prop · GD0377 · 1989-12-31 00:00:00 — 1970:20 Del A s. 220 O att det syntes vara av värde alt det direkt avlagtexten framgick, att till gmnd för köparens anspråk på rättelse kunde läggasej blott vad som var alt betrakta som utfästelser ulan även vadomständigheterna i övrigt berättigade köparen att räkna med. Utgångspunktenvar enligt jordabalkslagrådet alt fastigheten såldes sådan den var och allföljaktligen köparen för att trygga sig fick verkställa undersökning. Men förvad säljaren kunde anses ha utfäst svarade denne. Vidare var säljaren ansvarigför all fastigheten var sådan som köparen ägde räkna med på grund av vad somavhandlats vid köpet. Men härutöver hade säljaren ett ansvar, när enbristfallighet förelåg beträffande något som ej berörts vid köpet, såvittbristfälligheten var sådan att köparen enligt sakens natur ej haft anledningräkna med den och ej heller bort upptäcka den vid undersökning. I praktikenblev här fråga om dolda fel beträflFande något som regelmässigt hörde tillfastighet av den typ som köpet gällde. Något krav på att avvikelsen skulle varaväsentlig uppställdes ej. Eftersom del låg i sakens natur atl försiktighetmåste iakttas, när avtalet utsträcktes all gälla något varom intet direktförekommit, behövde det enligt jordabalkslagrådet ej befaras alt avsaknaden avväsenllighetskrav skulle leda till att regeln blev alltför sträng mot säljaren. Lagrådsyttrandethar föranlett åtskilliga tolkningsproblem. Hänsynsta gande lill vad som regelmässigt hör till en faslighet av den typ som köpet gäller kan sägas innebära ett beaktande av omständigheter som visserligen inte uttryckligen behandlats vid köpeavtalets ingående men som dock får intolkas i avtalet. Regleringen i 4 kap. 19 § jordabalken skulle med detta synsätt hänföra sig enbart till konkreta fel, alltså avvikelser från innehållet 73 i det enskilda köpeavtalet(se , Kommentar till Jordabalken, Prop. 1989/90:77 1 5 kap.,1971 s. 395; lagrådets insats på denna punkt har kritiserats av Agdl i SvJT1972 s. 735, jfr a. a. s. 38 O- Ävenom den antydda tolkningen synes föra för långt, framgår också av andraomständigheter atl gränsen mellan de olika leden i 4 kap. 19 § jordabalken intekan vara skarp. Enligt vad som anförs i Alméns kommentar till köplagen(Rubriken till § § 42 54, vid not 10a) är uttrycket "egenskap, som kananses tillförsäkrad" i skadeståndsregeln i 42 § andra stycket som bildatmönster för ansesregeln i 4 kap. 19 § jordabalken avsiklligen vall för attför delta särskilda fall inskärpa angelägenheten av alt vid bedömandet avsäljares och köpares rättigheter och skyldigheter ta hänsyn inte blott lillvad som dem emellan blivit "uttryckligen överenskommet" utan ävenlill vad som "eljest må anses avtalat", vilka båda rekvisit används ibestämmelsen om köplagens dispositiva tillämpning i I § första stycket ilagen. (a. a. s. 50) framhåller att "ansesregeln torde ha mindreintresse såvitt avser faslighetsköpares hävnings-och prisminskningsrätt,eftersom köparen inte lär ha större behov att åberopa densamma såvitt gällernämnda befogenheter, så gynnsamma för honom och tänjbara lill hans förmän som19 § första meningen i övrigl är Grauers. (Fastighetsköp, 11 uppl. 1989), somvisserligen bygger sin framställning på skillnaden mellan konkreta ochabstrakta fel, anför på tal om lagrådsyttrandet vid paragrafens tillkomst altdel troligen rör sig om en glidande skala från de klara konkreta felen till deklara abstrakta felen; sannolikt finns det utrymme för en typ av konkretstandard som är avtalad men inte utfäst (a. a. s. 159, jfr s. 129). Sinbetydelse har "ansesregeln" - bortsett från dess tillämpning i frågaom säljarens skadeståndsansvar, som lagrådet senare återkommer till främstnär det gäller dess inverkan på köparens undersökningsplikt och påfriskrivningsklausuler. Saken har beträflFande köparens undersökningspliktuttryckts så, att praxis torde kunna sägas innebära alt det åtminstone fordrastämligen preciserade uttalanden och uppgifter från säljaren för all det