prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — En motsvarande ändring bör göras ilagens 2 §, när det gäller rättens sammansättning vid huvudförhandling undermålets förberedande behandling. För dessa fall finns det emellertid inte någotbehov av en regel om domförhet med två lagfama domare vid förfall. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom ändring i , 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i jordabalken, 4. lag om ändring i sjölagen (1891:35s. 5. lag om ändring i lagen (1946:804)om införande av nya , 6. lag om ändring i lagen(1946:807) om handläggning av domstolsärenden, 7. lag om ändring i lagen(1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål, 8. lagom ändring ifastighetsbildningslagen (1970:988), 9. lagom ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdom stolar, 10. lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291), 11. lagom ändring i lagen (1978:28) om försäkringsdomstolar, 12. lag om ändring i vattenlagen(1983:291), 13. lag om ändring i lagen(1984:649) om företagshypotek, samt 14. lag om ändring iförvaltningslagen (1986:223). 4 Specialmotivering Prop. 4.1 Förslaget till lag om ändring i /kap 7 och 8 §§ Reglernai 1 kap. 7 § om att vissa ekonomiska brottmål företrädesvis skall handläggasvid 13 särskilda tingsrätter har upphävts Ofr avsnitt 2.2.2). En följdändringhar gjorts i 1 kap. 8 §. Paragrafeninnehåller regler om förutsättningarna för meddelande av s. k. mellandom. Förstastycket har arbetats om i förenklande syfte. Mellandom enligt detta stycke fömtsätteratt prövningen av viss talan beror av annan talan som handläggs i sammarättegång. Mellandom får ges beträffande den senare talan. Det nuvarandeexemplet med fastställelsetalan har tagits bort ur lagtexten, men någon sakligändring gentemot vad som gäller nu är inte avsedd. Andrastycket upptar med nu gällande lydelse bestämmelser om mellandom överrättsfaktum. Stycket har kompletterats med bestämmelser om att mellandom kanges över hur en fråga som främst angår rättstillämpningen skall bedömas vidavgörande av saken. I fråga om motiven härför hänvisas till den allmännamotiveringen, avsnitt 2.3. Texten har också genomgått en språklig omarbetning.Med anledning av ett påpekande under remissbehandlingen vill jag understrykaatt det givetvis inte är uteslutet att mellandom kan meddelas över två eller fleraav de omständigheter som åberopas i rättegången. Detfinns anledning att understryka att det är angeläget att rätten och parternalägger ned stor omsorg på att formulera den fråga som mellandomen skall avse.I annat fall kan det inträffa att den fråga som avgjorts genom mellandom visarsig sakna betydelse när målet skall avgöras slutligt. Enannan nyhet är att de uttryckliga reglerna om parternas inflytande på om mellandomskall ges har tagits bort ur andra stycket. I avsnitt 2.3 av den allmännamotiveringen har skälen härför närmare utvecklats. Tredjestycket, som innehåller bestämmelser om vilandeförklaring av målet i övrigt närmellandom ges, har undergått språkliga justeringar. Under remissbehandlingenhar påpekats att vilandeförklaring endast kan bli aktuell där särskild talanfår föras mot mellandomen. Jag har ingen annan uppfattning, men anser inte attdetta uttryckligen behöver anges i lagtexten. Paragrafeninnehåller regler om rättelse och komplettering av dom och beslut i tvistemål och har ändrats i enlighet med vad som anförts i avsnitt 2.4. 