prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — Inom har upprättats enpromemoria (Ds 1989:40) med förslag av innebörd att vissa måltyper, som nuhandläggs av fastighetsdomstolarna, i stället skall handläggas av tingsrätternasom allmänna domstolar. Jag fåralltså anledning att återkomma till fastighetsdomstolarnasuppgifter. 2.2.4Arrende- och hyresnämnderna samt bostadsdomstolen Min bedömning:Frågor om organisationen av rättskipningen i hyres- och arrendenämnd tas inteupp i detta lagstiftningsärende. Rättegångsutredningensfiirslag: Utredningen har föreslagit att hyres-och arrendenämnderna samtbostadsdomstolen skall avskaffas och att ärendena övertas av de allmänna domstolama. Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat mottagande. Skälenför min bedömning: Arrende- och hyresnämndernas samt bostadsdomstolensställning har varit föremål för överväganden i olikasammanhang, se bl.a. hyresrättsutredningens slutbetänkande (SOU 1981:77)Hyresrätt 3 samt rättegångsutredningens nämnda betänkande om expertmedverkanoch specialisering. 1 det sistnämnda betänkandet föreslås att arrende- ochhyresnämnderna samt bostadsdomstolen avskaffas. Nämndernas uppgifter skallenligt förslaget övertas av tingsrätterna, medan bostadsdomstolens uppgifterskall övertas av hovrätterna. Förslaget att avskaffanämnderna och bostadsdomstolen har under remissbehandlingen mötts av starktnegativa reaktioner bl.a. från hyresgästernas och fastighetsägarnasorganisationer. Med anledning härav är jag inte beredd att genomförarättegångsutredningens förslag i denna del. Jag vill i sammanhangetnämna att chefen för tillkallat en parlamentariskkommitté (Bo 1989:04) som skall se över hyreslagstiftningen. De förslag somdenna kommitté senare lägger fram om bl. a. förverkande av nyttjanderätt kankomma att innebära att nya ärendetyper tillförs nämnderna. Det står emellertid klartatt nuvarande ordning beträffande nämndema inte är lyckad från effektivitets-och kostnadssynpunkt. Det sammanhänger framför allt med att de flestanämnderna är mycket små och sårbara. Någon form av förbättring av dagensorganisation bör därför genomföras. Jag har på grundav regeringens bemyndigande (Dir. 1989:56) tillkallat en kommitté med uppgiftatt utreda domstolsväsendets framtida uppgifter, arbetssätt och organisation.Kommittén har bl. a. till uppgift att ta ställning till de frågor som jag nuhar berört. Jag är därför inte beredd att i detta sammanhang föra fram någotförslag härom. 2.3 Mellandom i tvistemål Mittförslag: Mellandom skall kunna ges över hur en i målet uppkommen fråga, somfrämst angår rättstillämpningen, skall bedömas vid avgörande av saken. Rättenskall kunna dela upp handläggningen enligt reglerna om mellandom oberoende avvad parterna anser om det. Rätten skall vidare kunna bestämma att en mellandomöver en fråga som främst angår rättstillämpningen eller över ett rättsfaktumskall kunna överklagas endast i samband med ett överklagande av det slutligaavgörandet i målet. Utredarensforslag överensstämmer i stort med mitt förslag. Utredaren har dock föreslagitatt nuvarande regler om partsinflytande behålls för mellandom över rättsfaktaoch frågor som främst angår rättstillämpningen. Remissinstanserna:En majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredarens förslag. Positivatill förslaget är bl.a. de flesta tingsrätterna och ,medan två av hovrätterna avstyrker under anförande att de processekonomiskavinsterna inte uppväger befarade tillämpningssvårigheter. Skälen för mittförslag: Etttvistemål inleds i allmänhet med att den som anser sig ha ett anspråk mot någonansöker om stämning mot denne vid domstol. 