prop · GD03104 · 1989-12-31 00:00:00 — Atten bedömning skall ske i fråga om samhällets räddningsinsatser och möjlighetemaatt i förekommande fall åstadkomma en förbättring därvidlag utgör formellt -om än inte i fråga om den praktiska tillämpningen -en nyhet i förhållande tillvad som är föreskrivet beträffande luftfarts-och sjöolyckor. Det har ansettsväsentligt att i den nya lagen uttryckligen ange att räddningstjänstensinsatser skall bli föremål för granskning vid alla undersökningar enligt lagen. Detär regeringens sak att meddela föreskrifter om på vilket sätt och till vilkenmyndighet undersökningens resultat skall redovisas. 7 §Den myndighet som gör en undersökning enligt denna lag skall, i den mån det är praktiskt genomförbart, underrätta dem som kan vara berörda av händelsen och ge dem tillfälle att yttra sig. Dessa har rätt att närvara vid undersökning på olycksplatsen och vid utredningsarbetet i övrigt, om det kan ske utan men för utredningen. Vidtillämpningen av första stycket skall dock alltid iakttas de bestäm- 38 melserom medverkan vid undersökningar som finns i intemationella Prop.1989/90:104 överenskommelser som har biträtts av . Paragrafensförsta stycke har utformats med 11 kap. 10 § luftfartslagen som förebild.Bestämmelsemas tillämplighet har utvidgats till alla undersökningar enligt dennya lagen, men med den begränsningen att undersökningsmyndigheten skall hafunnit det praktiskt genomförbart. Denna begränsning, som saknar motsvarigheti förslagen till ny lagstiftning, har införts efter påpekanden underremissbehandlingen om att det i praktiken kan vara omöjligt att tillämpa reglemaom underrättelseskyldighet m. m. fulU ut på undersökningar av olyckor som harstor omfattning. Iandra stycket har tagits upp en erinran om att bestämmelsema i första stycketinte är avsedda att inskränka förpliktelser enligt intemationellaöverenskommelser. Den intemationella överenskommelse som innehållerbestämmelser om medverkan vid undersökningar av olyckor är 1944 årsChicagokonvention om den civila luftfarten (annex 13). 8 §En undersökning enligt denna lag skall genomföras i samråd med den som enligt 23 kap. leder fömndersökning av det inträffade. Iavvaktan på att undersökningen inleds får polismyndigheten eller annanmyndighet som regeringen bestämmer avspärra område, ta hand om egendom ellervidta annan liknande åtgärd, om det behövs för att säkerställa utredningen ochåtgärden inte kan uppskjutas. Paragrafenhar viss motsvarighet i 11 kap. 11 § luftfartslagen. Andrastycket har utformats enligt lagrådets förslag. Som behöriga att vidta deangivna åtgärdema nämns vid sidan av polismyndigheten en myndighet som utses avregeringen. Tanken är att tillsynsmyndighetema skall utses för sina resp.tillsynsområden. Även andra myndigheter kan komma i fråga. framhåller kan någon annan myndighet än polismyndighet inte användavåld för att genomföra åtgärder som avses i andra stycket. 9 §Den myndighet som gör en undersökning enligt denna lag får hålla förhör med den som antas kunna ge upplysningar av betydelse för utred ningen. Myndigheten får också granska handlingar eller föremål som kan antas vara av sådan betydelse. inte kan fullföljas på annat sätt, får den myndighet som görundersökningen begära att polismyndigheten lämnar den hjälp som behövs vidutredningen. För polismyndighetens utredning gäller bestämmelsema om fömndersökningi 23 kap. i tillämpliga delar. som gör undersökningen har rätt att få tillträde till platsen förhändelsen. Om tillträde vägras, får polismyndigheten lämna den hjälp sombehövs. Paragrafeninnehåller bestämmelser som i huvudsak motsvarar 11 kap. 12 § luftfartslagen. Andra och tredje styckena har utformats enligt lagrådets förslag. andra stycket får denmyndighet som gör utredningen begära hjälp av Prop. 1989/90:104polismyndigheten för att genomföra utredningen. Hänvisningen till 23 kap.rättegångsbalken innebär att polisen vid behov får, trots att någon brottsmisstankeinte föreligger, hämta och kvarhålla en person för förhör och i övrigt vidta deåtgärder som nämnda kapitel ger utrymme för. Vid misstanke om brott fårdessutom polismyndigheten tillgripa tvångsmedel enligt 24 28 kap.rättegångsbalken under de fömtsättningar som anges där. Detta behöveremellertid, som lagrådet framhållit, inte sägas uttryckligen i förevarandelag. Bestämmelsernai tredje stycket, som saknade direkt motsvarighet i det remitterade förslaget,har tagits upp på förslag av lagrådet. 