prop · GD0381 · 1989-12-31 00:00:00 — En sådan lösning skulle ytterligarebegränsa flexibiliteten i organisationen ulan att ge en motsvarande vinst vadgäller vämet av patienlsäkerhelen. Jag kan därför inte ställa mig bakomförslaget. Mitt forslag: Vidde enheter inom hälso- och sjukvården som leds av en chefsöverläkare skall förvarje patient finnas en ansvarig läkare. En sådan läkare skall varalegitimerad. Chefsöverläkaren skall utse patientansvarig läkare. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag vad gäller den patienlansvarigeläkarens uppgifter. Promemorieförslagei överensstämmer med mitt förslag ocksåsåtillvida all patienlansvariga läkare skall utses vid de enheter som leds aven läkare med ett samlat ansvar för verksamheten. Remissinstanserna:Bland remissinstanserna råder enighet om behovet av all förbättra kontinuiteteninom hälso- och sjukvården. De flesta remissinstansema ställer sig bakomförslaget att utse patientansvariga läkare som etl led i en sådan förbättring.Några remissinstanser, bl. a. , och , är dock tveksamma lill behovet av lagstiftning. Fleraremissinstanser framhåller alt del kan finnas ell behov av alt utse patienlansvarigaäven bland andra yrkesgmpper än läkama. /SR och anserbl. a. att förhållandet mellan den patienlansvarige läkaren och övriga personalgmpperbehöver belysas ytterligare. Skälenför mitt förslag: Kontinuiteten i vården är en fråga som hardiskuterats ingående. Vad som främst åsyftas med kontinuitet är palienlemasmöjligheter all träffa samma vårdpersonal vid skilda besök inom hälso- ochsjukvården. I HSL finns allmänna bestämmelser som berör värdet av kontinuitet ivården. Del föreskrivs all en god hälso-och sjukvård särskilt skall främja godakontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vården ochbehandlingen skall så långt del är möjligt genomföras i samråd med patientenoch patienten skall ges upplysningar om sill hälsotillstånd och debehandlingsmetoder som slår till buds. Sjukvårdshuvudmännenhar gjort mycket för att förbättra kontinuiteten i vården. Trots dessaansträngningar kvarstår betydande brister i detta hänseende, särskilt vid storasjukhus. Förslageti promemorian att det skall utses en särskild palienlansvarig läkare för varjepatient har mottagits positivt av remissinstansema. Även jag anser all det är ellangeläget förslag. Det innebär nämligen betydande förbättringar vad gällerkontinuiteten i vården men också alt ansvaret för patienten blir mera entydigtän vad som är fallet . Del sistnämnda är särskilt viktigt vid storasjukhus. Enligtpromemorian skall palientansvarig läkare utses vid de enheter där palienlemafår sin vård och behandling, dvs. i princip vid alla de enheter som enligtförslaget i promemorian skall föreslås av en huvudläkare. Enligt mitt förslagskall bestämmelsema om ledningsansvar avse endast de enheter för diagnostikeller vård och behandling där hänsynen lill patienternas säkerhet i vårdenkräver att en läkare leder verksamheten. 3 1989/90. 1 saml Nr 81 denna inriktning av mittförslag anser jag all skyldigheten att utse patient- Prop. ansvarig läkare bör i vartfall tills vidare begränsas till enheter som föreslås av en chefsöverläkare. Omverksamheten med patientansvariga läkare faller väl ul, kan enutvidgning till också andra enheter senare övervägas. del sammanhanget blir delnaturligt all ta upp frågan om möjlighet bör införasalt utse även andra yrkesutövare än läkare som patienlansvariga. Vad jag nu sagt hindrarsjälvfallet inte sjukvårdshuvudmannen från all organisera vården på ellsådant sätt all även andra personalkategorier kan få uppgifter i verksamhetensom direkt syftar till all förbättra kontinuiteten i Denpatienlansvarige läkaren skall svara för all patienten undersöks så all ensäker diagnos kan ställas och alt patienten får den medicinska vård ochbehandling som hans tillstånd fordrar. 