1 sin ansökan begär han att rättenskall meddela ett domslut av ett visst innehåll; han framställer ett ellerflera yrkanden. Till stöd för varje yrkande åberopar han ett eller flerarättsfakta. Med rättsfaktum avses en omständighet som är av omedelbar betydelseför utgången i målet. Många tvistemål viddomstol är komplicerade och tidsödande att handlägga. Det beror ofta på attden utredning som parterna åberopar är vidlyftig. I en hel del mål kanemellertid processläget vara sådant att utgången beror på hur rätten bedömer enfråga som inte kräver särskilt mycket bevisning, fast målet i dess helhet ärmycket omfångsrikt. Ett typfall är att det i ett komplicerat mål om köp harinvänts bl.a. att kärandens anspråk är preskriberat. Denmest rationella ordningen i ett sådant fall är i allmänhet att bryta ut preskriptionsfrågantill ett särskilt avgörande och låta resten av målet vila tillspreskriptionsfrågan är avgjord. Om rätten kommer fram till att an- språketär preskriberat, behöver man ju inte ta ställning till svarandens Prop.1989/90:71 övriga invändningar. Man har då genom att dela upp handläggningen sluppitta upp rättens och parternas tid med en huvudförhandling där hela denvidlyftiga utredningen förebringats. 5 § RB erbjuder en möjlighet att dela upp handläggningen av ett tvistemålpå det sätt som jag nämnt. Uppdelningen kan ske så att ett käromål därprövningen är av betydelse för prövningen av ett annat käromål som handläggs isamma rättegång behandlas särskilt. Även en fråga om ett rätt.sjaktum kan görastill föremål för särskilt avgörande. Ett avgörande som har meddelats enligtbestämmelserna i 17 kap. 5 § RB brukar kallas mellandom. Enmellandom kan enligt 17 kap. 5 § första stycket RB ges över en talan varsprövning är avgörande för prövningen av en annan talan som handläggs i sammarättegång. Så är förhållandet om käranden både för en fastställelsetalan,exempelvis för att få fastställt att svaranden är skyldig att ersätta en vissskada, och dessutom en fullgörelsetalan, exempelvis om förpliktande att betalaskadestånd. Även i andra fall kan prövningen av en talan vara utslagsgivandeför prövningen av en annan talan som handläggs i samma rättegång. Ett exempelhärpå är det fallet att käranden för talan både mot en gäldenär och mot enborgensman som gått i borgen för gäldenärens skuld till käranden. Ävenhandläggningen av ett enda käromål kan delas upp enligt reglerna om mellandom.Enligt 17 kap. 5 § andra stycket RB kan nämligen ett av flera rätlsfakta bliföremål för särskilt avgörande genom mellandom. Käranden kan ha åberopat tvåalternativa rättsfakta till stöd för sitt yrkande, av vilka ett kräveromfattande utredning och det andra kan bedömas utan att bevisning förebringas.Som exempel kan nämnas att käranden till stöd för ett skadeståndsyrkandeåberopar dels vårdslöshet och dels en omständighet som medför striktskadeståndsansvar. Det kan då vara processekonomiskt fördelaktigt att bryta utfrågan om det föreligger strikt skadeståndsansvar till särskilt avgörande.Även en av flera invändningar från svarandens sida kan brytas ut till särskiltavgörande enligt det aktuella lagrummet. Som exempel kan nämnas det fall somjag tog upp tidigare, alltså att svaranden i ett vidlyftigt mål om köp bl. a.påstår att kärandens anspråk är preskriberat. Mellandomenkan vara en utmärkt metod att få till stånd ett ändamålsen ligt handläggningssätt av ett komplicerat mål, till gagn för både parterna och domstolen. Erfarenheterna av de nuvarande reglema om mellandom visar emellertid att det finns utrymme för förbättringar. För det första menar många att mellandom förekommer alltför sällan, bl.a. till följd av att reglerna inte ger tillräckliga möjligheter att dela upp handläggningen på ett sätt som är processekonomiskt motiverat. För det andra framgår inte 42 minstav flera refererade rättsfall - att det i många fall är svårt att ange Prop.1989/90:71 vad som är ett rättsfaktum. Det medför osäkerhet hos parter ochombud om huruvida reglerna om mellandom är tillämpliga. Om en mellandom meddelastrots att en uppdelning av handläggningen inte är tillåten, riskerar man attdomen undanröjs av högre rätt. Det inverkar naturligtvis på benägenheten hosdomstolarna att dela upp handläggningen enligt reglema om mellandom. Slutligenhar konstruktionen av de nuvarande reglerna generellt den svagheten att man nårde eftersträvade processekonomiska vinsterna endast i vissa fall, medan man iandra fall får fördyringar. Det hänger samman med att en uppdelning avhandläggningen medför en risk för dubbla processkedjor. Närman skall överväga en utvidgning av tillämpningsområdet för institutet mellandombör man börja med att undersöka i vilka situationer en uppdelning avhandläggningen medför fördelar. Som jag tidigare varit inne på bör uppdelningengöras så att den fråga som avgörs genom mellandomen kräver så lite utredningsom möjligt. 