prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — NO instämmer i uttalandel i särskilt yttrande (s. 338) att hänsyn bör tastill säljarens problem att kunna överblicka den marknadsföring som kan kommaifråga, inte sällan på internationell nivä och i icke-svenska media.Konsumenternas informationsvägar är betydligt fler än som varvanligt. Dennu gällande konsumentköplagen innehåller, med undani lag för vissa specialfall,inte några bestämmelser som kan tjäna till ledning för en bedömning av om ellfel skall anses föreligga i godset. I förslaget till ny konsumentköplag finnsdäremot regler som pä ett mer heltäckande sätt preciserar felbegreppet (9-14§§). Dessa regler kan indelas i två grupper: Den ena gruppen består av reglersom i allmänt hållna ordalag pekar på faktorer som generellt bör beaktas vid enbedömning av om ett fel skall anses föreligga (9 §). Den andra typen av reglerär sådana som fastslår atl ett fel alltid skall anses föreligga i vissa särskiltangivna fall. Den sistnämnda gruppen av regler gäller mycket speciellasituationer. Som exempel kan nämnas att godset sålts i strid mot visslagstiftning eller att en användning av godset medför allvarlig fara förköparen eller någon annans liv eller hälsa (10 §). Detär således i dessa fall fråga om försäljning av gods som inte klarar ens enmycket lågt hållen minimistandard. Orsaken lill att utredningen inte föreslagitregler som innebär att minimigränser för fel kommer på en "högre"nivå är all dessa regler inte är avsedda att påverka varuutbudet. En konsumentskall ha möjlighet att köpa en vara av dålig kvaklet till lågt pris om han såönskar. Dettorde vara sällsynt att köpare och säljare avtalat om en så låg standard hos ensåld produkt att en bedömning enligt normalreglerna skulle leda lill att manlangerar minimireglernas låga skyddsnivå. Det kan dock finnas risk för atttolkningen av normalreglerna kan komma att påverkas av den låga skyddsnivå somanges i minimireglerna. Konsumenterna riskerar på detta sätt att få en sämreställning än avsett. föreslår därför att felbeslämmelsernadisponeras så att det klarare framgår atlvissa bestämmelser är avsedda all gälla huvud- Prop. 1989/90:89 prinicipernaför felbedömningen, medan andra skall klargöra den absoluta Bilaga 3minimistandard som kan krävas. Iövrigt delar utredningens bedömning att det med hänsyn tilllagens stora tillämpningsområde är ogörligt att närmare precisera kraven pågodsets beskaffenhet. Av denna orsak är det också svårt att i lagtexten styrafelbedömningen i en för konsumenten gynnsammare riktning. Utredningenföreslår att fel skall anses föreligga om godset inte är åtföljt av deanvisningar som behövs för dess montering, användning och skötsel (9§). Ettkrav på att sådana anvisningar skall medfölja hushållsapparater följer redannu av riktlinjer för bruksanvisningar för elektriskahushållsapparater. tillslyrker att detta krav lagfästs itvingande lagstiftning och utvidgas till hela konsu-menlvaruområdcl. Inämnda riktlinjer avses med bruksanvisning skriftlig eller bildmässiginformation om installation, användning och underhäll av elektriskhushållsapparat. Enligt riktlinjerna skall en bruksanvisning innehållauppgifter om hushållsapparatens funktion och erforderlig installation ochskötsel. Detta får anses överensstämma med lagförslaget. Därutöver krävs dockenligt riktlinjerna att bruksanvisningen skall innehålla uppgift om gällandegaranlivikkor och serviceätaganden eller hänvisning till dokument sominnehåller sådana villkor eller åtaganden. Dessutom föreskriver riktlinjernabl. a. att bruksanvisningen skall vara på svenska. Riktlinjerna grundar sigväsentligen på den bestämmelse om informationsplikt som finns i 3 §marknadsföringslagen. Ilagförslaget finns ingen motsvarighet lill de sistnämnda punkterna iriktlinjerna. Riktlinjema ställer således längre gående krav pä anvisningarnasinnehåll än den föreslagna lagen. För att undvika missförstånd anser konsu6mentverket att det i lagmotiven bör göras klart alt längre gående förpliktelserom