skallkunna anses \ara fråga om en sådan utfästelse som befriar köparen från hansundersökningsplikt (NJA 1985 s. 871, se s. 876 med hänvisningar). Liknandesynpunkter gör sig gällande när det gäller friskrivningsklausuler (NJA 1980 s.398 och 1983 s. 865). är det emellertid klart att det även här ärfråga om en glidande skala så att säljarens uttalanden och utfästelser måstesammanställas med vad som i övrigt förekommit mellan partema vid köpet och vadköparen kunnat iaktta (se särskilt beträffande köparens undersökningsplikt NJA1978 s. 301, 1980 s. 555 och 1981 s. 1255 samt beträflFandefriskrivningsklausuler NJA 1983 s. 865). Eftersomföredragande stalsråd«:ts avsikt är att frågan om verkan av friskrivningsklausuler också i fortsättningen skall överlämnas åt rätts tillämpningen knyter sig i förevarande sammanhang intresset främst till "ansesregdns" inverkan på köparens undersökningsplikt. Vad som före kommit vid köpet bildar underlag dels för bestämningen av vad som är fel dels för avgörandet av frågan om köparen försummat sin undersöknings plikt. Dessa frågor kan dock ej frikopplas från varandra, eftersom vad 74 köparenkunnat upptäcka inte får åberopas som fel, om inte omsländighe- Prop.1989/90:77 tema vid köpet varit av beskaffenhet att befria honom frånundersökningsplikten. Sådana omständigheter kan, som framgår av det fömtanförda, föreligga i en glidande skala, från en uttrycklig garanti, som bildarett säkert underlag för felbedömningen och tillika befriar köparen från varjeundersökningsplikt, ned till mera diffusa förhållanden vilkas betydelse fårsättas in i sitt sammanhang och bedömas i det enskilda fallet. Det synes därförinte heller beträffande undersökningsplikten vara motiverat all dra enkategorisk gräns mellan "ansesregeln" och vad köparen eljest kunnatfömtsätta. Delanförda ger vid handen att man, om man vid behandlingen av frågan, omfastigheten överensstämmer med vad köparen äger kräva, vill ansluta tillgällande rätt dels inte har anledning att skilja de situationer som behandlas iförsta och andra stycket av den föreslagna nya lydelsen ål, dels lika gärna kananvända sig av det moderna uttrycket "följer av avtalet" som av dethistoriskt betingade "får anses utfäst". Sammantaget är det avtaletsom är avgörande för vad köparen äger kräva, vare sig avtalets villkor tagitsig uttryck i vad säljaren utfäst eller är underförstådda. Enligtden föreslagna bestämmelsen om köparens undersökningsplikt får som fel inteåberopas en avvikelse som köparen borde ha upptäckt vid en sådan undersökningav fastigheten som påkallats med hänsyn till den aktuella faslighetens skick,den normala beskaffenheten hos jämförliga fastigheter samt omständigheterna vidköpet. Vid jordabalkens tillkomst hade i det till lagrådet remitteradeförslaget talats om fel "som köparen inte kände till eller med hänsyn lillden normala beskaffenheten hos jämförliga fastigheter och omständigheterna iövrigl rimligen bort räkna med". Vid utformningen av sitt eget förslagansåg jordabalkslagrådet det lämpligast alt avstå från en exemplifiering eflermönster av del remitterade förslaget, eftersom omständigheterna var såmångskiftande och växlade från fall till fall. I vart fall ansåg jordabalkslagrådetdet olämpligt atl som exempel uppta en hänvisning till normal standard,eftersom denna omständighet lätt skulle komma all tillmätas större betydelse ijämförelse med andra förhållanden än vad som var förenligt med den av lagrådetförordade ordningen (prop. 1970:20 Del A s. 220). Det finns anledning att ävennu ifrågasätta om hänvisningen till normal standard bör tas med, eftersom detotvivelaktigt förhåller sig så som jordabalkslagrådet anförde, nämligen attomständigheterna växlar från fall till fall. 1 rättspraxis synes en jämförelsemed normal standard inte ha tillmätts någon större betydelse. I fråga omnyuppförda hus kan den dock vara befogad (jfr NJA 1978 s. 307). De avjordabalkslagrådet framförda farhågorna förefaller överdrivna. Lagrådet villdärför inte nu motsätta sig