prop · GD03130 · 1989-12-31 00:00:00 — Avtexten framgår ocksä att den utrustning som här avses inte nödvändigtvis mästefinnas inom själva flygplatsområdet. Även exempelvis en radiofyr som användsvid dirigering av flygplan till (x;h från en flygplats och som är lokaliseradlångt frän flygplatsen torde omfattas av bestämmelsen. Detsamma gäUer kablarfor elförsöriningen pä flygplatsen. Försvenskt vidkommande kan pekas pä att luftfartslagen skiljer mellan flygplatseroch utrasmingen där samt andra anläggningar för luftfarten (se t. ex. 6 kap. 1och 8 §§). Till den senare kategorin hör bl. a. flygfyrar (se prop, 1957:69 s.89,250). Tillämpningsområdet för den nu aktuella punkten i Monttealprotokolletomfattar sålunda för vår del även vad som enligt luftfartslagen utgöranläggning som används för trafiken pä en flygplats av det aktueUa slaget. som inte är "i trafik" ("in service") togs med iartikeln pä grandval av ett sovjetiskt förslag. Sädana flygplan omfattas inteav Montrealkonventionen. Uppställda flygplan kan inte heller sägas vara"anordningar som hör till en flygplats" ("facUities of anairport"). Genom att de uttryckligen nämns i förevarande punkt kommer ävenen terroristattack mot ett sådant flygplan att kunna vara ett intemationeUtbrott Montrealprotokolletgäller även fall där nägon pä ett våldsamt sätt "omintetgör deservicefunktioner som finns pä flygplatsen" ("disrapts the servicesof the airport"). Vad som här åsyftas är fall dä en terroristattack riktasmot exempelvis ett serveringsutrymme eller en tax-freebutik pä en flygplats.Inrättningar av detta slag brakar normalt finnas pä intemationella flygplatsermen har inte med själva flygverksamheten att göra. Föratt en gäming av det slag som anges punkt 1 bis. (a) eller (b) skall Prop.1989/90:130 utgöra ett brott enligt artikel II krävsalltid, säsom redan har berörts, att gär- Inledning ningen skaU äventyra eUervara ägnad att äventyra säkerheten vid flygplatsen, ett begrepp som omfattarinte bara själva flygsäkerheten vid flygplatsen. Denna kvalifikationsgrandtjänar syftet att frän artikelns tUlämpningsområde avskilja sädana fall avväldshandlingar pä flygplatser som inte har inneburit nägot hot mot säkerheteni mera vidsträckt bemärkelse. Bestämmelsen i punkt 1 bis. (a) är sålunda avseddatt tillämpas pä sädana väldshandlingar som pä ett urskillningslöst sättdrabbar människor som råkar befinna sig pä en flygplats. Ett fall som togs uppunder konventionsarbetet och pä vilket bestämmelsen inte är avsedd atttillämpas är att nägon pä en flygplats med skjutvapen gär till angrepp mot ettsärskilt utvalt offer, exempelvis en anhörig. Handlingar som har "privatamotiv" är alltså inte avsedda att omfattas av artikeln. Punkt2 innebär att Montrealkonventionens bestämmelser om ansvar för försök ochmedverkan blir tillämpliga även i fräga om de gämingar som avses itilläggsprotokollet. Säsom brott skall således anses inte bara en gäming sombeskrivs i punkt 1 utan även försök eller medverkan till en sädan gärning. Bestämmelsenknyter an tiU artikel 5 i Monttealkonventionen och innebär en förpliktelse fören avtalsslutande stat att se till att den kan utöva domsrätt i fräga om degämingar som avses i artikel IInär gämingsmannen finns pä dessterritorium och inte utlämnas till nägon av de stater som i övrigt skall kunnautöva domsrätt bettäffande brottet. Dessaartiklar innehäller bestämmelser om tUlträde m. m. 2.2 Romkonventionen och Romprotokollet 2.2.1 Bakgrund Ioktober 1985 kapades det italienska kryssningsfartyget under enresa mellan och . Detta kapardrama riktade uppmärksamhetenpä att det, ttots rilUcomsten av flera konventioner som syftar tUlbekämpningen av internationell terrorism, inte fanns nägon konvention som togsikte pä terrorism som riktar sig m.ot sjöfarten. FN:sgeneralförsamling inbjöd IMO att undersöka problemet medterroristaktioner ombord pä eller riktade mot fartyg och att föreslå lämpligaåtgärder. Vid presenterade , ochÖsterrike ett gemensamt utkast till konvention om bekämpande av brott