skyldighet att informera konsumenterna om användning, skötsel etc. kan följaav 3 § marknadsföringslagen. del av de fåtaliga bestämmelser i den nuvarande konsumentköplagen somnärmare berör felbegreppet, stadgas att fel skall anses föreligga när en varaär så bristfällig att dess användning medför uppenbar fara för köparens ellerannans liv eller hälsa. Utredningen föreslår att fel skall anses föreliggaredan vid allvarlig sådan fara (10 §). För att en köpare skall få häva köpel på grund av ett sådantallvarligt fel krävs dock enligt utredningens förslag att säljaren inte villutnyttja sin räll till avhjälpande och att felet är väsentligt. Konsumentverketanser det vara orimligt att köparens rätt till hävning vid brister av dennaallvarliga karaktär skall vara villkorad. Verket föreslår att konsumenten gesen omedelbar rätt till hävning vid köp av gods med allvariiga säkerhetsbrisler. Denenda bestämmelse i lagförslaget som uttryckligen tar sikte på köp av begagnatgods är stadgandet att begagnat gods som sålts pä auktion skallanses vara sålt i befintligt skick (12 § 2 st.) Verket har inte heller i Prop.1989/90: 89 betänkandet i övrigt kunnat finna några uttalanden omfelbedömningen Bilaga 3 vid köp av begagnat gods. En motsatsvis tolkning 12 § 2st. leder tik att felbedömningen när det gäller begagnat gods skall göras medutgångspunkt i det allmänna stadgandet i 9 § om fel i godset. För begagnatgods som inte säljs på auktion mäste således den allmänna princip förfelbedömningen som utredningen redovisar på sid 115 i övervägandena gälla. Ominte annat framgår av omständigheterna, fär köpavtalet anses innebära attköparen är berättigad att erhålla gods av normalgod beskaffenhet. Vid denbedömningen fär hänsyn las lill varans ålder. Hänsyn mäste också tas till bl.a. slitage, exempelvis det antal mil en begagnad bil har körts. Närdel gäller begagnat gods är ramen för vad som skall anses vara normalgodbeskaffenhet vidare än vad som gäller för nytt gods. Denna ram är dock, om inteannat framgår av avtalet, aldrig så vid att gränsen för när ett fel skall ansesföreligga blir densamma som när gods sålts i "befintligt skick" ellermed etl liknande allmänt förbehåll. Bedömningen av vad som skall anses utgöranormalgod beskaffenhet kan således aldrig, inte ens vad gäller begagnat gods,leda till att ett fel anses föreligga först när godset är i "väsentligtsämre skick än köparen med hänsyn till godsets pris och övriga omständigheterhaft anledning att förutsätta" (jfr 12 § 1 SL). Högstadomstolen har i dom nr DT 11 1984 uttalat att det utan särskild föreskrift ärtydligt all en köpares möjlighet att göra gällande fel i såld vara inte ärmindre långtgående då varan sålts utan förbehåll om befintligt skick ellerliknande. HD säger dock ingenting i frågan om denna befogenhet är merlångtgående i sådana fall. Den föreslagna regeln i 9 § leder dock, som ovanutvecklats, till att denna oklarhet undanröjs. Utredningenföreslår en regel om atl tidsbestämda garantier alltid skall behandlas somfunklionsgaranlier (14 §). Alla lidsbestämda garantier skulle därigenom kommaatl överensstämma med en vanlig uppfattning om innebörden av sädana garantier.Konsumentverket tillstyrker därför utredningens förslag i denna del. Konsumentverketifrågasätter dock om det av den föreslagna ordalydelsen av paragrafentillräckligt tydligt framgär all tidsbestämda garantier alllid skall anses haalt av ordalydelsen sluta sig till att en tidsbegränsad utfästelse av säljarenatt enbart ansvara för att godset var utan fel vid liden för leveransenbetraktas som en funktionsgaranti. Del bör klargöras i motiven all lagen hardenna innebörd. Enfunktionsgaranti innebär atl godset skall behålla sin funktionsduglighet underhela garantitiden. Verket kan dock inte heller finna alt detta framgår av denföreslagna ordalydelsen av paragrafen. Det talas tvärtom där om attgarantiutfästelsen kan gälla del av godset eller en egenskap hos godset. Denföreslagna ordalydelsen skulle t. ex. inte lägga hinder i vägenför