1 förekommande fall skall han samordnade undersöknings- och behandlingsåtgärder som vidtas. Han skall informerapatienten om dennes hälsotillstånd och om de behandlingsmöjligheter som slår lillbuds och vilken av dessa han anser vara bäst lämpad för patienten. Om ävenandra läkare deltar i olika skeden av undersöknings- och behandlingsarbetet, ärdel den patienlansvarige läkaren som har huvudansvaret för alt patienteninformeras om åtgärdema och situationen i övrigl samt för samordningen av behandlingsåtgärdema.En annan viktig uppgift för den patienlansvarige läkaren är all se lill allpatienten får en reell möjlighet att samråda om och påverka vården och behandlingen. Uppgiftenatt utse palienlansvarig läkare bör ligga på chefsöverläkaren. I enlighet medvad jag har föreslagit bör han ha möjlighet all delegera dennauppgift, liksom andra enskilda ledningsuppgifter, lill någon annan. Somframhålls i departemenispromemorian bör dock uppgiften all utse palientansvarigläkare, med hänsyn lill den medicinska erfarenhet som uppgiften kräver,delegeras endast till en läkare med lämplig specialistkompetens och medtillräcklig erfarenhet inom enhetens verksamhetsområde. Någon lagregel häromanser jag dock inte nödvändig. Hurfördelningen av patienter på olika läkare skall ske kan komma alt inrymmabetydande variationer, främst med hänsyn lill de skilda fömtsättningar somgäller för de verksamheter där patienlansvariga läkare skall utses.Chefsöverläkaren vid en enhet inom den öppna vården utanför sjukhus kan t. ex.fördela palienlema inom ell geografiskt begränsat område lill en viss läkareeller fördela palienlema efter läkamas specialistkompetens. Vid en mottagningdär del finns flera specialistutbildade läkare kan del kanske vara mestrationellt all varje sådan läkare ansvarar för de patienter som hör lill hansspecialitet. Beträffa nde patienter som akut uppsöker hälso-och sjukvårdentorde den tjänstgörande läkaren inledningsvis få ansvaret. Sedan får denfortsatta utredningen utvisa humvida det finns skäl atl överflytta ansvaret pånågon annan läkare. Oavsett vilken fördelningsprincip som väljs lordefördelningen av patienter på olika läkare ofta komma att ske enligt schablon. Närdet gäller kompetensen hos den patienlansvarige läkaren ansluter jag mig till bedömningen i departementspromemorian all denne bör vara legitimerad. Jag är medveten om alt läkarbristen i vissa delar av landet kan 34 innebäraproblem när det gäller atl utse läkare med tillräcklig kompelens. Prop.1989/90:81 Palienlemas säkerhet i vården är dock så betydelsefull atl jag inteär beredd atl godta all läkare som ännu inte fåll legitimation utses som palienlansvarigläkare. Detta hindrar naturligtvis inte atl läkare under utbildning kan ha en aktivroll i vården. Enbestämmelse om att palientansvarig läkare skall utses kan lämpligen tas in i 13§ HSL. Ombegreppen överläkare och distriktsläkare utmönstras ur HSL och om ledningen avverksamheten vid vissa enheter för diagnostik eller vård och behandling skallutövas av en chefsöverläkare föranleder detta följdändringar i flera andralagar. Vilka ändringar som skall göras i de olika lagama får avgöras från fall lillfall. Till detta återkommer jag i specialmotiveringen lill lagförslagen. 1 ellfall, nämligen när del gäller lagen (1982:764) om vissa läkartjänster videnheter inom den landslingskommunala hälso- och sjukvården som har upplåtitsför gmndläggande utbildning av läkare, m.m. bör dock ändringama anslå. 1 4§nämnda lag föreskrivs att en specialistutbildad läkare vid s.k. upplåtnaenheter skall anställas med förordnande om inte särskilda skälföranleder förordnande för kortare lid. Bestämmelsen om tidsbegränsadeförordnanden gäller dock inte för överläkare, distriktsläkare och specialistutbildadeläkare som har en läkartjänst som är förenad med en lärartjänst vid enhögskoleenhet. Inom bereds frågan om vilkabehörighetsbestämmelser som skall gälla för olika läkartjänster. Även fråganom läkamas anställningsform är föremål för överväganden. I avvaktan på resultatetav detta arbete bör därför lagen inte ändras i nu förevarande sammanhang. Omriksdagen godtar de framlagda lagförslagen behöver sjukvårdshuvudmännen visslid för all anpassa sin organisation till de nya bestämmelsema. De nyabestämmelserna bör därför träda i kraft . 