10 §Den myndighet som gör undersökningen får begära att vittnen eller sakkunniga hörs vid domstol eller att någon föreläggs att tillhandahålla handlingar eller föremål. En sådan begäran skall göras hos den tingsrätt inom vars område händelsen har inträffat eller den berörda personen vistas. Rätten skall hålla förhör eller meddela föreläggande, om laga hinder inte möter. Därvid gäller bestämmelserna om bevisupptagning utom huvud förhandling. Paragrafenmotsvarar 11 kap. 12 § tredje stycket luftfartslagen samt 9§ tredje stycket idet remitterade förslaget och 9 § fjärde stycket i lagrådets förslag. 11 §Om det har inträffat en olycka eller en annan händelse som under söks enligt denna lag, får egendom som kan antas vara av betydelse för undersökningen inte mbbas utan tillstånd av polismyndigheten eller den myndighet som undersöker händelsen. Dettagäller inte, om egendomen mbbas för att rädda människoliv eller om det i övrigtfinns synnerliga skäl därtill. 12 §Den som har tagit till vara egendom som avses i 11 § första stycket skall genast anmäla det till polismyndigheten eller den myndighet som undersöker olyckan. Detsamma gäller den som, efter en händelse som berör luftfarten, sjöfarten eller spårtrafiken och som undersöks enligt denna lag, har tagit till vara egendom som har transporterats med det luftfartyg, fartyg eller spårfordon som berörs av händelsen eller egendom som hör till luftfartyget, fartyget, spårfordonet eller till den spåranläggning som berörs av händelsen. Om det behövs, får myndigheten ta hand om egendomen. Paragrafernahar en viss förebild i 11 kap. 13 § luftfartslagen. 11 § första stycket är dockmera allmänt hållet för att kunna tillämpas på samtliga fall av allvarligaolyckor och andra händelser som undersöks enligt den nya lagen. Den egendom somräknas upp i 11 kap. 13 § första stycket luftfartslagen, dvs. egendom som hartransporterats med eller hör till det luftfartyg som berörs av händelsen, nämnsinte särskilt i 11 §. Sådan egendom får i regel anses utgöra egendom som kanantas vara av betydelse för utredningen av en händelse som berör luftfartenoch som därför inte får mbbas utan tillstånd. 7/ andra stycket överensstämmer i sak med sista punkten i 11 kap. 13 § 40 Synnerliga skäl som motiverar mbbande av Prop. 1989/90:104egendomen får anses föreligga exempelvis om brandbekämpnings- eller brådskandesaneringsåtgärder behöver vidtas eller om röjningsarbete behöver utföras föratt möjliggöra åtempptagande av trafiken på en viktig trafikled. Bestämmelsemai 12 § har som följd av regleringen i 11 § första stycket gjorts mera utförligaän motsvarande bestämmelser i 11 kap. 13 § andra stycket luftfartslagen. framhållit kan undantagsvis förekomma att tvång behöver användas vidomhändertagande av egendom enligt sista meningen i 12 §. Detta får i så fallankomma på polismyndigheten, till vilken den myndighet som gör undersökningenhar att vända sig. 13 §Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 11 eller 12 § döms till böter, om gämingen inte är belagd med straff i . I ringa fall skall dock inte dömas till straff. Ansvarsbestämmelsernai paragrafen ansluter till regleringen i 13 kap. 3 5 §§ luftfartslagen. 14 §Beslut enligt 8§ andra stycket, 11 eller 12 § får överklagas hos kammarrätten. Beslutsom enligt paragrafen skall kunna överklagas hos kammarrätten är beslut omsäkerställande åtgärder enligt 8 § andra stycket samt beslut som innebär avslagpå en begäran att få ta hand om egendom som avses i 11 § första stycket ellerbeslut enligt 12 § att omhänderta tillvaratagen egendom. 