förutsättningar som alla skall vara uppfyllda för att säljaren skall blibefriad från skadeståndsansvar. Säljaren har bevisbördan för att allaförutsättningarna är uppfyllda. Föratt säljaren skall gå fri från ansvar krävs för det första alt det föreliggerett hinder för fullgörelse. Hindrets art är i och för sig utan betydelse, mendet skall röra sig om ett faktiskt hinder. Fördet andra skall hindret ligga utanför säljarens kontroll. Det spelar ingen rollom säljaren har varit vållande eller inte.-Poängen med föreskriften är attförhållanden som ligger innanför det som säljaren i princip kan påverka, t.ex.interna förhållanden i säljarens verksamhet eller hans ekonomiska förhållanden,inte skall kunna åberopas som befrielsegrunder. Etttredje villkor för ansvarsbefrielse är att säljaren inte skäligen kundeförväntas ha räknat med hindret vid köpet. Säljaren svarar med andra ord fördet som var förutsebart vid köpet. Slutligenär det ett villkor att säljaren inte skäligen kunde ha undvikit ellerövervunnit hindret. Säljaren måste alltså tillgripa alternativafullgörelsemöjligheter när sådana finns. Kontrollansvaretinnebär också ett visst ansvar för handlande av tredje man. Om avtalsbrottetkan hänföras till någon som säljaren har anlitat för att helt eller delvisfullgöra köpet, blir säljaren fri från skadeståndsskyldighet endast om de nyssbeskrivna förutsättningarna för ansvarsbefrielse är uppfyllda såväl försäljarens egen del som för den som har anlitats för fullgörelsen. Säljarensskadeståndsskyldighet kan med andra ord inte bli lindrigare genom att han haranlitat någon utomstående för att fullgöra Detsamma gäller omdröjsmålet beror på en leverantör som säljaren har anlitat eller på någon tidigare säljled. Jag har i propositionen omny allmän köplag uttalat som min uppfattning att en reglering med ettkontrollansvar medför en rimlig avvägning mellan parternas intressen och enlämplig anpassning till dagens samhälle. Lagrådet har i sill yttrande överköplagsförslagel förklarat sig dela denna uppfattning. De skäl som motiverarett konlrollansvar i den allmänna köplagen gör sig enligt min mening gällandemed samma styrka i fråga om konsumentköp. Den omständigheten att regleringen idetta senare avseende kommer att bli tvingande kan inte föranleda annatbedömande. Några remissinstanser haranfört att del förhållandet alt konsumenttjänstlagens skadeståndsansvar byggerpå vållande utgör ett skäl i sig för atl införa ett motsvarande ansvar i en nykonsumentköplag. Jag håller med om att skadeståndsansvaret inte gärna bör varautformat på skilda sätt vid konsumentköp respektive konsumenttjänster. Mendetta bör enligt min mening lösas så att också konsumenttjänsllagensskadeståndsregler i fortsättningen skall bygga på ett kontrollansvar. Tilldetta återkommer jag i avsnitt 2.8.1 Medhänvisning till del anförda förordar jag - i likhet med utredningen - attreglerna om skadestånd vid säljarens dröjsmål och fel i varan skall bygga påett kontrollansvar. 1989/90:89 Skadestånd Mittförslag: Den skadeståndsskyldighet vid dröjsmål och vid fel i varan som följerav kontrollansvaret skall i princip omfatta köparens alla förluster till följdav säljarens avtalsbrott. Säljaren skall inte kunna friskriva sig från dettaskadeståndsansvar. Skulle skadeståndsskyldigheten vara oskäligt betungande medhänsyn till säljarens ekonomiska förhållanden, skall dock skadeståndet kunnajämkas efter vad som är skäligt. Utredningensförslag: Skadestånd på grund av säljarens dröjsmål eller fel i varan skallomfatta ersättning för utgifter, inkomstförlust och prisskillnad samt - såvidainte annat har avtalats - även annan förlust på grund av dröjsmålet eller felet(se betänkandet s. 172 ff). Remissinstanserna:Utredningens förslag har kritiserats från skilda utgångspunkter. Frånnäringslivshåll har invänts mot köparens rätt till ersättning förinkomstbortfall. Andra remissinstanser har riktat kritik mot möjligheten altavtala bort konsumentens rätt lill ersättning för olika följdförluster. Skälen för mitt förslag: nuvarande konsumenlköplagen är, som jag har berört i föregående avsnitt,den till konsumenternas förmån tvingande, rätten lill ersättning för skada pågrund av säljarens kontraktsbrott myckel begränsad. Den omfattar endastköparens utgifter (se 6 §). Köparens rätt tillskadestånd vid säljarens kontraktsbrott vid konsument- Prop. 1989/90:89 köpregleras i övrigl av reglerna i den allmänna köplagen. Dessa regler fårSkadestånd anses ge köparen en gynnsam ställning när det gäller rätten tillskadestånd. Den