6 1989/90. Denallmänna regeln om rättelse finns iförsta stycket. Liksom tidigare Prop.1989/90: 71 krävs att domen eller beslutet innehåller en uppenbar oriktighet tillföljd av skrivfel, räknefel eller annat liknande förbiseende. Det ställsdäremot inte, som , något krav på att förbiseendet skall kunna tillräknasdomstolen. Rättelse kan således ske även om felet beror på att någon avparterna har försummat sig. Särskihi fråga om förbiseenden av part finns det anledning att anmärka att motpartensinställning är av betydelse när rätten skall ta ställning till om avgörandetskall rättas. Det måste nämligen vara klart att det rör sig om ett sådantförbiseende som avses med bestämmelsen, dvs. inte ett förbiseende av t.ex. ettlagstadgande, ett rättsfaktum eller av en rättslig möjlighet. Förenklat kan detsägas att parten skall ha i princip tänkt rätt men handlat fel. Avgörandetmåste också vara uppenbart oriktigt. Vidare är att märka att rätten får beslutaom rättelse. Bestämmelsen är alltså fakultativ. Om motparten med godtagbaraskäl motsätter sig att rättelse sker, t. ex. under åberopande att han skulle hadrivit processen på annat sätt, bör hans önskemål normalt tillgodoses. Då fårdet felaktiga avgörandet angripas med andra rättsmedel. Detbör påpekas att en obetydlig felaktighet inte alltid är värd att rätta. Sålundaanses att domstolen när det gäller ett fel i den rent formella delen av en domeller ett beslut, t. ex. ett felstavat namn eller en felaktigt angiven siffra iett personnummer, kan nöja sig med en anteckning på domen eller beslutetangående det rätta förhållandet (jfr 14 § kungörelsen 1970:517 om rättsväsendetsinformationssystem, omtryckt 1981:487, samt uttalanden av föredragandedepartementschefen i prop. 1968:82 s. 87 samt i prop. 1982/83:41 vidtillkomsten av 48 kap. 12 a § , se NJA 11 1982 s. 398). Paragrafensandra stycke är nytt. Det innehåller en bestämmelse som ger rätten möjlighetatt komplettera ett tidigare avgörande när rätten av förbiseende underlåtitatt i samband med dom eller slutligt beslut fatta ett beslut rörande ensärskild fråga. Det måste självfallet stå klart att det rör sig om ett rentförbiseende. Om domstolen exempelvis har underlåtit att uttala sig omrättegångskostnaderna, kan det i en del situationer vara ett medvetet handlandefrån domstolens sida och inte ett förbiseende, medan det i andra situationerkan stå klart att det rör sig om ett förbiseende. Kompletteringsmöjlighetenstår öppen från det att det felaktiga avgörandet meddelas. Ioch för sig är det tänkbart att avgörandet redan överklagats när frågan omrättelse eller komplettering aktualiseras. Detta bör inte utesluta att dendomstol som träffat avgörandet prövar frågan om rättelse eller komplettering.Av praktiska skäl torde dock beslut om rättelse eller komplettering mera sällanbli aktuellt sedan målet överlämnats till högre rätt. Ocksåsjälva rättelsebeslutet eller beslutet om komplettering kan i och för sig kommaatt överklagas. Det är att anse som ett slutligt beslut. Tredje stycket behandlarfrågan om inhämtande av yttrande från parter na. En möjlighet har införts att låta bli att bereda parterna tillfälle till yttrande, om det är uppenbart obehövligt. Det kan finnas fall där det från början framstår som klart att parterna inte har några synpunkter på frågan. Som exempel kan nämnas att det är fråga om ett beslut om ersättning till 82 någonsom inte är part. Det kan också i undantagsfall vara så att ett Prop.1989/90:71 rättelsebeslut skall meddelas oavsett vad parterna tycker. Somexempel kan nämnas att parterna har processat om vem som har rätt till en bilmed ett visst registreringsnummer, och att detta angivits felaktigt i domen. Naturligtvismåste möjligheten att låta bli att inhämta parternas uppfattning användas medförsiktighet. Om det finns minsta anledning att tro att parterna kan ha någotav betydelse att säga i frågan, bör yttrande alltid inhämtas. Sompåpekats i den allmänna motiveringen innefattar skyldigheten att höra parternainte en ovillkorlig skyldighet att delge parterna ett föreläggande att yttrasig enligt reglerna i delgivningslagen. Det torde i normalfallet räcka med entelefonkontakt eller ett meddelande som skickas utan delgivningsförfarande.Självfallet bör dock vad som förevarit dokumenteras i akten. Bestämmelseni hittillsvarande andra stycket om hur ett beslut skall dokumenteras harförenklats och flyttats till tredje stycket. Paragrafen,som är ny, upptar en kostnadsregel för sådana fall som med nu gällande reglerbehandlas enligt 20 § RP. Bakgrunden till regeln har tagits upp i den allmännamotiveringen, avsnitt 2.8. Enförsta förutsättning för att paragrafen skall vara tillämplig är att det rörsig öm ett mål där en myndighet för talan på det allmännas vägnar. räknas i detta sammanhang även åklagare. Någon anledning att göraundantag för särskild åklagare finns inte. Enandra förutsättning är att talan inte avser tillvaratagande av statens ellerannans enskilda rätt. Förutsättningeni nuvarande 20 § RP att talan förs på grund av stadgande i lag ellerförfattning har utgått som överflödig. 