en garanti innebärande att säljaren svarar för Prop.1989/90: 89 enbart hållbarheten i ett kylskåps dörrhandtag. Verket anser attgaranti- Bilaga 3 bestämmelsen bör utformas så att det klart framgår attutgångspunkten för tidsbegränsade garantier är att de gäller hela godset ochdess funktion . Detta bör inte hindra atl säljarenundantar vissa särskilt specificerade delar i godset från garantin. Ilagmotiven bör dock klargöras atl denna möjlighet bör tillämpas restriktivt ochendast kan få gälla detaljer av förslitningskaraklär och liknande. Delkan - som utredningen anför (s. 137) - inte uteslutas alt den föreslagna regelnom funklionsgaranlier kommer alt leda till atl garantier lämnas vidfärre köp . Del bör mot den bakgrunden övervägas all reglera frågan omvem som i de garanlilösa fallen har bevisbördan för alt ett uppkommet felförelegat redan vid leveransen. Det är enligt mening rimligtatt lägga på säljaren atl bevisa att felet inte är ursprungligt, åtminstone omfelet har visat sig relativt kort efter köpet. En sådan regel om omkastadbevisbörda är motiverad med hänsyn till att fel som upptäcks i nära anslutningtill avlämnandet oftast har förelegat redan vid leveransen. Som exempel pä attett sådant synsätt förekommer i rättstillämpningen kan nämnas att allmännareklamationsnämnden brukar presumera att fel som visat sig i nära anslutningtill en motorreparation har förelegal redan vid avlämnandet efterreparationen. Allmänna krav på godset Ensynnerligen central köprätlskg fråga är när en vara skall anses behäftad medfel. Att en vara är felaktig måste i allmänhet innebära att den negativt awikerfrån en viss tänkt standard. Utredningen har valt att inte i lagen ange någontvingande minimistandard om godsets beskaffenhet men har med hänvisning till19 § i utkastet till ny köplag tagit in en allmän bestämmelse enligt vilkengodset med hänsyn till art, mängd, kvalitet och andra egenskaper samtförpackning skak överensstämma med vad som får anses avtalat. ARNdelar utredningens bedömning atl del knappast är möjligt all annat än för vissasärskilda fall ange mer exakt när en vara är felaktig. Även om en allmän regel,sådan som den föreslagna, med nödvändighet blir tämligen "urvattnad"och kanske inte kan ge så stor direkt ledning för själva tillämpningen finnernämnden del likväl från bl. a. pedagogisk synpunkt bra, att det även ilagtexten markeras alt utgångspunkten för felbedömningen är vad parternasinsemellan har eller fär anses ha avtalat. Det får sedan prövas från fall tillfall vilka förväntningar som en köpare t.ex. med ledning av priset rimligen kanha rätt atl ställa på varans kvalitet. Som utredningen anför fårdet in dubio antas all köparen skall ha rätt Prop. 1989/90:89 att få gods avnormalgod beskaffenhet. Atl ledning för bedömningen av Bilaga 3 vad som ärnormal standard emellanåt kan hämtas från riktlinjer harnämnden utvecklat i sill remissvar lill över betänkandet(SOU 1983:40) Konsumenlpoliliska styrmedel, till vilket hänvisas. Särskildasvårigheter att avgöra vilka förväntningar på varans skick som en köpare bör harätt att ställa uppkommer naturligtvis vid köp av begagnade varor. Ett exempelpå dessa svårigheter är rättsfallet NJA 1984 sid 271. Denföreslagna allmänna bestämmelsen om godsets skick har kompletterats med ensärskild föreskrift enligt vilken godset skall vara åtföljt av de anvisningarsom behövs för dess montering, användning och skötsel. I sina motiv till dennasenare bestämmelse har utredningen speciellt hänvisat till vill dock anmärka att förslaget går längre än vad nämndens praxis gerstöd för genom att felansvar skall inträda oavsett om bristen på instruktionetc. har lett lill någon konkret skada eller inte. I de ärenden där harfunnit instruktionsbrist utgöra fel i varan har felet så att säga dokumenteratsig självt genom att godset har tagit skada. Med den föreslagna ordningen lärdel emellanåt kunna bli besvärligt all i ell visst fall avgöra i vilkenutsträckning en särskild instruktion etc. är så behövlig att avsaknaden