prop · GD0374 · 1989-12-31 00:00:00 — Enbeslutsordning som kan medföra att sammanträden inte kan genomföras på gmnd avatt en ledamot saknas är olycklig med de knappa ramar, tidsmässiga ochekonomiska, som gäller. Jag föreslår därför i stället en regel som innebär attfem ledamöter normalt skall delta vid beslut. Nämnden skall dock vara beslutförmed ordförande och fyra ledamöter. Vidomröstning i taxeringsnämnd gäller enligt 64 § GTL att bestämmelserna i 16kap. om omröstning i tvistemål skall tillämpas. Ordförandenskall dock säga sin mening först. gällde att vidlika röstetal i taxeringsnämnden skulle den mening gälla som var fördelaktigastför den skattskyldige. Enligt 26 § lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar skall vid omröstning i allmän förvaltningsdomstolbestämmelsema i 16 och 29 kap. rättegångsbal- ken om omröstning ihovrätt gälla i tillämpliga delar. Bestämmelserna om Prop. 1989/90:74omröstning i tvistemål gäller i alla vanliga skattemål, medan omröstning enligtbrottmålsreglema endast blir tillämpliga i vissa mål, t. ex. i mål om utdömandeav vite. Efter etl regeringsrätlsavgörande (RÅ 1987 ref 42) är det numeraklarlagt att brottmålsreglerna också skall tillämpas vid omröstning i mål omskattetillägg. kollegiala beslutsmetoden gäller således vid omröstning itaxeringsnämnd och domstolar. Reglerna i FL om omröstning anger emellertid dens. k. kollektiva metoden som huvudregel för de fall då enighet inte kan nås(18§ FL). Vid lika röstetal har ordföranden utslagsröst. Omröstningsreglemai FL gäller de statliga förvaltningsmyndigheterna om det inte finns undantag ispeciallagstiftningen. Sådana undantag finns bl. a. för vissa domstolsliknandenämnder, t. ex. , där i ställeträttegångsbalkens omröstningsregler gäller. För kommunala myndigheter gäller istället de regler som finns i kommunallagstiftningen. Omröstningsreglema i FLtillämpas också hos de allmänna försäkringskassorna (prop. 1986/87:39 s. 74). Valetav omröstningsregler är inte bara en formfråga. Utgången blir visserligenoftast densamma oavsett vilken av de båda metoderna som används. Om förslagen till beslut är fler än två kan valet av metodibland inverka på utgången. Omröstningsreglema hos myndighetema bör därför sålångt som möjligt vara enhetliga. 1985/86:80 om ny förvaltningslag (s. 31) intog departementschefen denståndpunkten att ingen av omröstningsreglerna var generellt överlägsen denandra. Han ansåg atl den kollektiva metoden regelmässigt var en ändamålsenligordning för omröstning i förvaltningsärenden. Vidare framhöll han attstyrelser, nämnder och liknande organ i stor utsträckning har ledamöter somhämtas från partier, intresseorganisationer och sammanslutningar där denkollektiva metoden är stadigt förankrad. Enligtmin mening saknas det anledning att i de förvaltningsärenden somskattemyndigheten avgör ha en annan ordning än för förvaltningen i övrigt. FL:sregler bör därför gälla vid omröstning i skattenämnden. 5Beslutsbehörigheten i vissa ärenden 5.1 Eftertaxering m. m. Mitt förslag:Skattemyndigheten skall som första instans få fatta beslut om eftertaxering.Behörigheten att besluta i ärenden om ersättningsskatt, dödsbos befrielse frånskatt, obehöriga vinstöverföringar enligt 43 § 1 mom. kommunalskattelagen,befrielse från skyldigheten att betala tilläggspensionsavgift och tillämpningav lagen (1963:587) om inkomstbeskattning av fideikommissbo, m. m. flyttasockså från länsrätt till skattemyndighet. 1 de ärendetyper där beslutskompetensennu är uppdelad mellan taxeringsnämnd och länsrätt, nämligen i fråga omgmndavdrag för dödsbo, avdrag för väsentligen nedsatt skatteförmåga, särskildskatteberäkning för ackumulerad inkomst samt uppskov med beskattning avrealisationsvinst förs beslutskompetensen i sin helhet över påskattemyndigheten. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Kammarrätten i , länsrätten i län. ochMedborgarrättsrörelsen är negativa till en ordning där beslut om eftertaxeringfår fattas av skattemyndighet. Länsrätten i anför att de flestamål som avser eftertaxering är okomplicerade i såväl materiellt som formellthänseende, vilket framgår bl.a. av att åtskilliga mål kan avgöras som s. k.E-mål. Reglernas komplexitet och de risker som ligger i att skattemyndigheternavid eftertaxering kan få anledning att pröva kvaliteten på den egnagranskningsinsatsen medför dock all länsrätten förordar att eftertaxeringarnaskall beslutas av länsrätten som första instans. Länsrätten i län anser att alla tvistiga efter-taxeringar bör beslutas av länsrättensom första instans. Svenska revisorsamfundet menar att det i lagstiftningenuttryckligen bör föreskrivas att beslut om eftertaxering skall fattas avmyndigheten med skattenämnd. Vidare måste garantier skapas för att detjänstemän som handlägger frågor om eftertaxering har tillräcklig erfarenhetoch utbildning. Vad gäller frågan ombeslutskompetensen i ärenden om obehöriga vinstöverföringar är meningarnadelade. RSV och länsrätten i tillstyrker förslagetmedan bl. a. , ochlänsrätten i län avstyrker. Skälen till mitt förslag:Riksdagens principbeslut innebär att skattemyndigheten som första instans fårfatta beslut i fråga om de ärendetyper som omfattas av mitt förslag, medundantag av ärenden om obehöriga vinst-överföringar, befrielse frånskyldigheten att betala tilläggspensionsavgift, tillämpning av lagen ominkomstbeskattning av fideikommissbo, m. m. samt uppskov med beskattning avrealisationsvinst. Några skäl att nu ta en annan ställning i fråga om deärenden som enligt principbeslutet skall handläggas av skattemyndigheten somförsta instans finns enligt min mening inte. Tvärtom är förslagen enfömtsättning för ett samordnat och enklare förfarande. Jaghar emellertid viss förståelse för den tveksamhet som uttrycks hos Prop.1989/90:74 vissa remissinstanser vad gäller behörigheten att fatta beslut omeftertaxering. Den föreslagna ordningen innebär onekligen en stor förändring iförhållande till . Icke desto mindre anser jag alt det inte finns anledningatt gå ifrån principbeslutet på den här punkten. Inomandra beskattningsområden, där beskattningsmyndigheten fattar beslut omefterbeskattning, har ordningen inte ifrågasatts. Den är ett ullryck för denviktiga gmndprincipen att beskattningsbeslut skall fattas av skattemyndighet iförsta instans, inte av domstol. Bara de fall där den skattskyldige är missnöjdmed skattemyndighetens beslut bör prövas av domstol. Eftertaxering kommer junormalt i fråga först om den skattskyldige lämnat oriktiga uppgifter ellerunderlåtit att lämna föreskrivna uppgifter. Det rör sig alltså om material sominte tidigare varit föremål för skattemyndighetens bedömning. Att i sådana falllåta domstol som första instans fatta ett beskattningsbeslut på gmndval av denya uppgifterna strider mot strävandena att renodla domstolsprocessen ochavlasta domstolarna uppgifter av taxeringskaraktär. Atteftertaxeringsbeslut fattas av skattemyndigheterna är också en fömtsättning förden integrering och samordning av beskattningsverksamheten som RSV:s förslagtill ny skatteorganisation avses mynna ut i. 1 materiellt hänseende krävs intemer vid eftertaxeringsbeslut än vid den ordinarie taxeringen. Däremot krävs attvissa formella förutsättningar är uppfyllda, framför allt ett krav på att denskattskyldige lämnat oriktig uppgift. Begreppet oriktig uppgift är emellertidingalunda okänt för skattemyndigheten och till hjälp vid bedömningen finns enrikhaltig praxis. Visseriigeninnebär det förhållandet att skattemyndighet får befogenhet att fattaeftertaxeringsbeslut att beslutet kan verkställas på ett tidigare stadium . Möjligheterna till anstånd med att betala skatt blir emellertid med deförslag jag lägger fram i avsnitt 12.1 betydligt generösare. Bestämmelsernai 43§ 1 mom. KL gäller obehöriga överföringar mellan närstående företag genomprissättning så att beskattningen här i landet blir för låg. Länsrätten är förnärvarande första instans (67 § GTL). Skälet tiU denna ordning är enligtförarbetena till bestämmelsen (prop. 