1de med paragrafen avsedda fallen skall i fråga om rättegångskostnader gällabestämmelserna i 31 kap. om rättegångskostnad i brottmål, om annat inte ärföreskrivet. Exempel på sådana speciella bestämmelser om rättegångskostnadsansvaretfinns inom familjerätten. Paragrafen,som behandlats i avsnitt 2.6, reglerar frågor om inhämtande avsakkunnigutredning redan under förundersökningen. Av första stycket förstameningen framgår att undersökningsledaren liksom nu får inhämta yttrande frånsakkunnig. Innan ett yttrande inhämtas från någon annan än en myndighet, skalldock enligt andra meningen den som misstänks för brottet eller hans försvarareberedas tillfälle att yttra sig angående valet av sakkunnig, om inte särskildaskäl talar mot detta. De omständigheter som börkunna föranleda att synpunkter från den misstänktes sida inte inhämtas kan variera. kan det exempel vis för undersökningens resultat vara väsentligt att den misstänkte hålls okunnig om misstanken intill dess denna vunnit sådan styrka att 23 kap. 83 18 § blir tillämplig. 1andra fall kan det vara väsentligt att den misstänkte Prop. 1989/90:71 hållsokunnig om vilket spår undersökningen följer. Det kan också vara så attbeslutet om inhämtande av sakkunnigyttrande behöver tillkomma med viss brådska.Ett exempel erbjuder den situationen att ett rättsintyg skall inhämtas från denläkare som får på sin lott att undersöka och behandla en misshandlad personvilken av polis avlämnas vid sjukhus. Att begära in ett sådant rättsintyg försti efterskott är en sämre lösning ur många synvinklar. En annan typsituation därdet i de flesta fall torde vara överflödigt att höra den misstänkte är närnågon företrädare för en viss bransch, t.ex. en cykelhandlare, bilhandlareeller guldsmed, anlitas för att avge ett värderingsintyg. Sådan värdering skeri de flesta fall med stöd av inom branschen förekommande prislistor ochliknande. Kostnaden för värderingen är i regel låg och det kan sällan antasföreligga delade meningar om vem som bör utföra värderingen. Över huvud tagettorde det ofta föreligga särskilda skäl att underlåta att höra den misstänktenär det gäller sakkunniguppdrag av mycket begränsad och föga kostnadskrävandenatur. Omfömndersökningsledaren och den misstänkte har olika uppfattning i fråga om vemsom skall utses, bör fömndersökningsledaren i normala fall överlämna åt rättenatt besluta. Andrastycket motsvarar utan saklig förändring nuvarande andra och tredje meningama iförsta stycket. 1paragrafen har införts en regel om att det är polismyndigheten eller en enskildpolisman som fattar beslut om husrannsakan för eftersökande av den som avdomstol häktats i sin utevaro eller den som skall hämtas till inställelse införrätten. Skälen för lagändringen framgår av den allmänna motiveringen, avsnitt2.11. Bestämmelsenhar ändrats i enlighet med vad som sagts i avsnitt 2.11. Enligt bestämmelsensnuvarande lydelse får polisman alltid företa husrannsakan utan förordnande somanges i 28 kap. 4 § om det är fara i dröjsmål. Dessutom får han, även om detinte är fara i dröjsmål, företa husrannsakan utan förordnande i två fall. Det förstafallet avser husrannsakan som har till syfte att eftersöka den som skallgripas, anhållas eller häktas eller hämtas till förhör eller till inställelsevid rätten. 