15 §Regeringen får i fråga om föreskriva att kommunen skall underrätta den myndighet som avses i 5 § första stycket om en händelse som skall undersökas enligt denna lag. Attunderrättelser till SHK om händelser som skall undersökas enligt den nya lagenskall lämnas av statliga myndigheter kan föreskrivas av regeringen utan stöd inågon lagbestämmelse. För en underrättelseskyldighet i detta avseende som skallgälla också kommunema inom ramen för den kommunala räddningstjänsten krävsdäremot lagstöd. I förevarande paragraf bemyndigas regeringen att föreskrivaen sådan underrättelseskyldighet. 5.2 Förslaget till lag om ändring i luftfartslagen(1957:297) Iparagrafen regleras skyldigheten att rapportera olyckshändelser och till bud. Skyldigheten åvilar i första hand befälhavaren (första stycket). Om befälhavaren inte kan fullgöra denna skyldighet, skall luftfartygets ägare eller bmkare rapportera i befälhavarens ställe (andra stycket). Rapporten skall lämnas till luftfartsverket (50 § luftfartsförordningen). Iförslaget har i anslutning till vad utredaren har föreslagit förts in Prop.1989/90:104 en ny andra mening i andra stycket enligt vilken ägaren ellerbrukaren skall rapportera, om ett luftfartyg har försvunnit under flygning ochinte har kunnat återfinnas. Genom tillägget nås överensstämmelse mellan rapporteringsskyldighetenoch den undersökningsskyldighet som föreskrivs i den föreslagna lagen omundersökning av olyckor. Itredje stycket har tillagts en bestämmelse som bemyndigar regeringen att avflygsäkerhetsskäl föreskriva rapporteringsskyldighet också i andra fall än somavses i första och andra styckena. Bestämmelsen, som på sjöfartsområdet har enviss motsvarighet i 70 § sjölagen, är avsedd att ge lagstöd på luftfartsområdetåt en reglering genom regeringsföreskrifter av rapporteringsskyldigheten i frågaom händelser som, utan att vara av det i första och andra styckena avseddaallvarliga slaget, likväl är av betydelse för flygsäkerheten. En liknandereglering har förordats av utredaren bl.a. i fråga om händelser som berör denmilitära luftfarten. Idetta sammanhang kan nämnas att förevarande paragraf är tillämplig också påluftfart med svenska militära luftfartyg, något som framgår av de ändringar somföreslås med avseende på 15 kap. 1 §. Denföreslagna lagen om undersökning av olyckor är avsedd att vara tillämplig ocksåpå undersökningar av luftfartsolyckor och tillbud till sådana händelser.Luftfartslagens bestämmelser i detta ämne (upptagna i 11 kap. 7 13 §§) hardärför ersatts med en hänvisning i 11 kap. 7 § till den nya lagen. Denändring som föreslås är en följd av att 11 kap. 13 § föreslås bli upphävd. Genomändringama i paragrafens första stycke klargörs att lagens bestämmelser omrapportering och undersökning av olyckor m.m. skall vara tillämpliga också påmilitär luftfart. Någon särskild reglering i dessa avseenden med stöd av andrastycket behövs alltså inte längre. Att hänvisningen till 11 kap. 13 § harslopats i första stycket är en konsekvensändring. 5.3 Förslaget till lag om ändring i sjölagen (1 891:35 s.1) Mittförslag skiljer sig från utredarens på flera sätt. Sålunda har inte tagits upp några bestämmelser om säkerhetsmässig undersökning av sjöolyckor, eftersom sådana undersökningar i förslaget är avsedda att regleras genom 42 dennya lagen om undersökning av olyckor. Inte heller har de av utredaren /90:104 föreslagna ändringar i sjölagen genomförts som avsersjöförklaringens innehåll (se avsnitt 3.5). Iinledningen till första stycket har i förtydligande syfte angetts att rappor-teringsbe.stämmelsernariktar sig mot befälhavare på svenska fartyg. Till de där nämndafartygskategorierna har fogats "statsfartyg". Detta tillägg anslutertill vad utredaren har föreslagit och har till syfte att i detta avseende bringabestämmelserna om befälhavarens rapporteringsskyldighet i överensstämmelse medde i lagen om undersökning av olyckor upptagna bestämmelserna om undersökningav sjöolyckor. Till "statsfartyg" räknas också örlogsfartyg.Förslaget överensstämmer i sak med vad som föreslås beträffande luftfartslagenoch är i linje med vad som föreslås i fråga om bestämmelserna om undersökningav olyckor. Vidareföreslås att sjölagens bestämmelser om formen för befälhavarens rapporteringgörs mindre detaljerade än . Detta uppnås genom att det inte längre anges atten rapport skall vara skriftlig och genom att nuvarande tredje stycket, sompreciserar den skriftliga rapportens innehåll och bilagor, slopas. Syftet meddessa ändringar är att möjliggöra, genom bestämmelser som meddelas avregeringen, en ordning i fråga om befälhavar-rapportering i sjöfarten sommotsvarar den som gäller inom luftfarten och som innebär att luftfartsverketalltid skall underrättas om vad som har inträffat, under det att denformella rapporten skall lämnas till verket (50 §luftfartsförordningen). Med det i sjölagen nu inskrivna exklusiva kravet påskriftliga rapporter kan det förekomma dröjsmål i rapporteringen av sjöolyckor tillsjöfartsverket. I förslaget har slutligen orden "till "i första styckets inledning ersatts med orden "till behörigmyndighet". Ändringen hänger samman med det i det föregående berörda förslagetatt bestämmelserna om befäl-havarrapportering skall bli tillämpliga också påbefälhavare på örlogsfartyg. Det är regeringens sak att meddela närmareföreskrifter både om formerna för rapporteringen och om vem som skall varamottagare. 1andra stycket har tagits upp ett bemyndigande för regeringen att av sjösäkerhetsskälföreskriva rapporteringsskyldighet också i andra fall än som avses i förstastycket. Formuleringen motsvarar i princip den som föreslås som tillägg till 5kap. 8 § luftfartslagen och är mera allmänt hållen än den som förekommer i70 § andra stycket sjölagen. Skälet är att bestämmelsen skall kunna tillämpaspå såväl civil som militär sjöfart. Någon skillnad i sak är dock inte avsedd idetta hänseende. Inte heller i fråga om den del av nuvarande andra stycket somhandlar om rapportering inför sjöförklaring enligt 302 § sjölagen föreslåsnågon ändring i sak. I denna del föreslås endast den redaktionella ändringenatt texten flyttas till tredje stycket som i sin nuvarande lydelse föreslås blislopad. Rubriken till tolftekapitlet Prop. Irubriken föreslås att "annan undersökning av sjöolyckor" nämns vid sidanav bl. "sjöförklaring" med hänsyn till att det i en ny 315 a §görs en hänvisning till lagen om undersökning av olyckor. Som har nämnts i det föregåendeär dessa undersökningar till skillnad från de undersökningar genom ensärskild, av regeringen förordnad som regleras i 314§ sjölagen avsedda att företas i samtliga fall av allvarliga sjöolyckor ochtillbud till sådana händelser och de kan göras även i andra fall. Eftersom314 §, som handlar om utredning av sjöolyckor genom en , föreslås bli upphävd, har hänvisningen i sista styckettill nämnda paragraf slopats. Iparagrafens andra stycke har en hänvisning till 314 §, som föreslås bli upphävd,ersatts med en hänvisning till 312 § andra stycket. Denu i paragrafen upptagna bestämmelsema om att sjöförklaring kan underiåtaseller skjutas upp, om utredning är eller kan väntas bli tillgänglig i annanordning, lämnas oförändrade och skall i stället utgöra första stycket iparagrafen. Iett nytt andra stycke har tagits upp ett bemyndigande för regeringen attföreskriva att sjöförklaring enligt 301 § får underlåtas, om sjöolyckan ellerhändelsen är eller skall bli föremål för en undersökning enligt den nya lagenom undersökning av olyckor. Avsikten är att denna ordning på gmnd av enregeringsföreskrift skall gälla generellt när undersökningen utförs eller skallutföras av . Bestämmelsen motsvarar alltså i sak vadsom nu stadgas i 314 § första stycket sista punkten. Iett nytt tredje stycke har förts in ett bemyndigande för regeringen att föreskrivainskränkningar i rätt enligt 302 § första stycket, 308 § tredjestycket, 311 § och 313 § andra stycket att förordna om sjöförklaring.Bemyndigandet är avsett att