1965:126 s. 61) att det i regel krävs entaxeringsrevision för att undersöka prissättningen inom ett företag.Taxeringsnämnden hade små möjligheter att skaffa in uppgifter, som vartillräckliga för att tillämpa regeln. Det var därför naturligt att bedömningenöverläts på motsvarigheten till den nuvarande länsrätten, prövningsnämnden,liksom redan var fallet beträffande den numera upphäva 57 § 3 mom. KL.Bestämmelsen i 57§ 3 mom. KL avsåg obehörig överföring av inkomster mellanföretag genom internprissältning så att beskattningen i viss kommun blev förlåg. Tillämpningen av den beskattningsregeln ansågs böra anförtrosprövningsnämnden och inte taxeringsnämnden eftersom det gällde att slitatvister mellan olika kommuner. Demotiv som låg bakom den bestämmelse som undantar 43 § 1 mom. KL från taxeringsnämndens beslutskompetens kan inte åberopas i det nya förfarandet. Där skall skattemyndigheten svara för såväl utredning som beslut. Utgångspunkten måste vara att skattemyndigheten skall ha behö righet att fatta beslut i alla uppkommande taxeringsfrågor om inte rättssä- 277 kerhetssynpunktereller andra särskilda skäl medför att domstol bör vara första instans. Någrasådana skäl gör sig inte gällande här. Tvärtom kan det innebära praktiskaproblem om tillämpningen av regeln förbehålls domstol. Jag anser därför attskattemyndigheten skall få fatta beslut enligt 43 § 1 mom. KL. Enligt nuvarande reglerfår länsrätten medge befrielse helt eller delvis från skyldigheten att betalatilläggspensionsavgift som betalas i form av egenavgift om ömmandeomständigheter föreligger, 30§ uppbördslagen (1953:272), UBL. Sådan befrielsefår ske i de fall pensionspoäng skall tillgodoräknas den skattskyldige enligtbestämmelsema i 11 kap. 6§ första stycket lagen om allmän försäkring(1962:381), trots atl tilläggspensions-avgift för året inte till fullo betalatsinom den tid som anges i 29 § andra stycket UBL. Kommittén har föreslagit attbehörigheten att befria från avgiften skall flyttas över tillskattemyndigheten. En gmndläggande princip i det nya förfarandet är, som jagnyss nämnt, att skattemyndigheten skall fatta beslut som första instans om intesärskilda skäl talar för att domstol bör fatta beslutet. Enligt principbeslutetskall bl.a. beslut om dödsbos befrielse från skatt fattas av skattemyndigheten.Något skäl varför beslut enligt 30§ UBL om befrielse fråntilläggspensionsavgift skall fattas av länsrätten som första instans kan jaginte finna. Jag instämmer därför i kommitténs förslag. Jag ställer mig ocksåbakom kommitténs förslag att beslut om tillämpning av lagen om beskattning avfideikommissbo, m. m. och om uppskov med beskattning av realisationsvinst skallfattas av skattemyndigheten som första instans. Beslut om tillämpning avskatteflyktslagen skall liksom fattas av länsrätt. 5.2 Beslutsbehörighetens fördelning inom skattemyndigheten Mitt förslag:Skattemyndighetens beslut skall fattas med skattenämnd när det är fråga omomprövning av en tvistig fråga och nämnden inte tidigare prövat deomständigheter och bevis som åberopas. Samma sak gäller om ärendet rör enskälighets-eller bedömningsfråga som har väsentlig ekonomisk betydelse för denskattskyldige eller avser någon annan fråga som av särskild anledning börprövas av nämnden. I övriga ärenden skall tjänsteman falla beslut. Kommitténsförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Fleraremissinstanser, bl.a. statskontoret, och kammarrätten iGöteborg, anser atl reglerna om vilka beslut som skall fattas av myndighetenmed nämnd måste preciseras. RSV, statskontoret och riksrevisionsverketunderstryker det väsentliga i att skattenämnden beslutar i ett begränsat antalärenden. Länsrätten i och Svenska revisorsamfundet anser tvärtomatt beslut i fler typer av ärenden skall fattas med nämnd. Länsrätten iStockholms län menar att samtliga beslut om taxeringshöjningar skall fallas mednämnd. samfundetanser att beslut skall fattas med nämnd om den skattskyldige Prop.1989/90:74 begär det eller det är fråga om