motsjöfartens säkerhet. Utkastet grandades pä de tidigare nämnda Haag- ochMonttealkonventionema rörande den dvila luftfarten samt på FN-konventionema omförebyggande och besttaffning av brott mot diplomater och andraintemationeUt skyddade personer (1973), mot tagande Prop. 1989/90:130 av gisslan (1979) och mot tortyr (1985). IMO:sräd beslöt enhälligt att frågan om en intemationeU konvention i ämnet skullebehandlas skyndsamt. En arbetsgmpp, öppen för alla IMO:s medlemmar, tillsattesför att granska och bearbeta det vid rädsmötet presenterade utkastet. Arbetsgmppensammanttädde vid tvä tillfällen, i och , . Vid Rommötetantogs ett förslag till konvention om brott mot sjöfartens säkerhet och ettanslutande protokoll om brott mot säkerheten för fasta plattformar. Åtskilligafrågor kvarstod fortfarande olösta för slutligt avgörande vid en intemationeUkonferens. Sedan förslagen granskats även inom IMO:s juridiska kommitté hösten1987 hölls en internationell konferens i den 1-10 mars 1988.1 konferensendeltog delegationer frän 76 länder, däribland , , ochSverige. Efterviss omarbetning av det föreliggande förslaget antogs konventionen ochprotokollet enhälligt vid konferensen. De båda instrumenten öppnades förundertecknande . Konventionen och protokollet undertecknadesdå av 23 resp. 21 stater. Båda instramenten undertecknades av liksom avNorge. undertecknade båda överenskommel-sema den 26 oktober 1988.Finland undertecknade Romkonventionen men har inteundertecknat Romprotokollet. hade sju staterratificerat båda överenskommelserna. Detkan tilläggas att bestämmelsema i Romkonventionen och Romprotokollet kommeratt bli bindande mellan och enligt samma avtal och på sammasätt som Monttealprotokollet (se avsnitt 2.1.1). Konventionenoch protokoUet följer mönsttet frän andra Uknande överenskommelser, dvs.statema förbinder sig att antingen lagfora eller utlämna personer som gjortsig skyldiga till gämingar som utgör brott enligt resp. instmment. Det innebäratt statema mäste se till att de i sin lagstiftning har bestämmelser om sttaffoch domsrätt beträffande dessa gämingar. Därutöver innehåUer konventionenbestämmelser om bl. a. det geografiska tillämpningsområdet och en preciseringav det intemationella element som skall föreligga, om underrättelseskyldighetoch om det praktiska förfarandet över huvud taget. Konventionenoch protokollet är lUcartat uppbyggda. Åtskilliga av konventionensbestämmelser har emellertid inte någon motsvarighet i protokollet, eftersomdetta tar sUcte bara pä anläggningar som är fast förankrade. Konventionenär tillämplig pä brott som begås pä eller riktar sig mot fartyg. I förevarandeartikel definieras vad som i detta sammanhang skall anses omfattat av utttycketfartyg. Dänned menas alla typer av rörliga flytande farkoster oavsett om de kandrivas av egen kraft eller måste bogseras. Även s. k. svä-vare ochundervattensbåtar räknas dit. Konventionen är däremotinte tillämplig pä anordningar som är permanent Prop. 1989/90:130förankrade vid havsbottnen, exempelvis fasta plattformar och fyrskepp. Inledning Under transport till eller från den fasta förankringsplatsen äremellertid sädana anordningar att anse som fartyg i konventionens mening. Ipunkt 1 anges olika slags fartyg på vilka konventionen inte skall varatillämplig. Detta gäller enligt (a) krigsfartyg och enligt (b) andra fartyg somägs eller brakas av en stat när de används som hjälpfartyg inom marinen ellerför tull- och polisändamål. Andra statsfartyg exempelvis forskningsfartyg ochisbrytare omfattas däremot av konventionen. Av(c) framgär att konventionen inte är tillämplig i fräga om fartyg som intelängre används för sjöfart. Till denna kategori räknas bl. a. sädana förtöjdafartyg som permanent används som restaurang, vandrarhem eUer hotell. Fartyg somär upplagda på varv eller någon annanstans omfattas inte heller avkonventionen. Bestämmelsemai punkt 2 klargör att konventionen inte inskränker den rätt till immunitet somfolkrättsligt tillkommer vissa statsfartyg (jfr lagen 1938:470 med