1 det andra fallet skall husrannsakan ha till syfte att verkställabeslag av föremål som följts eller spårats på färsk gäming. Enligtbestämmelsens nya lydelse får polisman aldrig verkställa husrannsakan utanförordnande om det inte är fara i dröjsmål. Paragrafeninnehåller regler om rättelse och komplettering av dom och beslut i brottmål ochmotsvarar härigenom 17 kap. 15 §, som reglerar 84 dessa frågor förtvistemålens del. I fråga om ändringama i paragrafens Prop. 1989/90:71 första,andra ochftärde stycken hänvisas till vad som sagts i anslutning till 17 kap.15 §. 1paragrafens tredje stycke tas upp bestämmelser om det fall att den dömde harlämnat oriktiga uppgifter om sitt namn eller personnummer utan att detta haravslöjats under rättegången. Enligt utredarens förslag skulle för rättelsekrävas att identitetsuppgiftema var uppenbart oriktiga. På förslag avrikspolisstyrelsen har ordet "uppenbart" utgått, eftersom det intebehövs och dessutom kan föranleda tolkningssvårigheter. Det bör påpekas att detsjälvfallet är nödvändigt att rätten har ett tillförlitligt underlag vidrättelse enligt denna bestämmelse. Endom eller ett beslut som har meddelats med antagande av de oriktiga identitetsuppgiftemafår enligt den nya regeln rättas så att avgörandet kan verkställas. Det innebäratt rätten kan ändra uppgifter om namn och personnummer. Förrättelse krävs i dessa fall en begäran från åklagaren. Det får anses åliggaåklagaren att begära rättelse när det finns fömtsättningar för det. Som framgårav den allmänna motiveringen finns det i varje fall teoretiskt en möjlighetatt påföljden skulle ha blivit en annan om den dömdes riktiga identitet varitkänd. Åklagaren bör, i samband med att han begär rättelse, också ta ställning tillsistnämnda fråga och eventuellt vidta åtgärder för att få påföljden ändrad(genom överklagande eller extraordinära rättsmedel). 1fråga om motiven kan i övrigt hänvisas till avsnitt 2.4.3 i den allmänna motiveringen. Föratt rättelse enligt tredje stycket skall kunna beslutas bör domstolen givetvisförst höra den person som uppträtt som tilltalad i målet och vars identitetsuppgifterdomstolen avser att skriva in i domen. Utredaren har dessutom ansett attdomstolen skall ge den på vilken uppgifterna i den orättade domen syftartillfälle att yttra sig. Skälet till detta är att man inte helt kan uteslutaatt denne i själva verket är medgärningsman, och om domen undanröjs är det ioch för sig ingenting som hindrar att han åtalas för den gäming som domenavser. En rättelse skulle därför i extrema undantagsfall kunna tänkas vara tillhans nackdel. Oavsett hur det förhåller sig med det skall emellertid identitetsuppgiftemarättas om fömtsättningar i övrigt föreligger. Det finns då enligt min meningingen anledning att anse att domstolen skulle vara skyldig att ge den felaktigtutpekade personen tillfälle att yttra sig. Å andra sidan finns det naturligtvisinte något hinder mot att domstolen begär ett sådant yttrande, t. ex. om detskulle kunna tillföra rättelsefrågan något av betydelse. Paragrafenhar endast ändrats redaktionellt och språkligt i förenklande syfte. Paragrafeninnehåller bestämmelser om den tilltalades möjligheter att få ersättning avstaten föV sina rättegångskostnader. Första stycket innehåller bestämmelser om rätt att få ersättning för bevisning,försvarare m. m. En bestämmelse om rätt att få ersättning för delgivningskostnadhar tagits bort som betydelselös. Stycket har i övrigt ändrats redaktionelltoch språkligt. Reglema om den tilltalades rätt till ersättning för inställelsevid rättegången har sakligt oförändrade sammanförts i andra stycket. 1enlighet med vad som föreslås i avsnitt 2.5.5 har i ett nytt tredje stycke införtsbestämmelser om möjlighet till ersättning av allmänna medel vid fällande dom.En fömtsättning för ersättning är i sådant fall att den tilltalade vållatskostnader som avses i första eller andra stycket genom fel eller försummelse avåklagaren. Regeln ersätter bestämmelsema i nuvarande 4 § andra stycket ommöjlighet för den tilltalade att få ersättning av åklagaren. Omden tilltalade i tredje styckets fall även skall utge ersättning till statenfår givetvis förordnas att fordringama skall gå i avräkning. Paragrafensnuvarande första stycke, som innehåller regler om skyldighet för åklagare somväckt åtal utan skäl att utge ersättning för rättegångskostnader, har utgått tillföljd av vad som sägs i avsnittet 2.5.5. Hämtöver har språkliga ochredaktionella justeringar gjorts i paragrafen. Paragrafen,som innehåller regler om skyldighet att oavsett utgången av målet utgeersättning för rättegångskostnad som orsakats genom vårdslöshet ellerförsummelse, har ändrats till följd av vad som sägs i avsnittet 2.5.5.