1 en rättegång där det krävs mycket utredning bör uppdelningensåledes göras så att utanför mellandomen lämnas frågor som är mycket utredningskrävande.Annars är vinsterna med mellandomen så små att nackdelarna främst risken fördubbla processer i flera instanser lätt tar överhanden. Detär vidare processekonomiskt fördelaktigt om uppdelningen kan göras så att manpå goda gmnder kan hoppas att genom mellandomen avgöra målet i dess helhet, ochalltså inte behöva gå vidare med återstoden. Slutligenär det önskvärt att det inte förekommer alltför mycket gemensam bevisning i mellandomsfråganoch den fråga som lämnas utanför. Det är viktigt av hänsyn både tillprocessekonomin och till eventuella vittnen m.m. Dekrav som processekonomi och andra faktorer ställer leder fram till slutsatsenatt det idealiska målet för en utvidgning av mellandomsmöjlig-heten skulle varaatt mellandom fick meddelas i en från sakfrågor isolerad rättsfråga. Enrättsfråga kräver nämligen typiskt sett inte någon bevisning. I många fall kantingsrättsprocessen rörande en isolerad rättsfråga vara helt skriftlig, och ide allra flesta fall gäller detsamma för hovrättsprocessen. Den risk fördubbla processkedjor som är förenad med mellandoms-institutet spelar därmedinte så stor roll. Emellertidskulle en reform som innebar att mellandom kunde ges över isolerade rättsfrågor kräva en klar definition och avgränsning av rättsfråge begreppet, något som inte är en alldeles lätt uppgift. Begreppet förekom mer inte i den svenska processrättslagstiftningen utan har hos oss utveck lats inom den juridiska doktrinen. Däremot förekommer det i vissa ut ländska processordningar, men det finns ingen internationellt godtagen innebörd av begreppen sakfråga och rättsfråga. Frågorna kan gå in i varandra och det skulle krävas ganska sofistikerade konstmktioner för att fullständigt beskriva dessa begrepp. Jag ser det som en fördel om det går 43 attundvika att begreppet rättsfråga införs i den svenska processrättsliga Prop.1989/90:71 lagstiftningen. Enavsevärt smidigare lösning skulle man få, om man i enlighet med vad utredarenföreslagit inför en regel av innebörd att mellandom kan meddelas över en frågasom främst angår rättstillämpningen. En sådan regel skulle avse i första handrättsfrågor, men även en del frågor som står på gränsen mellan sakfrågor ochrättsfrågor. Man skulle på det sättet avsevärt utöka möjligheterna att bryta uten del av ett mål till särskilt avgörande. Exempelvis kan man med nuvarandereglering inte meddela mellandom rörande frågan om ett ingånget avtal är attbedöma som ett köpeavtal, eftersom det i det fallet inte är fråga om etträttsfaktum. Med den föreslagna nya regeln blir mellandom möjlig i ett sådantfall. Likaså blir det möjligt att meddela mellandom rörande frågan vilket landslag som skall tillämpas rörande en viss fråga. En fråga om ett vissthandlingssätt är vårdslöst eller inte är ett annat exempel på en fråga somskulle kunna bli föremål för mellandom enligt den föreslagna regeln. Somytterligare exempel kan nämnas en fråga om en viss viljeförklaring är ett anbudi avtalslagens mening och om en viss person haft ställningsfullmakt. Mot bakgmndav de angivna exemplen kan jag inte instämma i de farhågor som antytts från ettpar remissinstanser om att en reform av den föreslagna innebörden inte skulleha något praktiskt tillämpningsområde. Uttrycket"fråga som främst angår rättstillämpningen" har under remissbehandlingenkritiserats för att det kan ge upphov till tolkningsproblem. Jag kan hålla medom att begreppet är vagt i konturerna. Men det ser jag inte som någon nackdel.Jag menar tvärtom att det är en fördel med en reglering som ger domstolenfrihet att från fall till fall bedöma vad som är en ändamålsenlighandläggningsordning. Men det är klart att det går en gräns mellan frågor somfrämst angår rättstillämpningen och frågor som i första hand är att anse somsakfrågor. Frågor av sistnämnda typ bör enligt min mening inte kunna bliföremål för mellandom annat än enligt reglerna om mellandom över rättsfakta. 