vissabestämmelser om främmande statsfartyg m. Iartikeln återfinns beskrivningama av de olika typer av gämingar som skallkriminaliseras enligt konventionen. Ifräga om de gämingar som avses i punkt 1 krävs till en början att de harbegåtts rättssttidigt och uppsädigen ("unlawfully andintentionally"). Dessa begrepp definieras inte heller i denna konvention.De torde emellertid ha samma innebörd här som i andra motsvarandeintemationella instmment (jfr avsnitt 2.1.2). Underpunkt 1 (a) upptas det fallet att nägon med våld eller hot om våld eller pänågot annat sätt som framkallar fruktan övertar eUer utövar konttollen över ettfartyg. Gämingsbeskrivningen har sin förebild i bestämmelserom kapning av luftfartyg (se prop. Det är alltså fråga om situationerdär nägon genom att utöva tvång övertar t)efälet över fartyget. Användningen avuttrycket "genom våld eller hot om våld" ("by force or threatthereof) ger vid handen att det här skall vara fråga om att utöva fysiskt våldeller hot om sådant våld mot person. Uttrycket "hot av annat slag"("any other form of intimidation") avser situationer där någonanvänder sig av någon annan typ av hotelser för att skaffa sig konttollen överett fartyg. Ett hot om brottslig gäming t. ex. genom våld mot egendom somverkar tvingande genom att det innefattar ett hot om fortsatt skadegörelse liksom ett hot om att avslöja att nägon gjort sig skyldig till brott kan tjänasom exempel (jfr 4 kap. 4 § BrB om olaga tvång). Detligger i sakens natur att våldet eller hotet skall ha till syfte att tvingafartygets ordinarie befälhavare att lämna ifrån sig befälet över fartyget elleratt lyda gämingsmannens anvisningar om exempelvis förhållandena ombord på fartygeteUer fartygets färdväg. Väldet eller hotet som sädant kan naturligtvis i Prop. 1989/90:130 mera direkt mening rikta sig mot nägon annan än befälhavaren.Ett exempel Inledning är det fallet att terrorister hotar att döda eneller flera av passagerama, om inte fartyget lägger om kurs. Det behöver inteheller rikta sig mot nägon som finns ombord pä fartyget. Detbör påpekas att det bettäffande de gämingar som avses under denna punkt, vilkaju kan sägas utgöra kapning av fartyg, inte uppställs nägot krav pä att deskall ha inneburit eller varit ägnade att innebära en fara för fartygetssäkerhet. Till skillnad frän motsvarande gäming enligt krävsdet inte heller att gämingsmannen har befunnit sig ombord pä fartyget när hanförövat gämingen. Exempelvis kan konttoll över ett fartyg utövas med hjälp avradio- eUer telefonförbindelse. Underpunkt 1 (b) behandlas det fallet att nägon på ett sätt som är ägnat attäventyra ett fartygs säkerhet begär en våldshandling mot en person ombord påfartyget. Begreppet"väldshandUng" ("act of violence") torde här ha sammaförhållandevis vidsträckta innebörd som i andra liknande konventioner (jfravsnitt 2.1.2). För att omfattas av konventionen mäste våldshandlingen varaägnad att äventyra fartygets säkerhet Att nägon utsätter k(x;ken på ett fartygför vald kan äventyra passageramas och besätmingens bekvämlighet men knappastfartygets säkerhet. Annorlunda förhäller det sig om väldet riktas mot nägon somfullgör uppgifter av väsendig betydelse för säkerheten till sjöss, t. ex.befälhavaren, maskinchefen, radiotelegrafister eller radiotelefonister. Dettagäller även om befattningshavarens uppgifter tillfälligt kan övertas av nägonannan. Underkonventionsarbetet ansågs det angeläget att fi-än konventionenstiUämpningsomräde undanta sädana handlingar som begås av personer inombesättningen och som hänför sig till den normala disciplinen ombord. Vad somäsyftas är hot eller väldshandlingar som bottnar i osämja besättningsmedlemmaremellan, t. ex. "fylleslagsmål". Nägon bestämmelse om detta haremeUertid inte tagits upp i själva konventionen, men i preambehi anmärkssärskilt att sädana handlingar ligger utanför ramen för konventionen. Vidarefär det antas att handlingar med "privata motiv" i linje med vad somgäller enligt MontrealprotokoUet inte är avsedda att omfattas av