3 Allmän motivering i fråga om utvidgadeflyttningsmöjligheter Fråganom rätt för enskilda alt få flytta till servicebostad i annan kommun har lagils upp lill behandling i flera sammanhang tidigare. En särskild beredningsgmpp angav i sin rapport (SOU 1982:46) Handlingsprogram i handikappfrågor atl handikappade skall ha samma möjligheter som andra all välja bostadsort och bostadsform (s. 56). Regeringen redovisade till i skrivelse 1986/87:161 en av genomförd uppföljning av handlingsprogrammet i handikappfrågor. a. att handikappade ofta inte kan välja bostadsort och Prop.1989/90:81 boendeform. Flytlningsproblematiken logs dock inte upp närmare iskrivelsen och redovisningen. Socialstyrelsenuttalar i allmänna råd 1985:8 - insatser för vuxna handikappade all kravet på kyrkobokföring för all få servicebostad strider mot målet attäven svårt handikappade skall kunna leva som andra (s. 45). Ävensocialberedningen har i delbetänkandel (SOU 1986:19) Aktuella socialtjänstfrågor(s. 19 f och 101) behandlat frågan om flyttningar. Beredningen anförde attmänniskor med handikapp måste ha möjlighet all flytta till annan kommun även omde har behov av all bo i eller liknande. Beredningen presenteradeemellertid inte något förslag i ämnet. Socialutskottethar behandlat frågan om rätt för enskilda all kunna flytta tillservicebostad i annan kommun eller långvårdsplals i annat landsting. Underriksmötet /85 behandlade socialutskottet en motion om bosättning förpersoner inom långvården (SoU 1984/85:2 s. 2 - 6). Ulskollel redovisade altdel mellan landstingen och de kommuner som inte ingåri landsting gäller ell riksavtal för hälso- och sjukvården, vilket ersatt dettidigare s. k. utomlänsavlalel. I avtalet finns bl.a. bestämmelser om samarbetedå det gäller sådan icke akut vård som motiveras främst av andra skäl än rentmedicinska. Genom avtalet ges en möjlighet atl remittera en patient till ettsjukhus inom etl annat landsting, även om likvärdiga vårdmöjligheter finns ihemlandstinget. Ulskollel anförde bl. a. all del genom regeln om "ickeakut vård i övrigt" i riksavtalet öppnats en möjlighet för t.ex. en långvårdspatientatl ulan hänsyn till bosättningen flytta lill en klinik inom ell annallandstingsområde, fömtsatt all de båda landslingen kan enas om delta. Ibetänkandet l987/88:SoU6 behandlade socialutskottet en motion (m) ommöjligheterna för handikappade och äldre att få servicebostad i kommun där deinte är mantalsskrivna. Utskottet inhämtade yttranden över motionen frånsocialstyrelsen, , (),() och (). Utskottetkonstaterade atl det förelåg enighet om att det hinder mot flyttning lillservicebostad i annan kommun, som kravet på kyrkobokföring innebär, är ettallvarligt problem saml anförde vidare. Utskottetstidigare uttalande om vikten av all gamla människor får möjlighet att bo närasina anhöriga äger självfallet giltighet även i detta sammanhang. Det framstårenligt utskottets mening även som myckel angeläget att undanröja hinder förunga handikappade all flytta lill en lämplig bostad i annan kommun. Atl frittkunna välja bostadsort måste vara en självklar rättighet för alla, även för demsom har funktionshinder. Del måste därför tas krafttag för all lösa det problemsom behandlas i motionen. De praktiska svårigheter som möter vid detta arbetefår inte hindra ett initiativ i frågan. Utskottet noterar attSvenska kommunförbundet ställer sig positivt lill en kartläggning av problemet och en analys av möjliga lösningar. En sådan analys vore enligt utskottets mening värdefull. Arbetet måste emellertid 36 genomförasskyndsamt, eftersom det brådskar med förslag till lösning av Prop.1989/90:81 frågan. mening bör därför regeringen redan nu pröva vilka åtgärder som kanvidtas för att möjliggöra för handikappade och gamla alt få servicebostad iannan kommun. Utskottethemställde att med anledning av motionen som sin mening skulle geregeringen till känna vad utskottet anfört. beslöt sedermera ienlighet med utskottets hemställan (rskr. Ianledning av propositionen 1987/88:100 bil. 7 såvitt avsåg anslaget lill socialstyrelsenbehandlade socialutskottet i betänkandet 1987/88:SoU16 två motioner So473 (s)och So451 (fp) om bosättning och vårdansvar inom långvården. 