ge stöd för föreskrifter som, i enlighet med vadsom har angivits i avsnitt 3.5, behövs för att undvika dubblautredningsinsatser - genom sjöförklaring och genom undersökning som avses i 315a § - i fråga om omständigheter som uteslutande avser sjösäkerheten. Deti paragrafens andra stycke upptagna kravet på att ett utländskt fartyg skallbefinna sig i svensk hamn för att skall kunna förordna 44 om sjöförklaring har byttsut mot ett krav på att fartyget befinner sig inom Prop. 1989/90:104Sveriges sjöterritorium. Ändringen är i linje med den reglering som föreslås i4 § första stycket lagen om undersökning av olyckor. Någotbehov av utredningar av sjöolyckor genom en särskild undersökningskommissionföreligger inte längre, om den föreslagna nya lagen om undersökning av olyckorblir antagen. 314 § bör därför upphävas, vilket medför en följdändring i 315 §.Den i sistnämnda paragraf upptagna bestämmelsen om användningen av tvångsmedelvid polismyndighetens utredning har anpassats till vad jag, på inrådan avlagrådet, har föreslagit i fråga om motsvarande regel i 9 § andra stycket i dennya lagen om undersökning av olyckor. Underen ny mellanmbrik "Annan undersökning av sjöolyckor" föreslås en ny315 a§ i vilken det görs en hänvisning till den nya lagen om undersökning avolyckor som avser undersökning från säkerhetssynpunkt av bl. a. sjöolyckor.Hänvisningen har utformats på samma sätt som motsvarande hänvisning i 11 kap.7 § luftfartslagen. 5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1938:121) om hittegods Hänvisningeni 7 § första stycket till 11 kap. 13 § luftfartslagen i fråga om fynd som harsamband med en luftfartsolycka har ersatts med en hänvisning till 12 § lagenom undersökning av olyckor när det gäller fynd som har samband med en olyckaeller händelse som avses i den lagen. 5.5 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen(1980:100) Debestämmelser om undersökning av sjöolyckor som föreslås bli upptagna i den nyalagen om undersökning av olyckor innehåller den nyheten att också tillbud sjöolycka skall undersökas. I konsekvens härmed utsträcks bestämmelsema i 8kap. 16 § sekretesslagen till att omfatta också fall som avser ett tillbud tillsammanstötning mellan fartyg. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslårriksdagen att anta förslagen till 1. lagom undersökning av olyckor, 2. lag om ändring i luftfartslagen (1957:297), 3. lag om ändring i sjölagen (1 891:35 s. 1), 4. lag om ändring i lagen (1938:121) om hittegods, 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100). Dessutomhemställer jag att regeringen föreslår att Prop.1989/90:104 6.godkänna vad jag har anfört om finansieringen av statens haverikommissionsverksamhet under /91 (avsnitt 3.2). Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. Betänkandet (Ds Fö 1986:3) . Kommitténför undersökning av allvarliga olyckshändelser (katastrofkommissionen) börjadesin verksamhet . I enlighet med sina direktiv har kommitténfrämst ägnat sig åt de från säkerhetssynpunkt allvarligaste olyckshändelsema. bedömning måste man räkna med att det i vårt landårligen fömtom luftfarts- och sjöfartsolyckor kommer att inträffa igenomsnitt omkring 15 allvarliga olyckshändelser eller tillbud därtill. Dennabedömning gmndas på de erfarenheter som kommittén har fått under sin verksamhetåren 1982-1986. Kommitténhar övervägt om det finns behov av särskilda utredningar av här avseddaallvarliga olyckshändelser och tillbud därtill eller om det är tillfyllest medde utredningar som görs av olika fackmyndigheter och andra organ. Dennaverksamhet är splittrad på olika myndigheter och organ och är inte alltid såallsidig som skulle vara önskvärt. I en del fall har undersökningsverksamhetenprimärt ett annat syfte än att förbättra säkerheten. Så är det t. ex. i frågaom polisens undersökningar, där det primära syftet är att upptäcka, förebyggaoch beivra brott och där undersökningen läggs ned om misstanke om brott inteföreligger. Kommitténanser att undersökningar av