1likhet med en bred majoritet av remissinstanserna förordar jag mot denna bakgmndatt en möjlighet till mellandom över frågor som främst angår rättstillämpningeninförs. Underremissbehandlingen har uppmärksammats hur den föreslagna möjligheten attmeddela mellandom över en fråga som främst angår rättstillämpningen förhållersig till reglerna om omröstning i 16 kap. RB. gäller att alla frågor som kangöras till föremål för mellandom också kan ställas upp till särskild omröstningnär hela målet avgörs i ett sammanhang. Fördelen med en sådan ordning är attutgången i en viss fråga blir densamma oberoende av om frågan avgörs genom mellandomeller i samband med den slutliga domen. Jag skall belysa problemetmed ett teoretiskt exempel. Antag att det i ett mål är fråga om humvida svensk eller utländsk rätt skall tillämpas. En sådan fråga kan inte ställas upp till särskild omröstning. Däremot kan den göras till föremål för mellandom enligt de regler utredaren förordar om mellandom över frågor som främst angår rättstillämpningen. Antag vidare att av tre domare en vill tillämpa utländsk rätt och därvid bifalla käromå- 44 let medan av deåterstående två domarna, som vill tillämpa svensk rätt, Prop. 1989/90:71 rättensordförande vill bifalla käromålet och den andre domaren vill ogilla det. Antagslutligen att den domare som vill tillämpa utländsk rätt har den uppfattningen attkäromålet med tillämpning av svensk rätt bör ogillas. I detta exempel blirmålets utgång olika beroende på om frågan om svensk eller utländsk rätt skalltillämpas görs till föremål för mellandom eller inte. Om frågan görs tillföremål för mellandom kommer nämligen den domare, som vill tillämpa utländskrätt och som blir överröstad i den frågan, att få delta i omröstningen ommålets utgång enligt svensk rätt. Vid denna omröstning kommer hans röst attmedföra att käromålet ogillas. Om frågan vilket lands lag som skall tillämpasinte görs till föremål för mellandom, kommer vid den gemensamma omröstningentvå domare att rösta för bifall och en för ogillande. Käromålet kommer då attbifallas. Itidigare lagstiftningsarbete har det bedömts som närmast självklart att mellandominte skall kunna ges om annat än sådant som man enligt omröstningsreglerna kanrösta särskilt om (se t.ex. SOU 1969:41 s. 142 och prop. 1971:45 s. 104).Frågan är om det nu finns anledning att revidera den uppfattningen. Förstoch främst måste man ha klart för sig att det är ovanligt att det råderoenighet inom rätten. 1 de allra flesta fall är rättens ledamöter av sammauppfattning, och det blir alltså över huvud taget inte fråga om någonomröstning. Det skulle med all sannolikhet bli utomordentligt sällsynt att en mellandomöver en fråga som främst angår rättstillämpningen skulle komma att föranledaatt målet fick en annan utgång än det hade fått om mellandom inte hademeddelats. Problemet är således mer av teoretisk än praktisk natur. Härtillkommer att det även i andra sammanhang förekommer att handläggningsordningenkan påverka målets materiella utgång. Ett exempel är de regler enligt vilka entingsrätt i vissa fall kan välja mellan en sammansättning med en eller trelagfarna domare. Naturiigtvis kan det valet påverka målets utgång. Ett annatexempel är den möjlighet som finns att handlägga ett civilrättsligt anspråk ien brottmålsrättegång. Det är klart att de speciella reglerna för rättegången ibrottmål kan påverka utgången. Dessa exempel visar att mitt förslag inteinnebär något brott mot grundläggande processrättsliga