1 motionen So473anfördes kritik mot att landslingen skall behöva vara ense för att enlångtidssjuk patient skall kunna flytta från det landsting, där vederbörande ärbosall, lill ell annat. Motionärerna ansåg all detta förbehåll utgör enoacceptabel begränsning av den enskilda vård-tagarens beslutanderätt över sinegen bosättning. Liknande synpunkter framfördes i motionen So451. I dennabegärdes etl tillkännagivande lill regeringen om all en ändring av riksavtaletför hälso- och sjukvården måste komma till stånd. Efteralt ha redogjort för hur frågan tidigare behandlats, uttalade utskottetföljande (s. 13). Utskotteterinrar om de uttalanden som utskottet gjort i tidigare sammanhang om denstora vikten av all gamla, sjuka och handikappade människor får möjlighet allbo nära sina anhöriga. Atl fritt kunna välja bostadsort måste vara en självklarrättighet för alla och måste även gälla den som under lång lid skall vårdas påinstitution. Praktiska svårigheter bör här inte få lägga hinder i vägen.Utskottet vill därför understryka betydelsen av allsjukvårdshuvudmännen tillämpar riksavtalets bestämmelser generöst och alltsåförsöker ordna så all långvårdspali-enler som så önskar kan vårdas inom etlannat landsting. Patienternas bästa måste vara vägledande vid handläggningen avsådana frågor. Utskottet, som förutsätter att detta beaktas avsjukvårdshuvudmännen, anser inte all har anledning all nu la någotinitiativ i frågan. Utskottet avstyrker sålunda motionerna So473 (s) och So451(fp). Riksdagenföljde utskottet (rskr. 1propositionen (1987/88:176) Äldreomsorgen inför 90-lalet anförde föredragandestatsrådet följande (s. 80). Underefterkrigstiden har den geografiska rörligheten i det svenska samhället ökatpåtagligt. Det betyder att många äldre människor har sina bam och anhöriga i övriglpå andra orter i landet än där de själva bor. För en del äldre människor ochderas närstående är del av stor betydelse alt det geografiska avståndet mellandem kan minskas genom att den äldre flyttar nära de anhöriga. Förmänniskor som lill följd av funktionshinder behöver service eller vård äremellertid möjligheten att flytta begränsad. Enligt min mening bör målet varaatt alla människor oberoende av service- eller vårdbehov skall kunna bytabostads- eller vistelseort. Frånden enskildes synpunkt kan del vara viktigt att kunna flytta till en annan kommun även av andra skäl än familjeband på orten. kan t. ex. vilja flytta ort där personer med samma etniska bakgmnd Prop. 1989/90:81 bor. Ävenför yngre personer med handikapp, som behöver bo i servicebostad, ärmöjligheterna atl flytta begränsade. De problem som är förknippade mednuvarande bestämmelser är alltså inte begränsade lill äldre människor, utangäller i minst lika hög grad yngre personer med olika slag av handikapp. Yngremänniskor kan behöva flytta för all genomgå utbildning, rehabilitering ellerför att få lämpligt arbete. 1första hand anser jag det angelägel all de som har en anknytning lill denaktuella orten skall ges möjlighet alt flytta. Samma möjlighet bör gälla förden som vill flytta på gmnd av att den form av boende, vård eller andra insatsersom den enskilde behöver inte finns atl tillgå på hemorten. Enligtvad som framhölls i propositionen borde man i första hand pröva möjligheten altlösa frågan på frivillig väg genom överenskommelser mellan huvudmännen. Förstom detta inte visade sig vara en framkomlig väg borde andra åtgärder övervägas. Socialutskottetbehandlade propositionen om äldreomsorgen inför 90-lalel i betänkandet l988/89:SoU6.Utskottet delade uppfattningen att äldreomsorgen måste bygga på de tregrundläggande principema om integritet, trygghet och valfrihet. Valfriheten måstegälla såväl för den som trots stort