allmänna köplagens regler sätts emellertid i stor utsträckningur spel genom friskrivningsklausuler i köpeavtalen. Sådana klausuler ingårregelmässigt i standardavtal som förekommer på konsumentköpsomrädet. Dessaklausuler får oftast till följd att konsumenten slår ulan rätt till ersättningför andra förluster än de utgifter som han har rätt till ersättning för enligtdet minimiskydd som följer av 6 § konsumenlköplagen. De förluster som konsumentenhärigenom inte får ersättning för kan i enskilda fall uppgå till kännbarabelopp. Enligtmin mening bör man nu förstärka konsumenternas ställning iskadeståndshänseende. Ensådan förstärkning förutsätter att lagreglerna utformasså att möjligheterna för säljaren att friskriva sig från skadeståndsansvaretbegränsas eller tas bort. I konsumenttjänstlagen (se 31 §; jfr 3 §) harmöjligheterna för näringsidkaren alt friskriva sig från skadeståndsansvaretockså i princip lagits bort. Detköprättsliga skadeståndsansvaret omfattar liksom det allmännaskadeståndsansvaret i princip alla skador som faller inom adekvansens ram, dvs.skador vilka till sin art och omfattning är typiska följder av avtalsbrottet.Bland sådana skador märks, vid sidan av sådana utgifter som avses i 6 §gällande konsumentköplag, framför allt kostnad för täckningsköp och förloradarbetsförtjänst. Med kostnad för täckningsköp avses den särskilda kostnad somdrabbar köparen, om han efter hävning av ett köp måste köpa motsvarande vara frånannat håll till ett högre pris än det som avtalats vid det ursprungliga köpet.Konsumenten har ett starkt intresse av att kunna få ersättning för dennakostnad. Annars kan han bli tvungen att göra en ytterligare ekonomisk insatsför att få tillgång till en sådan vara som han ursprungligen köpt. Det skulleminska värdet av den hävningsrätt som tillkommer konsumenten vid dröjsmål ochfel i varan. Resultatet skulle t. o. m. kunna bli all köparen ser sig nödsakadatt avstå frän hävning av köpet och sålunda hålla till godo med en felaktigvara. Förlust av den typ som det här är fråga om har köparen normalt ingenmöjlighet att undvika. Säljaren har i regel möjlighet att förutse och kalkyleramed förluster av detta slag. Liksom utredningen anser jag därför att konsumentenalllid bör ha rätt till ersättning för denna typ av förlust. Det bör alltsåinte finnas någon möjlighet för säljaren att friskriva sig från skyldighetenatt ersätta kostnad för täckningsköp. Förloradarbetsförtjänst som köparen drabbas av på grund av säljarens dröjsmål eller feli varan är en förlust som för den drabbade köparen är lika kännbar som kostnadför täckningsköp och sådana utgifter som avses i 6 § gällande konsumentköplag.Att kostnad för föriorad arbetsförtjänst kan uppkomma för köparen är något somsäljare i akmänhet har anledning att räkna med. Enligt min mening bör säljarendärför inte heller ha möjlighet att friskriva sig från ansvaret för sådanförlust. Vidkommersiella köp kan ett dröjsmål eller fel i varan ofta orsaka köparenbetydande följdförluster. Det sammanhänger med att köparen i regel har avsettall sälja varan vidare eller att använda den i sin näringsverksamhet. Även vidkonsumentköp kan emellertid köparen i vissa fall drabbas av följdförluster somhar samband med hans utnyttjande eller tilltänkta utnyttjande av varan. Det kanvara fråga om atl en förhands-beställd resa med bilfärja inte kan utnyttjasdärför att den nyinköpta bilen är felaktig och måste repareras eller att enbeställd diskmaskin inte levereras i lid och därför inte kan installeras isamband med en pågående ombyggnad av köparens kök utan måste inmonteras senaretill en högre kostnad. Andra exempel är att ett frysskåp är felaktigt och intekan användas till förvaring av beställda livsmedel, vilka måste kasseras, elleralt en utebliven leverans av möbler medför att köparen går miste om etttillfälle att på fördelaktiga villkor avyttra det gamla möblemanget. Detär endast i relativt speciella situationer som detta slag av följdförlusteruppkommer vid konsumentköp. Som utredningen har pekat på är del däremotsannolikt vanligare vid konsumentköp att ell kontraktsbrott förorsakar köparenolika slag av besvär och olägenheter som inte direkt kan mätas i pengar. Somexempel kan nämnas att köparen måste sätta till fritid för att besöka säljarenoch lämna tillbaka en felaktig vara eller hämta en vara som inte var färdig vidett tidigare besök, att han får ägna åt arbetsresor medan hansnyköpta bil repareras, att hushålls- eller trädgårdsarbete blir betungandedärför att en köpt