eftertaxering. Skälenför mitt förslag: Lekmännens medverkan i taxeringsarbetet bör koncentreras påde ärenden där det finns ett berättigat krav på insyn och inflytande förförtroendevalda. Lekmän bör så långt möjligt medverka i avgöranden därlekmännens medverkan kan antas stärka tilltron till myndighetens objektivitet.Redan i dag är förhållandet det att endast en liten del av taxeringsbeslutenfattas av fullsutten taxeringsnämnd. Taxering i enlighet med deklarationen kanfattas av taxeringsnämndsordföranden ensam. Samma sak gäller vid beslut omtaxering med avvikelse från självdeklarationen som uppgår till högst 2 500 kr.taxerad inkomst eller om saken är uppenbar. Vid beslut om taxering på gmndvalav förenklad självdeklaration är taxeringsnämnden beslutför medtaxeringsnämndsombudet, som är en tjänsteman inom skatteförvaltningen, ensam.De ärenden där beslut enligt dagens regler kan fattas avtaxeringsnämndsordföranden eller laxeringsnämndsombudet ensam har en sådanmtinkaraktär att ett lekmannainflytande inte skulle fylla någon funktion. 1det framtida förfarandet blir huvudregeln alt taxeringsbesluten skall fattas avtjänsteman. Från denna huvudregel skall göras undantag för de fall där detframstår som angeläget med insyn och inflytande av lekmän. I den masshanteringsom taxeringsförfarandet utgör krävs vissa urvalskriterier för att särskiljadessa ärenden. Visserligen talar mycket för atl de ärendetyper där beslut skallfattas med skaltenämnd bör vara så precist beskrivna som möjligt medinriktningen att lekmannainflytandet blir effektivt och verkligen koncentrerastill de fall det har en funktion att fylla. Å andra sidan är förhållandena iolika taxeringsärenden så skiftande att det är nödvändigt med mer allmäntformulerade bestämmelser för att man inte skall få en alltför stelbent ochformell ordning. Degrundläggande taxeringsbesluten skall normalt fattas av tjänsteman. Deskattskyldigas anspråk på lekmannainsyn och -inflytande kan tillgodoses genomatt de omprövningsärenden som tjänstemannen inte anser sig kunna bifalla helt iprincip skall avgöras av nämnden. Får den skattskyldige sina yrkanden bifallnasaknas normalt anledning för den skattskyldige att få sitt ärende prövat avskattenämnd med lekmän. Dethar i olika sammanhang framhållits att lekmannainflytandet är betydelsefulltvid avgörandet av skälighets- och bedömningsfrågor. Vad som skall anses utgörasådana frågor är emellertid i viss mån flytande. I ett myckel stort antaltaxeringsärenden kommer man, åtminstone i någon utsträckning, in på skälighets-eller bedömningsfrågor. Dessa har emellertid i praktiken inte sällan blivitföremål för ett schabloniserat synsätt eller också har så fasta riktlinjer förbedömningen dragits upp att man kan tala omskälighetsbedömningar i egentlig mening. De kan då knappast anses vara såkvalificerade att de kräver nämndens medverkan. Sådana beslut enligt utfärdaderiktlinjer bör normalt fattas av tjänsteman. Etttaxeringsbeslut som innefattar skälighets- eller bedömningsfrågor bör avgöras med nämnden om de har en väsentlig ekonomisk betydelse för 279 Vad somär av väsentlig ekonomisk betydelse får sättas i Prop. 1989/90:74 relation tillden skattskyldiges förhållanden. För en normal löntagare måste enligt minmening frågan gälla en taxerad inkomst på . i nuvarandepenningvärde för att anses ha en väsentlig ekonomisk betydelse i inkomstskattehänseendemedan det för ett större företag krävs ett mångdubbelt större belopp. Detsagda innebär naturligtvis inte att en avvikelse från deklarationen skallavgöras med skattenämnd enbart för att den rör ett stort belopp. .Förslaget innebär att skönstaxeringar i avsaknad av deklaration ofta kommer attbehandlas i skattenämnd. Är det fråga om en skönstaxering helt i enlighet medinkomna kontrolluppgifter innefattar beslutet inte någon skälighets- ellerbedömningsfråga ett sådant beslut skall fattas av tjänsteman. Ävenandra beslut, som inte innefattar någon skälighets- eller bedömningsfråga, kani vissa fall behöva fallas med