vårdbehov vill bo kvar i den egna bostadensom för den som kan eller vill bo kvar i ordinärt boende ulan villflytta lill någon särskild boende-eller vårdform. Valfriheten är enligtutskottet också en fråga om all gamla människor får möjlighet att bo nära sinaanhöriga. Utskottet erinrade om all del tidigare uttalat sig för atl gamla t.ex. skall kunna få servicebostad i annan kommun eller vård i annal landsting.Utskottet anförde att del lägger stor vikt vid all denna fråga kan få entillfredsställande lösning och utgick därför ifrån att regeringen skulleåterkomma lill med resultatet av de överläggningar som skedde iäldredelegationen. Riksdagenanslöt sig lill vad utskottet uttalat (rskr. Vidsammaniräde har beslutatrekommendera landstingen och medlemskommunerna all både som hemlandsting och vårdlandstingmedverka när en långtidssjuk patient önskar somatisk eller psykiatrisklångtidssjukvård i ett främmande landsting och all fr.o.m. den 1 januari 1989tillämpa riksavtalet med vissa ändringar. Dessa innebär attsjukvårdshuvudmännen ålar sig alt la emot långtidssjuka patienter inom såvälsomatisk som psykiatrisk vård ulan krav på remiss eller särskilda motiv förönskan atl flytta. Inom långtidsvården blir utomlänspatienter likställda med inomlänspatienler. Rekommendationeninnebär vidare atl hemlandstinget behåller betalningsansvaret för patientenunder ell år. Därefter anses vårdlandstingel som nytt hemlandsting med denföljden atl betalningsansvaret övergår lill den nya landstingskommunen. För patienter som vårdas i ett främmande landsting ligger kostnads- 38 ansvaret kvar påhemlandstinget fr. o. m. oavsett Prop.1989/90:81 hur länge de vårdats i del främmande . Enligt6 § socialtjänstlagen har den enskilde rätt lill bistånd av socialnämnden försin försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodosespå annat sätt. Av 3 § framgår att kommunen har det yttersta ansvaret för all desom vistas i kommunen får del stöd och den hjälp som de behöver. Bestämmelsenhar avgörande betydelse för ansvarsfördelningen kommunema emellan. Del är denkommun där den enskilde befinner sig, när hjälpbehovet uppkommer, som haransvaret för all den enskilde får den hjälp som han behöver (prop. 1979/80:1del A s. 523). i annan kommun än där man vistas anses inte annalän undantagsvis ha skyldighet all pröva en ansökan om bistånd. Del innebär alten ansökan om plats i eller serviceboende i annan kommun än där manvistas inte behöver las upp lill prövning. I allmänhet har kommunema äveninfört sådana regler all ansökan om plats i eller serviceboendeavslås om sökanden inte är bosall eller vistas i kommunen. har emellertid beslutat rekommenderasina medlemskommuner att positivt verka för att äldre personer och personer medhandikapp ges möjlighet all erhålla bostad i med helinackordering(ålderdomshem) eller servicebostad i annan kommun än hemkommunen. Därvid börkommunen ägna särskild uppmärksamhet ål personer med anknytning lill kommunen. Rekommendationeninnebär även all både hemkommunen och inflylt-ningskommunen bör medverka och geden hjälp som behövs vid flyttningen. De hinder som kan finnas för tilldelningav plats, t.ex. krav på mantalsskrivning eller kyrkoskrivning i kommunen, börenligt rekommendationen slopas. Krav på betalning kommunema emellan bör inteförekomma. I sistnämnda hänseende föreslås dock vissa övergångsregler vad gällerpersoner som redan erhållit plats i annan kommun än hemkommunen.Rekommendationen gäller fr. o. m. . Ipropositionen (1987/88:176) Äldreomsorgen inför 90-lalel, redovisas regeringensmål och riktlinjer saml förslag lill utveckling av äldreomsorgen. I sambandmed all propositionen förelades inrättade regeringen en särskilddelegation - äldredelegationen (S 1988:A). Äldredelegalionenfick i uppdrag alt utarbeta ell förslag till närmare utformning av en ändradansvarsfördelning mellan huvudmännen inom samhällets äldreomsorg saml allanalysera organisatoriska, rättsliga och ekonomiska konsekvenser av en sådanförändring. I uppdraget ingick också all