Köksmaskin eller molorgräsklippare inte kan användas elleralt konsumenten inte får avsett utbyte av sin semester därför att en beställdsegelbål inte levereras eller ett inköpt tält inte skyddar mot väta.Frågan är i vad mån konsumenten skall ha rätt till ersättning för denna typ avolägenheter och obehag. Köp i konsumentförhållanden har i allt störreutsträckning kommit att avse varor som tillgodoser fritidsintressen eller somär avsedda att underlätta arbete av olika slag. Intrång i sådana intressen hardärför i ökad grad kommit all uppfattas så atl de har en direkt ekonomiskbetydelse (jfr prop. 1984/85:110 s. 274). Det finns därför enligt min meninginte skäl att behandla dessa fall annorlunda än andra följdförluster. Jag anserdärför i likhet med utredningen att sådana fall bör omfattas av rätten tillersättning för följdförluster. Ersättningen får i hithörande fall i regelbestämmas på grundval av en skönsmässig uppskattning. En förutsättning förrätten till ersättning fär sädana skador är all de inte består av enbart ejalltför betydande ölägenheter som man alltid måste räkna med när någonförsummar sig i ett avtalsförhällande. Skador av rent ideell natur som obehag,olust och irritation över det besvär som ell kontraktsbrott kan välla börsålunda inte ge rätt till ersättning. Den närmare gränsdragningen mellan fallsom kan anses ha ekonomisk betydelse och andra fall får emellertid överlämnasåt rättstill-lämpningen. Fråganär då om även rätten till ersättning för följdförluster skall vara tvingandetill konsumentens förmån eller om del finns skäl att i det hänseendet medge enlättnad i säljarens skadeståndsansvar genom att, Prop. såsom utredningen harföreslagit, medge friskrivning från säljarens ansvar Skadestånd för sådana förluster. Försäljaren är det svärare att förutse och kalkylera med sädana förluster förköparen, eftersom följdförluster oftast är betingade av köparensindividuella förhållanden. Detta skulle kunna tala för att säljaren borde haen möjlighet att friskriva sig från ansvaret att ersätta sådana förluster. Ävenom den typ av följdförluster som uppkommer genom att köparen drabbas av besväreller olägenheter pä grund av säljarens avtalsbrott har blivit vanligare undersenare tid, är det knappast troligt att följdförluster i konsumentförhållandenskulle vara av sådan omfattning att de totalt sett skulle vara betungande försäljarsidan att bära eller att de på ett märkbart sätt skulle drabba konsumentkollektiveti form av högre priser. För den konsument som drabbas av en följdförlust kandet emellertid i det enskilda fallet vara fråga om en ekonomiskt kännbarförlust. Om säljaren fick rätt att friskriva sig från ansvaret för följdskador,skulle det sannolikt komma att utnyttjas framför allt vid försäljning avkapitalvaror, dvs. vid den typ av köp där följdskador företrädesvis kanförväntas uppkomma i sådana fall då säljaren inte fullföljer sitt åtagandeenligt köpeavtalet. Visserligen kan jag hålla med om att ett skadeståndskravsom innefattar ersättning för följdskador kan vara mer svårbedömt, kräva en meromfattande utredning och kanske även förorsaka större kostnader änreklamationsärenden i allmänhet. Jag kan emellertid inte dela utredningensuppfattning att det i och för sig beaktansvärda intresset av att förenklareklamationshanteringen kan tillåtas väga tyngre än köparens intresse av attvara tillförsäkrad rätt till ersättning för hela den förlust som uppkommer pägrund av att säljaren inte levererar den köpta varan i enlighet med åtagandetenligt köpeavtalet. Medhänsyn till vad jag nu har anfört förordar jag att även rätten till ersättningför följdförluster skall vara tvingande till konsumentens förmän. Vadjag nu har anfört innebär således att jag förordar atl de regler som den nyakonsumenlköplagen skall innehålla om säljarens skyldighet att ersätta köparenför skador till följd av avtalsbrott skall vara helt och hållet tvingande tillförmän för köparen. I undantagsfall skulle en sådan reglering kunna bli alltförbetungande för en enskild säljare. Det kan t. ex. gälla en mindre näringsidkaresom har såll en relativt billig vardagsvara och där det pä grund av köparensspeciella förhållanden har uppställ ovanligt stora följdförluster för köparen.För att undvika oskäliga resultat av den tvingande regleringen behövs det enundantagsregel för sädana fall. Den kan lämpligen utformas som enjämkningsregel av samma slag som den som finns i konsumenttjänstlagen (se34 §). Till den närmare utformningen av regeln återkommer jag i specialmotiveringen.