allvarliga olyckshändelser bör göras av ettutredningsorgan som är fristående från de myndigheter eller andra organ somansvarar för eller har tillsyn över verksamheten där olyckan har inträffateller som har beviljat tillstånd för verksamheten. En annan sak är att ettfristående undersökningsorgan bör utgöra ett komplement till denundersökningsverksamhet som redan förekommer på skilda områden ochutredningstekniskt samordnas med denna verksamhet. Erfarenhetemafrån kommitténs undersökningsverksamhet visar att det är en fördel att detfinns ett organ som har beredskap att med kort varsel inleda undersökning av eninträffad olycka. Tillfredsställande beredskap för att tillgodose detta kravgår enligt kommitténs bedömning endast att hålla med en fast organisation (utredare,experter m. fl.). Kommittén anser därför att undersökning av de allvarligaolyckshändelser varom här är fråga bör ske av ett permanent organ och att detinte är tillfyllest med ett undersökningsorgan som tillsätts från fall tillfall. Det är inte lämpligt att ett permanent utredningsorgan samordnas med enmyndighet som ansvarar för och driver en verksamhet, inom vilken en olyckainträffar, eller som är tillsynsmyndighet inom ett fackområde. Kommitténhar haft att ta ställning till frågan om ett permanent utred ningsorgan för undersökning av allvarliga olyckshändelser (som inte är sjö- 47 eller luftfartsolyckor)bör utgöra en särskild myndighet en fristående Prop. 1989/90:104kommission eller sammanföras med och Bilaga 1sjöfartens . Kommittén erinrar om att en pågående särskildutredning om organisationsform för undersökning av sjö- och luftfartsolyckor kanförväntas resultera i förslag till en gemensam organisation för utredning avsjö- och luftfartsolyckor. Denundersökningsverksamhet som bedrivs av och har anpassats till de speciella krav som ställs med hänsyn tilldet intemationella samarbetet för flyg- resp. sjösäkerheten. Enligt kommitténsmening uppvisar dessa båda kommissioner därför en viss särprägel. för undersökning av allvarliga olyckshändelser har underverksamhetsperioden utvecklats en med hänsyn till undersökningsområdetanpassad praxis vid utredningarna. Kommitténs verksamhet har därigenom fått sinsärart. Denämnda kommissionemas undersökningar som oftast utförs helt med egen personal avser enligt kommitténs uppfattning i regel starkt specialiserade ochlikartade frågor som uppkommer vid oftast korta olycksförlopp. Kommittén harmed hänsyn främst till att de inledande undersökningama inom kommitténsverksamhetsområde i de flesta fall utförs av andra ansvariga utredningsorgan i förening med att det i några fall är fråga om långt utdragna olycksförlopp kommit att utbilda helt andra utredningsmtiner. Även om den gmndläggandeutredningsmetodiken hos de nuvarande kommissionema och kommittén givetvis harlikheter, är det enligt kommitténs uppfattning fråga om utredningar som varför sig har sådan särprägel att de inte lämpligen bör samordnas inom ettutredningsorgan. Ikommitténs undersökningar ägnas regelmässigt stor uppmärksamhet åt att bedömaräddningstjänsten och dess effektivitet i de enskilda fallen. Kommitténsverksamhet har också i övrigt nära anknytning till samhällets räddningstjänst.Denna omständighet samt det förhållandet att verksamheten är av speciellkaraktär och inte är baserad på intemationella konventioner talar enligtkommitténs mening för att undersökning av allvarliga olyckshändelser, medundantag av sjö- och luftfartsolyckor, bör handhas av ett friståendeutredningsorgan en kommission som inte är samordnad med de nuvarandeundersökningskommissionerna. Kommitténhar inte heller funnit att en samordning med de nuvarande undersökningskommissionemaskulle medföra några rationaliseringseffekter eller kostnadsbesparingar avbetydelse. Pågmnd av det ovan anförda föreslår kommittén att det tillskapas en friståendepermanent kommission med uppgift att undersöka alla typer av allvarligaolyckshändelser (och tillbud därtill) utom luftfarts- och sjöfartsolyckor.