att hänvisningen las med. "Ansesregeln"är av betydelse även för frågan om säljarens skadestånds skyldighet. Enligt 4 kap. 19 § jordabalken skall vid tillämpning av skade ståndsregeln i 12 §, vartill hänvisas, ersättning utgå endast om avvikelsen avser egenskap "som kan anses utfäst eller säljaren förfaritsvikligt". Som Agdl framhållit (SvJT 1972 s. 747) förefaller det vara en nästan omöjlig uppgift för domstolarna att med åberopande av vad som "kan anses" 75 tillförsäkrateller utfäst söka åstadkomma tillfredsställande gränser för Prop.1989/90:77 skadeståndsansvaret.I köplagsförslagel är säljarens skadeståndsansvar vid felpå varan konstmerat på ell helt annat sätt. Enligt 40 §, jämförd med 27§, i förslaget gäller bl. a. alt köparen har rätt till ersättning för den skada hanlider genom att varan är febklig, om inte säljaren visar atl del förelegalell hinder för att avlämna felfri vara som legal utanför hans kontrolloch som han inte skäligen kunnat förväntas räkna med vid köpet ochvars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit (s.k. kontrollansvar).Konirollansvaret gäller inte s.k. indirekta förluster. Köparenhar dock alltid, dvs. oavsett skadans art, rätt lill ersättning, om feleteller förlusten beror på försummelse på säljarens sida eller om varan vidköpet avvek från vad säljaren 'särskilt" utfäst. formuleringtorde vara just att undvika ansvar som bygger på säljarens fingeradegaranti (se i , Speciell avtalsrätt 1, Köprätl,1989 s. 126 f). Enligtden allmänna motiveringen till förevarande lagförslag bör köparens rätt tillskadestånd vid faktiskl fel i fastigheten nu anpassas till vad som föreslagitspå den allmänna köprällens område. Enligt föredragande statsrådets meningskulle dock ett kontrollansvar vid faktiskt fel i fastigheten lägga ellalltför strängt ansvar på säljaren. Hon anser därför att anpassningen till denallmänna köplagen bör gå till så att köparen har rätt till ersättning om feletberor på försummelse på säljarens sida eller om fastigheten avviker från vadsäljaren "särskilt" har utfäst; säljarens ansvar för kärnegenskaperbör följa i vissa fall av culparegdn och i övriga fall liksom av vadhan utfäst. Lagrådetkan biträda uppfattningen alt ell konlrollansvar för säljaren vid faktiskt feli faslighet skulle föra för långt. Förslaget om ett allmänt culpaansvar förfaktiskt fel i fastigheten medför en utvidgning av säljarensskadeståndsskyldighet i förhållande till gällande rätt. Detta kan föranledavissa betänkligheter eftersom skadeståndsansvaret i betydande utsträckningkommer all drabba enskilda personer som överlåter sina fasligheter. Ansvaretgäller såväl direkta som indirekta förluster. Delvid jordabalkens tillkomst lill lagrådet remitterade förslaget innebar attsäljaren skulle bli skadeståndspliklig vid fel på fastigheten bl. a. underförutsättning att han ägde eller bort äga kännedom om felet. Förslagetavstyrktes i denna del av jordabalkslagrådet med motiveringen att enligt 42 §köplagen skadestånd i motsvarande fall utgick endast om säljaren förfaritsvikligt och atl det enligt lagrådels mening var rimligt att säljare av fastegendom likställdes med säljare av lös egendom även i vad angick villkor för skadeståndsskyldighel(pirop. 1970:20 Del A s. 221). När nu regler om skadeståndsansvar vid bl, a.culpa in conlrahendo dvs. försummelse i samband med avtalets ingående införs beträffande köp av lös egendom är det rimligt atl sådant ansvar fårgälla även beträflFande köp av fast egendom. Att nu kombinera"ansesregeln" från den nuvarande köplagen med reglerna omskadeståndsskyldighel vid culpa i den nya köplagen synes emellertid intetillrådligt. Lagrådet finner detönskvärt atl skadeståndsansvaret enligt 4 kap. 19 § jordabalken anpassas till nya köplagens skadeståndsregler, frånsett kon- 7 I förstastycket av 4 kap. 19 § anknyts skadeståndsansvaret, genom hänvisningen till 12§ i samma kapitel, till vad som i fråga om fastighetens skick "får ansesutfäst". Används i stället uttrycket "särskih utfäst" tordevisserligen