Ändringarna, som sakligt sett avser det andra stycket, innebär att reglerna omåklagares skyldighet att vid processuell försumlighet utge ersättning harutgått ur paragrafen (i fråga om statens skyldighet att i sådant fall utgeersättning, se 2 § tredje stycket i förslaget). Hämtöver har språkliga ochredaktionella justeringar gjorts i paragrafen. Hänvisningentill 3 § har ändrats. Paragrafenhar ändrats med hänsyn till att reglema om åklagares ansvar förrättegångskostnader har upphävts. 31 kap. 10 § Prop. Paragrafenreglerar rättegångskostnadsfrågan i högre rätt. Enligt sista meningen i förstastycket gäller de hittillsvarande reglerna i 3 § om åklagares och målsägandesersättningsskyldighet bara det fallet att talan i högre rätt utan skälfullföljts av åklagaren. Med hänsyn till att reglema i 3 § om åklagaresersättningsskyldighet nu föreslås upphävda, har föreskriften i förevarandeparagraf om tillämpligheten av 3 § ändrats. Enligt den nya lydelsen skall målsägandeni de fall som regleras av 3 § vara skyldig att ersätta kostnad i högre rättendast om han utan skäl föranlett att åklagaren överklagat den lägre rättensavgörande. Hänvisningeni andra stycket till 1 § har ändrats. 48 kap12 a § Bestämmelsenom rättelse av strafföreläggande har ändrats i enlighet med förslagen i avsnitt2.4.2. 49 kap1 a § Paragrafen,som är ny, innehåller en regel om överklagande av en tingsrätts mellandom överett rättsfaktum eller över hur en fråga som främst angår rättstillämpningenskall bedömas vid avgörande av målet (se 17 kap. 5 § andra stycket). Regelninnebär att rätten med hänsyn till omständigheterna skall bestämma om talanmot mellandomen skall föras särskilt eller endast i samband med talan mot detslutliga avgörandet i målet. Bakgmnden till den nya regeln har tecknats iavsnitt 2.3. Oftaär det slutliga avgörandet i målet en dom. Så är fallet exempelvis om rätten i mellandomenförklarar att kärandens anspråk i dess helhet är preskriberat. Det slutligaavgörandet blir då en dom varigenom rätten ogillar käromålet och meddelarbeslut i frågor om rättegångskostnad (18 kap. 14 § andra stycket). Det kanemellertid också undantagsvis förekomma att ett mål efter en mellandom avgörsgenom ett slutligt beslut, exempelvis ett avskrivningsbeslut på gmnd av atttalan återkallats. Medatt talan skall föras / samband /we Humvidaen särskild talan är tillåten eller talan mot mellandomen skall föras i sambandmed talan mot det slutliga avgörandet skall enligt 17 kap. 7§ tredje stycket framgå av mellandomen. Närhovrätten överprövar en mellandom och ett slutligt avgörande kan Prop.1989/90:71 olika situationer tänkas. Som exempel kan tas det fallet attkäranden överklagat dels en mellandom där hans anspråk förklarats preskriberat,dels en slutlig dom där hans talan ogillats. 1 allmänhet torde det även ihovrätten finnas anledning att först pröva mellandomen. Om hovrätten finner attanspråket inte är preskriberat har hovrätten att ändra mellandomen i enlighethärmed. I samband därmed skall hovrätten ta ställning till om dess dom ipreskriptionsfrågan skall få överklagas särskilt (se den föreslagna 54 kap. 1 a§ ). I den angivna situationen torde det ofta vara lämpligast att tillåtasärskild fullföljd. Om hovrättens bedömning av preskriptionsfrågan vinner lagakraft har hovrätten att ta upp återstoden av målet till handläggning. Av hänsyntill principerna bakom systemet med instansordningen finns det sannoliktanledning att med undanröjande av tingsrättens slutliga dom visa målet åter tilltingsrätten för sakprövning. Hänvisningeni tredje stycket till 54 kap. 11 § har rättats (se avsnitt 2.12). 