däravinnebär etl (abstrakt) köprättskgt fel. Nämnden vill förorda viss försiktigheti tillämpningen så att felansvar inte inträder slentrianmässigt så snart envara inte åtföljs av instruktion etc. För alt sådant ansvar skall föreligga bördet krävas att en normalt kunnig konsument har behov av anvisningarna. Ettsärskilt problem som inte berörs i betänkandet är hur kravet på instruktionskall kunna upprätthållas vid affärer med begagnat gods. Här lär del ipraktiken ofta bli svårt eller omöjligt för en säljare att prestera ettinstruktionshäfte eller dylikt. ARNhar inget emot att den nuvarande 8 § konsumenlköplagen behälls med endast denjämkningen att kravet på "uppenbar fara" ändras till "allvarligfara" för liv eller hälsa. Av motiven har nämnden dock inte fått alldelesklart för sig omfattningen av det ingrepp i avtalsfriheten som följer av 10 § 2lagförslaget. Tanken är tydligen all en säljare skall "gä fri" om haninte har anledning att räkna med att den farliga varan inte skall bli använd iföreliggande skick. Men detta framgår inte av lagtexten som i likhet mednuvarande 8 § inte innehåller någon reservation för sådan "god tro"hos säljaren. Säljarens ansvar för uppgifter om godset Nämndendelar utredningens uppfattning att det kan vara svårt att i den praktiskatillämpningen fullt ut applicera det köprättsliga regelsystemet på oriktigauppgifter om pris etc. Nämnden godtar därför förslaget att här avsedda falläven i fortsättningen lämnas utanför vid angivandet av 6 1989/90. säljarensansvarighet för oriktiga uppgifter. Som anges på sid 126 i Prop. 1989/90:89betänkandet saknas ändå inte alla remedier mol "bluffuppgifter" omBilaga 3 speciellt förmånliga prisvklkor. har sålunda i ett par ärendenfunnit köpavtal, som kunden har ingått under inflytande av säljarens oriktigapåstående att priset var kraftigt nedsatt, ogiltigt med stöd av avtalslagen.Nämnden kan anmärka alt nämnden emellanåt har ansett sigkunna slå fast att inte bara positivt oriktiga uppgifter om varans beskaffenhetär vilsegrundande och felgrundande utan även ofullständiga eller utelämnadesådana uppgifter. Den i 11 § första stycket 2 föreslagna utvidgningen avansvaret för uppgifter om varan uppfattar nämnden som en bekräftelse av attnämndens praxis i detta avseende är befogad. Förbehållom befintligt skick eller liknande är lämUgen ymnigt förekommande när delgäller försäljning av begagnade varor. Förbehållels betydelse och vikt i avtalsrelationenmellan parterna kan dock variera avsevärt. Har risken för fel i varan ingåendediskuterats mellan kontrahenterna och kanske "diskonterats" i ettlägre pris är det naturligt att man ställer stora krav på awikelse från vadhade kunnat förväntas, för att del skulle skulle anses köprättsligt felaktigt.Inte sällan innehåller emellertid gängse standardkontraktsformulär en klausulbland många andra mer eller mindre finstilta beslämmelser, enligt vilken varanom den inte är ny skall anses såld I befintligt skick, utan att den frågansärskilt har berörts vid diskussionerna mellan parterna före köpet. Det finns isådana situationer anledning att fästa mindre vikt än annars vid friskrivingenfrån ansvar för dolda fel och anse godset felaktigt även om det inte dramatisktawiker från vad som kunde ha förutsatts. ARN:s praxis innehåller exempel påfall där förhållandevis måttliga awikelser från vad som hade kunnat förväntashar betraktats som fel enligt 9 § konsumentköplagen. Nämnden ifrågasätter ominte lokutionen "väsentligt sämre skick" med fördel kunde bytas utmot "påtagligt sämre skick" för att ge ett något större utrymme föringrepp mot alltför slentrianmässiga friskrivningar frän felansvar. Denpr felbedömning avgörande tidpunkten Verkan av garanti delar utredningensuppfattning atl konsumenter i allmänhet lorde uppfatta en garanti som enutfästelse enligt vilken säljaren garanterar alt godset behåller sinfunktionsduglighet garantitiden ul, d. v. s som en funktionsi. Deflesta standardgarantier som förekommer i konsumentförhållanden är emellertidav den svagare