nämnden. Så kan vara fallet vid bedömningen aven fråga som i sig inte är så kvalificerad att den kräver skatlenämndensmedverkan men som har betydelse i ett mycket stort antal taxeringsbeslut. Vadgäller omprövningsbeslut anser jag att följande ordning bör gälla. Hartjänsteman fattat det gmndläggande taxeringsbeslutet och anser tjänstemannenall den skallskyldiges yrkanden kan bifallas och inte av annan anledning börprövas med nämnden skall, som jag redan nämnt, tjänstemannen fatta beslutet.Anser sig tjänstemannen inte kunna bifalla den skattskyldiges yrkanden fullt utskall omprövningsbeslutet fattas med nämnd. Detsamma bör gälla även i de falldet är fråga om omprövning i samband med överklagande. Fördet fall ett omprövningsbeslut i en fråga fattats i skattenämnd kan mycket välett senare omprövningsbeslut avseende en annan fråga i samma års taxeringfattas av tjänsteman. Det sagda kan i vissa fall gälla även om den senareomprövningen avser samma fråga. Har skattemyndigheten med nämnd fattat ettbeslut och begär den skattskyldige omprövning eller överklagar utan att åberopanågra nya omständigheter eller bevis kan ett omprövningsbeslut som innebär ettvidhållande av det tidigare beslutet fattas av tjänsteman. Detta gäller även ide fall beslutet avser en skälighets-eller bedömningsfråga. Åberoparden skattskyldige nya omständigheter eller bevis får en be dömning göras om omprövningsärendet innefattar sådana avgöranden att nämnden bör kopplas in igen. Har exempelvis nämnden avslagit ell yrkan de om visst avdrag med motivering att den skattskyldige inte styrkt sina kostnader och inger den skattskyldige därefter ett kvitto som styrker kost nadema, bör ett beslut om atl medge avdraget kunna fattas av tjänsteman. Motsvarande bör gälla om skattenämnden fattat ett taxeringsbeslut sköns mässigt i avsaknad av deklaration och den skattskyldige sedermera kom mer in med en deklaration. Ett beslut om undanröjande av skönstaxering en och taxering i enlighet med den inkomna deklarationen bör normalt kunna fattas av tjänsteman. Kommer tjänstemannen i det läget att han vill göra en annan bedömning på samma underlag som skattenämnden gmndat sitt beslut på, bör ärendet tas upp för omprövning i skattenämnden. ny väsentlig omständighetkommit till eller åberopas ett nytt bevis som Prop. 1989/90:74 skulle haföranlett en annan bedömning i skaltenämnden bör däremot en tjänsteman kunnafatta ett beslut som innebär att den skattskyldiges yrkanden bifalls. Avgörandetom ett ärende skall behandlas i nämnden eller inte blir en bedömning i detenskilda ärendet och ankommer på tjänstemannen. En remissinstans har framförtatt de skattskyldiga bör kunna begära att ett ärende behandlas med nämnd. Jagdelar inte den uppfattningen. Lekmannainflytandet skulle därigenom intekoncentreras på de ärenden där det är effektivt. De skattskyldigas intresse avatt ärendet avgörs med nämnd kan tillgodoses genom mitt förslag attomprövningsyrkanden som tjänsteman inte anser sig kunna bifalla skall behandlasav nämnden. Förnärvarande gäller enligt 6§ taxeringsförordningen (1957:513), TF, attlänsskattemyndigheten skall medverka i taxeringsarbetet i fråga om taxering avdels sådana fysiska personer och dödsbon vars inkomstförhållanden är särskiltinvecklade, dels andra skattskyldiga än fysiska personer och dödsbon. Denlokala skattemyndigheten skall medverka i fråga om andra skattskyldiga än deuppräknade. får dock, enligt de närmare föreskrifter sommeddelas av RSV, besluta om en annan fördelning, om det är lämpligt med hänsyntill organisationen av taxeringsarbetet i länet. Skatteförenklingskommitténföreslår inte någon förändring av deklarationsmaterialets fördelning mellanlokal och regional nivå. Mitt förslag på gmndval av rapporten (RSV Rapport1989:1) Ny skalteorganisation (avsnitt 4.1) kommer däremot att påverkafördelningen. En gmndläggande princip bakom förslaget är att endast uppgiftersom kräver så speciell kompetens att den bara kan upprätthållas av ett mindreantal personer i varje