skadeslåndsskyldigheten men inte övriga felpåföljder bortfallavid avsaknad av s.k. kämegeriskaper (jfr NJA 1978 s. 307 och 1989 s. 117) omdel inte föreligger en uttrycklig garanti och inte heller försummelse liggersäljaren till last. Den eventuella nackdelen härav kan dock inte vara så stor ibetraktande av atl lagförslaget i övrigt genom införande av ett culpaansvarinnebär en utvidgning av säljarens skadeståndsskyldighet. Däremot är det enavgjord fördel att vid tillämpningen av jordabalken lika litet som vidtillämpningen av den allmänna köplagen behöva arbeta med sådana fingeradeutfästelser från säljarens sida som faller in under "ansesregeln".Dessutom undviks vissa komplikationer med avseende på köparensundersökningsplikt, som enligt den föreslagna lagtexten i motsats till vad somtorde vara praxis (NJA 1989 s. 117) synes bortfalla vid avsaknad avkämegenskap. Lagrådet förordar därför alt skadeståndsreglema vid faktiskt fel ifastighet i nu angivet hänseende utformas i anslutning lill köplagsförslagel.Till förebyggande av missförstånd vill lagrådet tillägga att skadeståndsansvarvid culpa in conlrahendo i form av underlåldse från säljarens sida all lämnaupplysningar bara inträder om det över huvud tagel föreligger ett fel; såbehöver trots uteva-ron av sådana upplysningar inte vara fallet om köpareneftersatt sin undersökningsplikt. Igällande lydelse av förevarande paragraf görs, när det gäller vad köparen haftanledning räkna med, ett förbehåll för fall som avses i 16-18 §§ i kapitlet,dvs. i fråga om vissa rättsliga fel samt rådighelsfel. "Ansesregeln"är däremot tillämplig på sådana fel. Också detta sammanhänger medbestämmelsernas tillkomsthistoria. När 4 kap. jordabalken remitterades lilllagrådet, fanns i 20 § intagen en bestämmelse att om köpehandlingen innehöllutfästelse av säljaren i fråga om fasligheten och fastigheten inte motsvaradeutfästelsen, 12 § ägde motsvarande tillämpning. Enligt 3§ skulle sådanutfästelse vara ogiltig om den inte intagits i köpehandlingen. föranledande fick formkravet beträffande utfästelser utgåoch reglema om konkreta och abstrakta fel vävdes samman på sätt framgår av delfömt anförda. "Ansesregeln" gjordes därvid tillämplig på fel enligt1618 § § liksom på andra förhållanden som inte var uttryckligt reglerade ikapitlet. anförde att det ej utan skäl kunde hävdas attockså beträflFande förhållanden som avsågs i 16 18 §§ borde tillämpas det avlagrådet anlagda betraktelsesättet att bestämmande för vad köparen ägde krävavar vad köpeavtalet med hänsyn lill vad som utfästs och eljest förekommit vidköpet fick anses innehålla. Lagrådet fann dock den uppdelning som skett i detremitterade förslaget kunna bibehållas, eftersom, när det gällde fel av denart som 16-18§§ behandlade, utgångspunkten ej såsom beträflFande faktiska felvar atl fastigheten såldes i befintligt skick utan i stället måste anses varaatt fasligheten var i dessa hänseenden obdaslad. Om 16- 18 § § fick gälla fel ifastigheten ulan atl någon utfästelse därom gjorts, erfordrades enligtjordabalkslagrådets mening en mot del remitterade förslaget 20 § svaranderegel som gällde när utfästelselämnais; detsamma gällde utfästelser om fastigheten rörande Prop.1989/90:77 förhållanden som ej föll in § § och som ej heller varatt anse som sådana faktiska fel som 19 § handlade om. (Se prop. 1970:20 Del As. Bestämmelsemai 16 och 17 § § torde praktiskt taget aldrig tillämpas och bestämmelsema i 18 §endast sällan. Att vid utformningen av de mycket vikliga och ofta tillämpadebestämmelsema i 19 § om faktiska fel ta hänsyn också till fall som avses i1618 § § medför betydande komplikationer, särskilt om nu även köparensundersökningsplikt skall uttryckligen regleras i paragrafen. Alt de situationersom behandlas i 1618 § § över huvud tagel fördes in under 19 § berodde på attpå lagrådets inrådan en paragraf om verkan av särskilda, i köpehandlingenintagna utfästelser fick utgå. All i en i princip dispositiv reglering somköpreglerna i 4 kap. jordabalken