typ som ibland kallas Almén-garantier. En sådan garanti innebäregentligen inte något avsteg frän den allmänna principen om atl liden förfarans övergång skall vara avgörande för felbedömningen. Säljarens utfästelseär där begränsad lill att godset var felfritt vid leveransen. Som utredningenpåpekar föreligger - med hänsyn lill gällande bevisbörderegler - inte någonavgörande skillnad mellan de två olika typerna av garantier vid den praktiska praxis tillämpas regelmässigt Prop. 1989/90:89 de s. k.Almén- garantierna på samma sätt som om de hade uttryckligen Bilaga 3formulerats som funklionsgaranlier. Även om det således vid en rättsligprövning inte blir någon egentlig skillnad mellan de två typerna avtidsbestämda garantier hindrar inte delta att användandet av Alméngaran-tierger upphov till onödiga tvister angående omfattningen av säljarensgarantiansvar i de fall felet visar sig först efler en viss tids bruk avgodset. Nämnden ser därför med tillfredsställelse på utredningens förslag att i14 § införa en tolkningsregel innebärande att alla tidsbestämda garantier,oavsett vad som i övrigt må ha föreskrivits, skall behandlas som funktionsgarantier.En annan ordning skulle för övrigt inte kunna försvaras med tanke på att man iförslaget till konsumenttjänstlag har bestämt sig för att göra garantierbeträffande tjänster till hållbarhets- eller funktionsgarantier. Med tanke påatt konsumentköplagen i ovanligt hög grad vänder sig lill icke-jurister,lekmän, skulle det vara önskvärt om innebörden av garanti kunde komma någottydligare till uttryck i lagtexten. Utredningens förslag till 14 § är intealldeles lättillgängligt. I9 § ges en stram bestämmelse som i förhållande till gällande rätt huvudsakligenhar till innebörd att det blir fastslaget att fel i godsets förpackning medföratt själva godset är felaktigt och att en vara likaså är felaktig (vilket fårbetydelse inte minst i produklskadesammanhang) om varan saknar erforderligaanvbningar för dess montering, användning och skötsel. Förslaget tklstyrksliksom ställningstagandet att det inte är meningsfullt att på ett mer ingåendesätt försöka reglera vilken allmän kvalitet godset skall ha. Likaså tillstyrkesatt konsumentköplgen inte får någon särskild regel om betydelsen av attkonsumenten undersökt varan före köpet (s. 131 y), men som utredningen framhållerkan förhållanden som köparen iakttagit - och möjligen också vad han bort iaktta- före köpet få betydelse för vad som kan anses avtalat (s. 268 yn). Utredningensynes inte ha berört frågan om erforderliga anvisningar skall medfölja ävenbegagnat gods. Eftersom ingenting särskilt stär om detta, bör lagens ståndpunktanses vara den att säljaren även i sådant fall skall lämna med erforderligaanvisningar. Situationen kan emellertid vara den att säljaren har tappat bortde anvisningar han fick vid sitt köp och att tillverkaren kanförmås tillhandahålla ytterligare exemplar av anvisningarna (t. ex. eninstruktionsbok till en bil). I ett sådant fall kan köparen knappast kräva allsäljaren avhjälper felet enligt 22 §. Lyckas emellertid säljaren komma överanvisningar och vidarebefordrar han dessa lill köparen, har han naturligtvisenligt 23 § hindrat att andra påföljder träder i funktion. Köparen bordelikaledes kunna få ersättning frän säljaren för kostnader som han har att självskaffa erforderliga anvisningar, 24 § 2 st. Men skall köparen kunna fåprisavdrag enligt 24 § 1 st? Saken har förmodligeningen större praktisk betydelse, varför styrelsen Prop. 1989/90:89 nöjer sig med all peka på problemet. I10 § 2 st stadgas att godset är felaktigt, om det är så bristfälligt att dessanvändning medför allvarlig fara för köparens/ eller någon annans liv ellerhälsa. I betänkandet (s. 118 x) upprepas etl uttalande från propositionen1973:138 (s. 230), att det i speciella situationer kan vara helt klart mellanparterna att godset inte i föreliggande skick skall användas pä etl farligtsätt; godset skall då trots stadgandet inte anses felaktigt, om säljarenverkligen hade grundad