län och uppgifter som av annan särskild anledning börhållas samman vid en länsgemensam enhet. Dennya organisationen medför således att en förskjutning av deklarationsgranskningentill lokal nivå kommer att ske, för övrigt en utveckling som det sedan några årfinns mer eller mindre tydliga spår av. Med hänsyn härtill behöver frågan omdeklarationsmaterialets fördelning inte längre regleras i TF ulan kan bestämmasgenom administrativa föreskrifter av RSV. 5.3Beslutsbehörighetens fördelning mellan skattemyndigheterna Mitt förslag:Beslut i taxeringsärende fattas av skattemyndigheten i det län där denskaltskyldiges hemortskommun är belägen för taxeringsåret. En skattemyndighetfår uppdra åt en annan skattemyndighet att fatta beslut i dess ställe i visstärende eller viss gmpp av ärenden under fömtsättning att den andra myndighetenmedger det och det kan ske utan avsevärd olägenhet för den skattskyldige.Taxeringsbeslut beträffande skattskyldig som saknar hemortskommun i Sverigefattas av skattemyndigheten i . Kommitténs förslag: inom vars verksamhetsområde den skattskyldiges hemortskommunär belägen skall fatta taxeringsbeslutet. Kommittén har däremot inte lagt framnågot förslag vad gäller behörighet att fatta andra beslut än taxeringsbeslut.Kommittén föreslår inte heller någon möjlighet att föra överbeslutsbehörigheten mellan myndighetema. Remissinstanserna: Endastetl par remissinstanser har berört frågor som hänger samman med vilkenskattemyndighet som är behörig att fatta beslut. RSV påpekar att det saknas enreglering av vilken myndighet som skall fatta beslut om taxeringsrevision.Bristen i detta avseende i GTL har orsakat problem i revisionsverksamheten. JOmenar att det behövs regler om var taxering skall ske om skattemyndigheternavid underhandskontakter inte enas i frågan. Skälen för mitt förslag:Omprövningsförfarandet kommer att innebära att skattemyndigheten kan fattabeslut avseende taxeringsår som ligger bakåt i tiden.Skattemyndigheten i ett län måste först och främst vara behörig att fattabeslut i taxeringsärende avseende taxeringsår under vilket den skattskyldigehaft sin hemortskommun inom länet. Denskattskyldiges hemortskommun kan emellertid ha växlat så atl skattemyndighetensbehörighet blir begränsad till att t.ex. avse beslut avseende det senastetaxeringsåret medan ett följdändringsbeslut i taxeringsbeslutet närmastföregående år måste fattas av en annan skattemyndighet. Om skattemyndighetenvid omprövning finner att den skattskyldige taxerats i fel län bör prövningenockså kunna innefatta ett beslut om att taxeringen överflyttas till det andralänet även om detta län har den principiella beslutsbehörigheten. Motsvarandeproblem kan uppkomma vid beslut om taxeringsrevision. Pådomstolsnivå finns regler om sammanföring av mål. För länsrätternas del finnsbestämmelser i 14 § tredje stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar ochi förordningen (1986:1347) om länsrätts behörighet i vissa fall. Möjlighetemaatt föra samman mål på kammarrättsnivå regleras i 4§ förordningen (1977:937) omkammarrättemas domkretsar m.m. En länsskattemyndighet har möjlighet att enligt18 § tredje stycket GTL uppdra åt en annan länsskattemyndighet att föra detallmännas talan i visst ärende eller viss gmpp av ärenden under fömtsättningatt den andra myndigheten medger det. På så sätt uppnår man med dagens regleratt en skattskyldigendast behöver föra talan i en länsrätt och mot en länsskattemyndighet. Jag anser att starka skältalar för att möjligheter tillskapas att föra samman taxeringsärenden till enskattemyndighet. Därigenom kan man undvika en ordning som tvingar skattskyldigaatt argumentera i samma fråga vid olika skattemyndigheter. Vidare ges utrymmeför att utnyttja skatteförvaltningens resurser mer effektivt genom attutredning och beslutsfattande kan samordnas på en enda skattemyndighet. Överflyttning avbeslutsbehörigheten bör också kunna komma i fråga vad gäller de gmndläggandetaxeringsbesluten, t. ex. vid taxering av koncernbolag.