föreskriva atl säljaren svarar för vad hangaranterat framstår emellertid som överflödigt. Att för de situationer somavses i 16 18 § § ta in särskilda bestämmelser som läcker den nuvarande"ansesregeln" i 19 § behövs inte heller, eftersom i dessa, såsomjordabalkslagrådel anförde, utgångspunkten är att fastigheten är obdaslad.Orden "utan all fel som avses i 16 -18 § § föreligger" är därför, somanförs i remissen, onödiga och kan utgå. Pågmnd av del anförda förordar lagrådet att förevarande paragraf ges följandeutformning: "Omfastigheten inte stämmer överens med vad som följer av avtalet eller om denannars avviker från vad köparen med fog kunnat fömtsätta vid köpet, tillämpasvad som sägs i 12 § om köparens rätt att göra avdrag på köpeskillingen ellerhäva köpet. Köparen har dessutom räll lill ersättning för skada, om feleteller förlusten beror på försummelse på säljarens sida eller om fastigheten vidköpet avvek från vad säljaren särskilt utfast. Somfel får inte åberopas en avvikelse som köparen borde ha upptäckt vid en sådanundersökning av fastigheten som påkallats med hänsyn lill den aktuellafastighetens skick, den normala beskaffenheten hos jämförliga fastigheter samtomständighetema vid köpet." Paragrafen,som innehåller regler om köparens skyldighet atl reklamera i fall där fastighet är felaktig enligt 4 kap. 11, 12 och 1719 §§ jordabalken, är i stor utsträckning utformad efler mönster av 17 § konsumenttjänst lagen. Enligt första stycket i den i remissprotokollet föreslagna paragrafen skall köparen reklamera inom skälig tid efter det han märkt eller bort märka att fastigheten är felaktig. I princip skall reklamation ske såvitt avser fel som anges i II, 12 och 19 § § i kapitlet.Förvärvar en köpare i egenskap av konsument en fastighet av en näringsidkare får han emellertid enligt bestämmelserna reklamera efter det han tillträtt fastigheten. Vidare innebär bestämmelserna en tioårig reklama tionstid vid vissa s.k. vidareförsäljningar, dvs. när en konsument säljer vidare en faslighet som köpts av en näringsidkare. Paragrafens fjärde stycke, som har en motsvarighet även i 82 § förslaget 78 lill ny köplag, innebäratt meddelande om reklamation befordras på mot- Prop. 1989/90:77 tagarensrisk. Konsumenttjänstlagengäller beträflFande avtal om en tjänst som en näringsidkare utför ål enkonsument i fall då tjänsten avser arbete bl. a. på fast egendom eller påbyggnader eller på andra anläggningar på mark m. m. I konsumenlljänsllagenföreskrivs (17 § ) att reklamation får i fråga bl.a. om nu nämnda tjänster skesenast efter det att uppdraget avslutades. Om konsumenten intereklamerar mot fel inom tid som anges i den paragrafen förlorar han enligt 18 §i lagen rätten alt åberopa felet. Lagrådet anförde i sitt yttrande överförslaget till konsumenttjänstlag (prop. 1984/85:110 s. 355) bl. a. all enreklamation som gjorts i överensstämmelse med reglema i förevarande 17 §skulle innebära all konsumenten var bevarad vid rätlen all åberopa felet.Härvid hänvisade lagrådet lill 18 § i förslaget. Lagrådet, som vidare pekade påatt det i lagförslaget inte reglerats hur länge en konsument skulle kunna göragällande anspråk på skadestånd, ansåg det vara mest följdriktigt all omreklamation ägt mm på föreskrivet sätt konsumentens räll därefter skulle varaunderkastad endast den tioåriga preskriptionstiden enligt preskriptionslagen. Delmåste understrykas all i förevarande paragraf endast regleras frågan omreklamation. Vid sidan härav gäller, som anförs i specialmouveringen till 19 b§, de allmänna reglerna om preskription av fordringar. Paragrafen måste därförutformas så, atl den ej vilseleder köparen och får honom att förbisenödvändigheten av att vidta också preskriptionsavbrytande åtgärder. Enligtpreskriptionslagen preskriberas en fordran i den mån inte annatföljer av vad som särskilt föreskrivits. Preskriplionsavbroll sker, ulom genomerkännande m. m. från gäldenärens sida och rättsliga ålgärder från borgenärenssida, genom att gäldenären får ell