principer. Motbakgrund av det sagda finns det enligt min mening inte några avgörandeolägenheter med att en mellandom kan meddelas över något som inte kan ställasupp till särskild omröstning. Inom doktrinen har rösterhöjts för en ordning som gör det möjligt att ställa upp en fråga som främst angår rättstillämpningen till särskild om röstning (se , Rättegång, tredje häftet, femte upplagan 1988, s. 75 och , Sakfrågor och rättsfrågor, s. 430). En sådan reform skulle emellertid, som utredaren pekat på, kräva att den legalitetsprincip som präglar nuvarande omröstningsregler fick överges och att man fick övergå till en ordning där rätten mera fritt bestämde omröstningstema i det enskilda fallet. De risker som skulle vara förenade med detta uppväger enligt min mening inte de ringa praktiska nackdelar som uppstår om nuvarande regler behålls i ett utvidgat mellandomssystem. Jag är därför 45 inte beredd att föreslåatt en fråga som främst angår rättstillämpningen Prop. 1989/90:71 skallkunna ställas upp till särskild omröstning. För att markera den begränsade rättskraften hos en mellandom som meddelatsmed stöd av den nya bestämmelsen bör det som utredaren har förordat -föreskrivas att mellandomen skall avse hur frågan skall bedömas vid avgörandeav saken. Möjlighetenatt meddela mellandom beträffande en talan vars prövning är av betydelse förprövningen av en annan talan bör självfallet finnas kvar även med den nuförordade utvidningen av mellandomsmöjligheten. Mera tveksamt är om det finnsbehov av att ha kvar möjligheten att meddela mellandom över ett rättsfaktum.Den av mig föreslagna möjligheten till mellandom över en fråga som främst angårrättstillämpningen skulle nämligen kunna antas kraftigt minska behovet avsådana mellandomar. I likhet med utredaren anser jag emellertid att det intefinns tillräcklig anledning att upphäva reglerna om mellandom över rättsfakta. Frånett par håll har man under remissbehandlingen förordat att möjligheten tillavgörande genom mellandom vidgas ännu mer än vad utredaren föreslagit. Sålundahar i sitt remissyttrande föreslagit en möjlighet till mellandomockså i andra fall än dem som enligt utredaren skall kunna komma i fråga, iförsta hand när det gäller s. k. bevisfakta. Som exempel har nämnts det falletatt en kärande till styrkande av ett och samma rättsfaktum vill åberopa delsett skriftligt dokument, vars äkthet dock förnekas av svaranden, dels enomfattande och kostsam muntlig bevisning. har förordat attdomstolarna får använda mellandom efter en friare lämplighetsbedömning. Mellandorni rena sakfrågor innebär, till skillnad från mellandom i rättsfrågor, storarisker för dubbla processer. Man skulle riskera att de tänkta processekonomiskavinsterna förbyts i förlängda och dyrbara rättegångar. Det hänger bland annatsamman med att det till skillnad från vad som är fallet beträffanderättsfrågor är svårt för rätten att före en huvudförhandling ha ens enpreliminär uppfattning om utgången av en sakfråga. Därmed finns det risk atträtten delar upp handläggningen på ett sätt som senare visar sig vara processekonomisktofördelaktigt. Om rätten undantagsvis exempelvis i det fall som Falutingsrätt tagit upp skulle ha en klar uppfattning om hur en bedömning i ensakfråga skulle utfalla kan man ofta nå samma resultat som en mellandom skulleinnebära genom att använda reglerna om avvisande av bevisning. Jag är mot den bakgmndeninte beredd att nu förorda en utvidgning av det undantag från normala reglersom mellandomsbestämmelserna utgör till ytterligare fall. Reglerna måsteinnehålla spärrar mot att fall som typiskt sett kan medföra risker för olägenheterkan bli föremål för mellandom. Vemskad avgöra om mellandom skall ges? Enligtgällande rätt ligger det helt och hållet i domstolens hand att oavsettparternas inställning avgöra om mellandom bör ges över en j6 talanvars prövning är avgörande för prövningen av en annan talan som Prop.1989/90: 71 handläggsi samma rättegång (17 kap. 5 § första stycket RB). överett rättsfaktum (17 kap. 5 § andra stycket RB) fömtsätter däremot att enav parterna begär det. Om motparten i ett sådant fall motsätter sig mellandomkrävs det synnerliga skäl för att mellandom ändå skall få ges. Attparterna har tillerkänts ett inflytande beror på att i sämsta fall i samma målen prövning kan komma att ske två eller t.o.m. i varje instansmed åtföljande fördyring och tidsutdräkt (se prop. 1971:45 s. 106). Domstolenhar alltid rätt att avstå från att företa en fråga till avgörande genommellandom, om en sådan kan bedömas vara mindre lämplig ur Jagkonstaterar först att varken utredaren eller remissinstanserna har ifrågasattnågon ändring i nu nämnda hänseenden av de nuvarande reglerna beträffande mellandomavseende en särskild talan. Även jag anser att den nuvarande regleringen idenna del är tillfredsställande. Närdet gäller mellandom över ett rättsfaktum har utredaren föreslagit att denuvarande reglerna om partsinflytande behålls. Han har också föreslagit attsamma regler skall gälla beträffande mellandom över en fråga som främst angårrättstillämpningen. har under remissbehandlingenifrågasatt om inte denna reglering innebär en onödigt långtgående begränsningav utrymmet för att meddela mellandom. Samfundet, som pekar på risken för attpart motsätter sig mellandom i förhal-ningssyfte, har i stället föreslagit att mellandommot parts bestridande skall få meddelas om det föreligger särskilda skäl. Ensådan förstärkning av domstolarnas möjlighet till egen bedömning av målensändamålsenliga handläggning ligger enligt samfundet väl i linje med önskemåletatt stärka domstolsprocessens ställning som ändamålsenligt konfliktlösningsinstitutäven i dispositiva tvistemål. Jagbedömer denna fråga på följande sätt. Domstolenhar ansvaret för att målen förbereds till avgörande på ett ändamålsenligt sätt.Lagstiftaren har genom olika lagändringar särskilt markeratdetta ansvar. Jag kan t.ex. hänvisa till regeln i 42 kap. 6 § tredje stycket RB,som infördes och som säger att rätten skall drivaförberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. En annanmarkering av domstolens ansvar är de regler om hovrätternas materiellaprocessledning som gäller fr.o.m. (50 kap. 12 § RB). Dessalagändringar ger uttryck för ett ändrat synsätt på förhållandet mellan rättenoch parterna, som baserar sig på erfarenheter under de somförflutit sedan RB trädde i kraft. Iansvaret för att snabbt och effektivt förbereda mål till avgörande ligger också att ta initiativ till att processen delas upp på ett ändamålsenligt sätt. Det är utan tvekan rätten som i allmänhet har de bästa förutsättningarna att bedöma om en sådan uppdelning kan vara processekonomiskt gynn sam. Med de av mig föreslagna nya reglerna om mellandom över en fråga som främst angår rättstillämpningen torde det sällan föreligga någon risk för att en tillämpning av mellandomsreglerna föranleder några beak tansvärda processekonomiska nackdelar. Även de regler jag strax kommer att förorda om överklagande av mellandom minskar riskerna för det. Ett annat skäl för atträttens inflytande på frågan skall vara starkt är Prop. 1989/90:71 somadvokatsamfundet påpekat att varje möjlighet för en part att motsätta sig attmellandom meddelas kan användas av illojala parter för att förhala rättegången. Motden angivna bakgmnden förordar jag att den uttryckliga regeln om partsinflytandepå mellandomsfrågan tas bort ur 17 kap. 5 § RB. Det innebär inte att jag menaratt parternas uppfattning i denna fråga skulle sakna betydelse. Rätten skallsjälvfallet under förberedelsen diskutera mellandomsfrågan med parterna. Omnågon av parterna motsätter sig mellandom är det naturligt att rätten särskiltnoga överväger frågan. Det viktiga är att ingen av parterna har någon form avvetorätt. Somjag har nämnt kan en mellandom enligt gällande regler överklagas på samma sättsom en vanlig dom. Om en mellandom överklagas, leder det ibland tillprocessekonomiska nackdelar. Det finns nämligen, som jag tidigare varit innepå, risk för dubbla processkedjor i flera instanser.