analysera behovet av medicinskainsatser för äldre saml äldres behov av service och omvårdnad. Vidareingick del i delegationens arbete att ange former för hur äldre och 39 handikappadepersoner som har behov av särskilda boende- och vårdformer skall kunna flytta lillannan kommun eller landstingskommun. Delegationen överlämnade imaj 1989 rapporten (Ds 1989:27) Ansvaret för äldreomsorgen. I rapporten hardelegationen lagt fram vittgående förslag i syfte atl få ell mera samlat ansvarför primärkommunema vad gäller insatser såväl för äldre som andra. Delegationen lar irapporten även upp frågan om möjligheterna för enskilda all kunna flytta tillsjukhus i annan landstingskommun eller servicebostad i annan kommun. Irapporten redovisas de rekommendationer som och utfärdat i frågan. 3.2 Överväganden angående rätten att flytta Min bedömning: och utfärdade rekommendationemasvarar väl mot de önskemål uppställt vad gäller möjlighetema förenskilda att kunna flytta till långvårdsplats i annal landsting änhemlandstinget eller serviceboende i annan kommun än hemkommunen. Utfallet av rekommendationemabör följas upp. Om de inte skulle få avsedd effekt bör särskild lagstiftning ö>'ervägas. Äldredelegationensbedömning: Syftet med de av och Svenska kommunförbundetutfärdade rekommendationema är alt öka den enskildes valfrihet. Frågan om rättför enskilda att kunna flytta lill långvårdsplals i annal landsting änhemlandstinget eller serviceboende i annan kommun än hemkommunen bör enligtdelegationen kunna få en tillfredsställande lösning genom de av förbundenutfärdade rekommendationema. Någon tvingande lagstiftning om rätt för enskildaall kunna flytta föreslås därför inte. Utfallet av rekommendationemabör enligt delegationen följas upp och utvärderas. Delegationen anser all deltaär en uppgift som bör läggas på . Uppföljningen bör ske isamarbete med och och redovisassenast . Remissinstanserna: Deflesta remissinstanser som uttalat sig i frågan har ställt sig positiva lilldelegationens bedömning eller inte haft någon erinran mot denna. Av landslingskommunemahar 18 stycken uttalat sig i frågan. Samtliga är positiva lill delegationensbedömning. Det gäller även merparten av de 43 kommuner, som ullalat sig ifrågan. Endast två kommuner har avstyrkt all enskilda ges räll all fritt kunnaflytta. Några av remissinstansema påpekar behovet av en noggrann utvärderinginnan slutlig ställning kan las lill frågan om behovet av en eventuell lagfäst rällför enskilda alt kunna flytta. (), () och () har i ett gemensamt yttrande uttalat sig för all införa en"lagfäst rätt för den enskilde all flytta lill särskild boendeform i annankommun". Länsrätteni anser all "flyllningsmöjlighelema bör göras Prop.1989/90:81 lill en rättighet för den enskilde". Länsstyrelseni efterfrågar lagstiftning som "reglerar frågan om plats iannan kommun". Juridiskafakultetsslyrelsen vid ifrågasätter "om inte en förden enskilde så central rätt som alt fritt få välja alt flytta till sjukhuseller sjukhem i annat landsting borde komma till uttryck i lagtext". Göieborgskommun anser all förslaget inte lillräckligt garanterar rätt för äldre ochhandikappade all fritt kunna flytta inom landet. Helsingborgskommun vill ha lagstiftning i frågan. Svenskahälso- och sjukvårdens tjänslemannaförbund (SHSTF) tror "all del kan varasvårt alt få någon mer djupgående förändring lill stånd ulan stöd avlagstiftning" men anser "dock atl del kan vara värt all ännu avvaktanågot år för all se om rekommendationen från kommer all gemer positiva resultat än dem vi känner ". Skälenför min bedömning: har i tidigare sammanhang uttalat sig för altenskilda personer måste ges vidgade möjligheter atl kunna flytta till långvårdsplalsi annal landsting eller serviceboende i annan kommun. Principema om integritet,trygghet och valfrihet fömtsätter atl den enskilde, som är i behov av platsinom långtidssjukvården eller av servicebostad, kan få detta behov tillgodosettäven i annan landstingskommun eller i annan kommun än där vederbörande ärbosalt.