50 kap3 §.51 kap 3 §, 52 kap 2 §, 55 kap 3 § och 56 kap 3 § Urparagraferna, som innehåller regler om domstolens prövning av om en inlaga medett överklagande skall avvisas, har tagits bort orden "på föreskrivetsätt eller". Det innebär att rätten inte längre skall pröva om detföreskrivna rättsmedlet har använts (jft Welamson, Rättegång VI, andra uppl. s. 51 f). I fråga om motiven till ändringen kan hänvisas tillavsnittet 2.7. Paragrafeninnehåller de grundläggande bestämmelserna om överklagande genom besvär. 1enlighet med vad som angetts i avsnitt 2.7 har tiden för ingivande avbesvärsinlagan ändrats . Ordet underrätt harbytts ut mot tingsrätt. Att någon saklig ändring i denna del inte är avseddframgår av 1 kap. I § RB. Även i övrigt har gjorts vissa redaktionellajusteringar. Paragrafen,som är ny, innehåller en regel om överklagande av en hovrättsdom i sådant fallsom anses i 17 kap. 5 § andra stycket. Paragrafen motsvarar i sak helt 49 kap.1 a §. När det gäller handläggningen i hovrätten hänvisas tillspecialmotiveringen till sistnämnda paragraf 55kap 12 a § Iparagrafens andra stycke har i enlighet med förslag av lagrådet införts en hänvisningtill reglerna om mellandom i tvistemål (se avsnitt 2.3). prejudikatfrågasom rör själva saken uppkommer i ett tvistemål, kan en Prop. 1989/90: 71 mellandomges över prejudikatfrågan med verkan att högsta domstolen eller efteråterförvisning hovrätten blir bunden av domen vid avgörandet av saken. Enligt49 kap. 1 a § och 54 kap. 1 a § kan rätten i vissa fall begränsa rätten till fullföljdmot särskild dom. Rätten att fullfölja talan mot särskild dom som meddelatsföre ikraftträdandet är dock inte begränsad (punkten 1). 52 kap. 1 § angivna besvärstiden har förlängts till tre.Denna förlängning kan dock inte medges i de fall där beslutet redan har vunnitlaga kraft. För vinnande av enkelhet anges i andra punkten att äldre reglergäller i fråga om besvärstiden om beslutet har meddelats före ikraftträdandet.Av punkt 3 framgår att i fråga om avgöranden som meddelats föreikraftträdandet den lägre rätten har att pröva om talan har fullföljts påföreskrivet sätt. Iövergångsbestämmelsernas sista stycke har på förslag av lagrådet klargjortshur det skall förfaras med mål som före lagens ikraftträdande väckts vid visstingsrätt med stöd av 1 kap. 7 §. 4.2 Förslaget till lag om ändring i 9 § har i förslaget upphävts. Paragrafens första stycke har innehålliten hänvisning till 20 § RP. Denna hänvisning blir överflödig när 20 § RPupphävs och kostnadsregeln i bestämmelsen flyttas till RB (avsnitt 2.8 i denallmänna motiveringen). Andra stycket i 20 kap. 9 § innehållerett undantag från första stycket beträffande mål om fastställande avfaderskap, vårdnad om ellgr underhåll till barn. Om sålunda en myndighet socialnämnd eller överförmyndare för talan på det allmännas vägnar i ett målav detta slag gäller inte 20 § RP. Även denna undantagsregel är obehövlig. Förmål om fastställande av faderskap och vårdnad om barn finns nämligen speciellabestämmelser om rättegångskostnad i 3 kap. 11 § respektive 6 kap. 22 § föräldrabalken.Dessa regler kommer fortfarande att gälla, eftersom den nya kostnadsregeln i 18kap. 16 § RB föreslås bli utformad på det sättet att den blir tillämplig baraom det inte föreskrivs något annat. Målen om underhållsbidrag avser enskilds rättoch därmed är en undantagsregel överflödig även beträffande dessa mål, om 20kap. 9 § första stycket upphävs. 4.3 Förslaget till lag om ändring i jordabalken Reglerna om rättelseav införing har ändrats i enlighet med förslagen i avsnitt 2.4.2. 4.4Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s.l) Regelni 39 § om rättelse har ändrats i enlighet med förslagen i avsnitt 2.4.2. 4.5 Förslagettill lag om ändring i lagen (1946:804) om Prop. 1989/90:71 införande av nya . Lagens20 § har upphävts. 1 fråga om motiven hänvisas till avsnittet 2.8. Övergångsbestämmelsernahar utformats i enlighet med lagrådets förslag.