konventionen,även om de riktas mot nägon som fullgör uppgifter av väsendig betydelse för fartygetssäkerhet Detkan anmärkas att befälhavaren pä svenska fartyg numera inte har nägondisciplinär besttaffningsrätt över besättningen. Åtal för brott av det slag somnu avses kan naturUgtvis väckas pä vanligt sätt vid svensk domstol. Punkt1 (c) avser det fallet att någon förstör ett fartyg eller skadar det eller desslast pä ett sätt som är ägnat att äventyra fartygets säkerhet. Det sistnämndakravet innebär att konventionen blir tiUämplig bara i de faU dä det är fräga ommera omfattande yttre skador pä fartyget eller dess last, exempelvis när någonhar orsakat häl i skrovet på fartyget eller sä allvarliga skador pä lasten attfartyget riskerar att kantta eller att det uppstär risk för brand ellerexplosion. Men även annan skadegörelse pä fartyget eller dess last som gördetta manöverodugligt torde rymmas under konventionen. nägonskadar exempelvis navigationsinstrament eller motorer så att de inte Prop. 1989/90:130 fungerar. Punkt1 (d) avser sädana fall dä nägon pä ett fartyg placerar en anordning eUer ettämne som kan förstöra ett fartyg eller skada det eller dess last pä ett sättsom är ägnat att äventyra fartygets säkerhet. Kriminaliseringen omfattar häralla typer av förfaranden som resulterar i att sädana anordningar eller ämnenblir placerade pä fartyg. Att under falsk varabeteckning sända sprängämnen somfraktgods med en bät kan således omfattas av bestämmelsen. Kravet pä attåtgärden skall vara ägnad att äventyra fartygets säkerhet torde dock innebäraatt sprängämnen i så fall måste vara apterade pä ett sätt som medför att de kandetonera. Deåtgärder som avses under punkt 1 (e) är inte riktade direkt mot fartyget utanmot navigationshjälpmedel av skiftande slag. Bestämmelsen har sin förebild iMonttealkonventionen (se prop. Pä luftfartsomrädet har sådanahjälpmedel generellt sett större betydelse än pä sjön, men det ansågs under detaktuella konventionsarbetet att en bestämmelse i ämnet borde finnas även iförevarande konvention. Det kan vara fräga om hjälpmedel som kan finnas tillsjöss (fyrskepp, farleds- eller grandmarkeringar) eller pä land (fyrar ellerradiofyrar). Kravet pä kriminalisering omfattar åtgärder som innebär atthjälpmedel av detta slag antingen förstörs eller utsätts för allvarliga skador.Detsamma gäller om någon pä ett allvarligt sätt ingriper i handhavandet avsädan utrastning utan att anläggningen förstörs eller skadas, t. ex. vidtaråtgärder med den så att den information som anläggningen skall förmedla blirmissvisande. Även här uppställs det generella kravet att åtgärden skall varaägnad att äventyra ett fartygs säkerhet. Ipunkt 1 (O avses det fallet att nägon medvetet överför oriktig information.Även denna bestämmelse har sin förebild i Monttealkonventionen (se prop.1973:92). Den fömtsätter för sin tillämpning att fartygets säkerhet haräventyrats. Det räcker alltså inte att åtgärden har varit ägnad att leda tilldet resultatet. Punkten1 (g), slutligen, tar sikte pä fall där nägon, när han utför eller försökerutföra någon av de tidigare nämnda gämingama under punktema 1 (a)-(f), dödareller skadar en annan person. Mord eller misshandel som begås ombord pä ettfartyg eller pä nägot annat av konventionen skyddat utrymme omfattas alltsåav konventionen bara om det sker i ansluming till nägon av de angivna handlingama.Bestämmelsen vållade åtskilliga diskussioner under konventionsarbetet. Mängadelegater ansåg att gämingar av det slaget inte borde utgöra självständigabrott utan vara att bettakta som en försvärande omständighet. Avpunktema 2 (a) och (b) framgär att konventionen även omfattar försök till,medhjälp till och anstiftan av de i punkt 1 angivna brotten. Ipunkt 2 (c) avses vissa hotbrott, nämligen ett hot att begä något av de brottsom anges i punktema 1 (b), (c) och (e), under föratsätming att hotet är ägnatatt äventyra det aktuella fartygets säkerhet. Det är här fräga om hot att utövavåld mot person eller hot att förstöra eller