skriftligt krav eller en skriftlig erinranom fordringen från borgenären. Preskriptionstiden beräknas vid fastighetsköpmed utgångspunki i liden för köpeavtalet (se NJA 1982 s. 573, som visserligenavsåg preskriptionsförordning; del saknas emellertid skäl att antaatt preskriptionslag skulle leda till annat resultat) under det attden vid byggnadsentreprenader löper för överlämnandet av byggnaden(se NJA 1987 s. 716, jfr också 1987 s. 243 angående 1862 årspreskriptionsförordning). Detta senare innebär att det råder överensstämmelsemellan preskriptionstid enligt preskriptionslagen och reklamationstid enligt 17§ konsumenlljänsllagen vid en byggnadsentreprenad. i remissprotokollet föreslagna 19 a § har vid en konsuments fastig hetsköp den tioåriga reklamationstiden knutils till näringsidkarens avträ dande av fastigheten. Härigenom kan den tioåriga reklamationstiden kom ma i konflikt med preskriptionsreglerna eftersom den tioåriga preskrip tionstiden i dessa fall ~ som angetts ovan beräknas för köpeavtalet. Vidare måste preskriptionsavbrott från borgenärens sida gö ras i vart fall skriftligen, medan reklamation enligt förslaget kan ske även muntligen. Härtill kommer all med reklamation avses även s. k. neutral reklamation, dvs. etl meddelande om att en fastighet är behäftad med fel som köparen senare vill åberopa. En reklamation är inte att se som ett sådant preskriptionsavbrott som avses i 5 § preskriplionslagen. reklamation kommer därförall framstå som meningslös även om den sker Prop. 1989/90: 77 inom föreskrivenpreskriptionstid men köparen först efter den tidens utgång anger de påföljderhan vill göra gällande. Den treåriga reklamationsliden i förslaget kanuppenbarligen inte komma i konflikt med preskriptionsreglerna. Motsatsen kanvisserligen teoretiskt gälla om den tioåriga reklamationsfristen räknad frånsäljarens egel övertagande av fastigheten från en näringsidkare. Eftersomsäljaren regelmässigt torde ha innehaft fastigheten någon tid, innan hanöverlåter den vidare, är dock i praktiken risken för en kollision mellanreklamationsreglerna och preskriptionsreglerna myckel liten i detta fall.Däremot kan om förslaget genomförs en sådan kollision lätt uppkomma när detgäller en näringsidkares överlåtelse av en småhusfastighet till en konsument.Eftersom de båda frislema nästan sammanfaller, behövs det emellertid i dennasituation inte någon yttersta frist för köparens reklamation, utan de allmännapreskriptionsbestämmelserna kan i stället bestämma gränsen i detta fall. Erinringarom innehållet i annan lag bör så gott som aldrig förekomma i lagtext. Här ärdock ett undantag på sin plats. Risken för missförstånd är så stor all avpedagogiska skäl en erinran om bestämmelsema i preskriplionslagen bör tas in iparagrafen. Lagrådethar i del föregående utgått från atl den särskilda reklamations-regeln vid enkonsuments vidareförsäljning av ell småhus som han förvärvat av ennäringsidkare tas med i den föreslagna paragrafen. Lagrådet vill emellertidifrågasätta om så bör ske. Den kommer nämligen att leda till en rad egendomligakonsekvenser. Den medför exempelvis vid självbyggeri, all del blir en tioårigreklamationstid på gmnd av att en näringsidkare dragit ledningar, även om felethelt är hänförligt till del av konsumenten utförda arbetet. Detta skullevisserligen kunna motiveras av att det alllid bör gälla en tioårig reklamationstidi fråga om nyuppförda byggnader och att man kan räkna med att en näringsidkarepå något sätt har medverkat till uppförandet av byggnaden. Resultatet nåsemellertid på en märklig omväg. 1 sak mer stötande kan resultatet bli vidtillbyggnader. Om i motsvarande fall en näringsidkare medverkat vid uppförandelav tillbyggnaden, förlängs reklamationstiden för fel på den urspmngligabyggnaden, fel som i vissa fall kan härledas ur orsaker som ligger långttillbaka i tiden. Vidare kan en ny ägare komma att reklamera hos en tidigareägare så sent att denne inte i sin lur hinner meddela näringsidkaren om feletinom föreskriven tid.