anledning att räkna med att godset inte skulle komma tillanvändning i föreliggande skick. Uttalandet synes innefatta en viss glidningsåtillvida, att bedömningen undanlagsvis skall avse huruvida fara föreligger idet konkreta fallet, fastän enligt lagtexten en abstrakt bedömning normallsynes åsyftad. Vi har dock ingen invändning mot detta, eftersom dylikaglidningar lorde bli nödvändiga när man gör normalregler till tvingande regler. Isyfte att öka konsumenternas skydd har ordet "uppenbar fara" igällande kosumenlköplag bytts mot "allvarlig fara". Förändringen kandiskuteras, eftersom ordet uppenbar otvetydigt handlar om sannolikheten för altfaran skall realiseras, medan ordet allvarlig, trots att del är ett attributtill fara, lätt för tanken till den typ av skada som kan realiseras. frändenna synpunkt skulle ordet "påtaglig" vara bättre. Men det är åandra sidan kanske inte någon nackdel att man genom användningen av ordetallvarlig får en s. a. s. extra kvalifikation av skadans art (jfr s. 271). Destora förändringarna i reglerna om godsets beskaffenhet föreslås i 11 §, därtill att börja med en del mindre närmast redaktionella jämkningar görs i frågaom säljarens ansvar för egna uppgifter - fortfarande begränsade till godsetsegenskaper och användning - och för underlåtenhet att lämna information som ålagtshonom enligt marknadsföringslagen. Dessutom åläggs emellertid säljaren entämligen långtgående undersöknings- och upplysningsplikt och han görs striktansvarig för uppgifter lämnade i bakre led oavsett om säljaren ens kände tilluppgifternas existens. Fakultetsslyrelsen tillstyrker att säljaren fär en vissundersöknings- och upplysningsplikt. För att exemplifiera från begagnade bilområdetär det önskvärt att de i allmänhet osakkunniga köparna får korrekta besked ombilens skick och att de sämre exemplaren därmed måste sättas ned i pris redanfrän början. Styrelsen har ingen erinran mot vad som uttalas ispecialmotiveringen (s. 273 f) om upplysningspliktens utsträckning, men vifinner atl vad som där sägs ändå är tämligen allmänt hållet. Det är främst iandra stycket på s. 274 som några mer konkreta besked ges. Det är önskvärt attdepartementschefen under den fortsatta beredningen av förslaget ytterligarediskuterar dessa frågor, gärna med konkreta exempel (jfr exempelvis hovrättensdom i NJA 1964 s. 239). En fråga, som fakultetsstyrelsen ställt sig, är om manöverhuvudtaget kan begära att en säljare jämför sin vara med konkurrenternas.Ett särskilt skäl för ingående motivuttalanden på denna punkt är atl tvisterrörande denna paragraf i allmänhet kommer all handläggas som småmål eller av allmännareklamationsnämnden, varförnågonverkligprejidukatbildning Prop. 1989/90:89 inte kommer att äga rum. Förslagetom att säljaren skall svara för uppgifter lämnade som ett moment imarknadsföringen i tidigare led eller utan fullmakt för säljarens räkning,oavsett om säljaren haft vetskap om uppgiften såframt uppgiften inte tydligträttats, motiveras med att det ligger närmare till hands att säljaren bärkonsekvensen av att köparen vilseleds av sådana uppgifter än att konsumentenskall göra det (s. 126 y). Fakultetsstyrelsen hyser en viss tvekan inför dettaförslag såvitt avser ansvaret för uppgifter i bakre led, där det bakre ledetinte kan sägas ha handlat för säljarens räkning. Det torde inte vara alldelesovanligt att en mycket väl produktorienterad konsument, som tar del av olikatillverkares kataloger, ber en detaljist att ta hem en vara som denne inte hari lager. I en sådan sitution är det inte givet att detalj-isten ligger närmareän konsumenten att bära risken för en vilseledande reklam. Vad utredningenanför pä s. 126 yn om alt detta skärpta ansvar ger detaljisterna anledning atti sina avtal med leverantörerna förbehålla sig rätt till ersättning dåleverantörerna lämnat felaktig information i konsumcntreklam och attdetaljisten kan utnyttja lagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare för allframtvinga sådana villkor verkar vara föga realistiskt.