allvarligt skada ett fartyg ellerdess last eller navigationshjälpmedel eller hot att allvarligt störa ett sädanthjälpmedel. Bestämmelsen i punkt 2 (c) torde vidare innebära att, om det för 2 1989/90. sttfbarhet enUgt nationeUlagstiftning för sädana fäU som avses i konventio- Prop. 1989/90:130 nen krävsatt hotet fi-amställs i syfte att tvinga någon att göra eller avstå fränInledning att göra nägot, dvs. att det föreligger nägon form avutpressningssituation, detta krav inte behöver uppges för att den aktuellaavtalsstaten skall anses uppfyUa sina åtaganden enhgt konventionen. Dennafömtsättning för att en gäming skall omfattas av konventionen tillfogades islutskedet av förhandlingama för att bringa brottsbeskrivningen iöverensstämmelse med vad som gäUer i vissa länder. Bestänunelsen i punkt 2 (c)kan därför i hög grad sägas vara resultatet av en kompromiss. Iartikeln anges de intemationella element som medför att konventionen blirtillämpUg. Avpunkt 1 framgär att konventionen blir tiUämplig så snart ett fartygs faktiskaeller planerade resväg omfattar färd utanför kuststatens sjöterritorium,antingen på öppna havet eller i en angränsande stats sjöterritorium. Däremotomfattas inte ren kustfart som innebär att fartyget inte lämnar och inte hellerär planerat att lämna kuststatens sjöterritorium. Beivrandet avterrorist-handlingar är i sädana fall en fräga enbart för kuststaten och, omfartyget är udändskt, flaggstaten. Omett fartygs planerade resväg omfattar färd utanför kuststatens sjöterritorium,är konventionen tillämplig även om fartyget utsätts för terroristhandlingarmedan det ligger kvar i hamn. Däremot torde punkt 1 inte täcka den sittiarionenatt fartyget just har avslutat en resa och nägon ny destination ännu inte ärbestämd när brottet begås. Ävenom konventionen inte är tiUämplig enligt reglema i punkt 1, är den likvältillämplig, om den som misstänks för ett sådant brott som anges i artikel 3påttäffas i en annan konventionsstat än kuststaten. Detta framgär av punkt 2. EnUgtartikeln ätar sig de avtalsslutande statema att i sin nationeUa lagstifmingsttaffbelägga de gämingar som anges i artikel 3. Vidare skall sttaffskalomautformas med beaktande av att brotten är av allvarUg art. Det sistnämndauttrycket torde innefatta ett krav pä att det skall vara fråga omförhållandevis so-änga sttafflatituder. Iartikeln behandlas jurisdiktionsfrägor. I punkt 1 och 4 anges i vilka fall detåUgger en avtalsslutande stat att se till att den kan utöva domsrätt i fräga ombrott som avses i artikel 3. Punkt 2 är fakultativt utformad och öppnar enmöjlighet för stater att hävda egen jurisdiktion ocksä i andra fall. Avpunkt 1 framgår att de avtalsslutande statema är skyldiga att tillförsäkra sigjurisdiktion i följande oe fall som avser brotten i artikel 3: (a) brott som är begångna mot eller pä fartyg som vid tiden förgämingen Prop. 1989/90:130 förde den egna statens flagga; Inledning (b) brottethar begåtts pä statens eget område, varmed även förstås dess territorialvatten; (c) brottet har begåtts av en medborgare i den egna staten. Enligtpunkt 2 kan stater som är parter däratöver skaffa sig jurisdiktion i följandetre fall, nämligen: (a) när gämingsmannen är statslös och har hemvist i den egna staten; (b) nären medborgare i den egna staten grips, hotas, skadas eller dödas vid brottet; (c) när brottet begås i ett försök att förmå staten till någon handlingeller underiätenhet. Bestämmelsemainnebär att varje annan avtalsslutande stat är skyldig att erkänna denjurisdiktion som en stat hävdar i angivna fall. Enligtpunkt 3 skall stater som inför de jurisdiktionsregler som avses i punkt 2underrätta IMO:s generalsekreterare om detta. Detsamma gäller om sädanajurisdiktionsregler upphävs. Punkt4 och 5 har motsvarigheter i liknande konventioner, exempelvis Haag- ochMonttealkonventionema. Enligt punkt 4 skall en konventionsstat ombesörja attden kan utöva jurisdUction i fräga om brotten i artikel 3, när den som harbegått eller misstänks för att ha begått ett sådant brott befinner sig pästatens område och staten inte udämnar honom till nägon annan stat som är parti konventionen. Enannan stat som är part behöver inte erkänna den jurisdiktion som en stat harinfört i andra fall än som avses i punkt 1 och 2. Under överläggningamadiskuterades om inte till de fall som nämns i punkt 2 borde fogas densituationen att inhyrarcn av ett fartyg ("bare-boat/demisecharterer") har sin verksamhet i den aktuella staten. Som exempel kan tasatt en dansk redare hyr in ett fartyg som är registterat i förfärjetrafik mellan och . Det är dä svårt att se varför rättsordningeni över huvud taget skuUe beröras. En stor majoritet bland deltagama ikonventionsarbetet motsatte sig emellertid att pä det här sättet luckra uppflaggstats-principen. Av punkt 5 framgär att ingenting hindrar att t. ex.Sverige ändå har en sådan jurisdiktionsregel. En sädan regel behöver dock, somnyss har nämnts, inte erkännas av andra avtalsslutande stater. Ävendenna artikel har motsvarigheter i Uknande konventioner. Den innehållerföreskrifter om vilka omedelbara åtgärder en avtalsslutande stat har att vidtanär någon som har begått eller misstänks för att ha begått ett brott som avsesi konventionen befinner sig inom statens område. Regler finns omsäkerhetsåtgärder, fömndersökning, m. m. Bettäffandebestämmelsema i punkt 3 och 4 om skyldighet att underrätta andra stater m. m.kan för svenskt vidkommande erinras om att intemationella åtagandenrörande underrättelseskyldighet, besöksrätt m.m enUgt är 1963om konsulära förbindelser och enligt bilate- rala konsularkonventionermed fyra länder regleras i en lag som ttädde i kraft Prop. 1989/90:130 (prop. 1988/89:74, JuU16, rskr. 144, SFS 1989:152). Artikelnreglerar möjlighetema för en befälhavare att sätta i land terrorister som finnsombord på hans fartyg. Harflaggstaten anslutit sig till konventionen, kan befälhavaren till behörigamyndigheter i en annan stat som är part i konventionen överlämna en person somär skäligen misstänkt för ett brott som avses i artikel 3. Bakgranden tilldenna ordning är de praktiska svärighetema att förvaramisstänkta terrorister ombord pä fartyget och riskema för fritagningsförsökfrån utomstående. Artikeln innehåller vissa handlingsregler för situationer avdetta slag. Sålundaskall flaggstaten svara för att befälhavaren om möjligt innanfartyget går in pä den andra statens territorialvatten underrättar debehöriga myndighetema om sin avsikt att överlämna en misstänkt terrorist och omskälen för denna åtgärd. Flaggstaten skall vidare svara för att befälhavaren idessa fall tillhandahäller myndighetema i mottagarlandet den bevisning som hanhar tillgång tUl. Enavtalsslutande stat kan vägra att ta emot en person som avses i artikeln endastom den finner att konventionen inte är tillämplig. En sädan vägran skall varamotiverad. Omen stat som är part i konventionen tar emot terroristen i fråga, kan den i sintur begära att flaggstaten godtar att personen förs över dit. Flaggstaten kanemellertid vägra att göra detta efter en diskretionär prövning. En vägran skallvara motiverad. Artikelninnehåller en erinran om att konventionen inte inskränker den rätt tilljurisdiktion över främmande fartyg som foUcrättsligt anses tilUcomma kuststateni fråga om brottsuttedningar eller civilrättslig verkställighet. Reglemaom detta innebär i korthet att kuststaten har en nära nog oinskränktjurisdiktion över främmande fartyg i dess hamnar och inre vatten. Undantag kanfölja av t. ex. reglema om immunitet för vissa statsfartyg. I fräga om fartygsom befinner sig på kuststatens territorialhav är huvudregeln närmast denmotsatta, dvs. kuststaten anses inte ha nägon jurisdiktion över sädana fartyg.Kuststaten har emellertid rätt att gripa nägon ombord pä fartyget eller vidtaförandersökningsätgärder med anledning av brott som har begåtts ombord underfartygets genomfart av kuststatens territorium. För detta krävs dock attbrottet på något sätt berör kuststaten eller att åtgärderna är nödvändiga somett led i narkotikabekämpning.