prop · GD03135 · 1989-12-31 00:00:00 — Till förevarande paragraf har därföröverförts den regel härom som återfinns i nu gällande valutalag (4 §). Dock ändringen gjorts att omräkning tiU svenskt mynt skall ske efter den kurssom valutanämnden bestämmer. I de fall när hembud kan ifrågakomma är nämligenväl tänkbart att någon av tiUämpad köpkurs för berörd utländskvaluta inte vidare förekommer, varför gällande bestämmelse häromriskerar att inte bli användbar. Vidarehar som en nyhet i förhållande till både gällande rätt och arbets gruppens förslag i tredje stycket angetts den materiella norm efter vilken nämnden skall göra sin bedömning. Ersättningen skall bestämmas med ut gångspunkt från det beräknade priset vid en frivillig avyttring på den all männa marknaden. Härmed avses naturligtvis bara sådana avyttringar som är tillåtna, inte avyttringar t. ex. på en svart marknad. Om det inte förekom- 63 mernågon handel i den tillgång som inlösen avser, får nämnden göra en Prop.1989/90:135 mera fri bedömning av vad som utgör skälig ersättning. Vidarehar i fiärde stycket tagits in en bestämmelse om överklagande av nämndensbeslut. Överklagande skaU ske till hovrätt. Av 21 § lagen (1946:804) ominförande av nya följer att hovrättens handläggning skallfölja reglema om besvär i 52 kap. . Hovrättens beslut kanöverklagas till högsta domstolen enligt vanliga regler. Paragrafen,som helt motsvarar gäUande rätt (7 § valutalageri) reglerar frågor omtystnadsplikt. Enföratsättning för en effektiv valutareglering är ett väl fungerande kontrollsystem.Ett sådant föratsätter tiU att börja med att har vissa möjligheteratt infordra uppgifter och handlingar från enskUda och företag. 1 11 § harsålunda föreskrivits en skyldighet för envar som för egen eller annans räkninghar företagit en valutatransaktion att i den omfattning föreskriverlämna de uppgifter samt förete de handlingar om transaktionen som behövs förkontroll av efterlevnaden av valutaregleringslagen och med stöd därav meddeladeföreskrifter, tillstånd och villkor. Denna uppgiftsskyldighet är vitessanktionerad.Även straff kan förekomma vid underlåtenhet att fullgöra upplysningsskyldigheten(se avsnitt 3.2.3). Riksbankensrätt att kräva in uppgifter är således begränsad till att avse personer som harföretagit en valutatransaktion. Uppgiftskrav kan emellertid inte bara riktasmot den som företagit en valutatransaktion för egen räkning utan även mot densom företagit sådana transaktioner för annans räkning, exempelvis banker och fondkommissionärer.Att den faktiska valutatransaktionen företagits av t. ex. en bank för någonsräkning hindrar inte att också denne i paragrafens mening anses ha företagittransaktionen. Paragrafeninnebär t. ex. en skyldighet att lämna uppgifter och handlingar tiU styrkandeav att en påstådd transaktion verkligen genomförts eller att visa vad somligger bakom transaktionen. Paragrafenreglerar tullmyndighetemas befogenheter beträffande valutakontroll. Nugällande bestämmelser innebär att tullmyndigheterna kontrollerar efterlevnadenav eventuella in- och utförselförbud som meddelats med stöd av valutalagen. Medstöd av 15 § valutalagen får tullmyndighet stickprovsvis kontrollera 64 att in- och utförselförbudbeträffande betalningsmedel, fordringar och vär- Prop. 1989/90:135 depapperefterlevs. Enligt paragrafen är den som till eller från det svenska tullområdetmedför sådana tillgångar anmälnings- och uppgiftsskyldig beträffande tillgångama.Genom hänvisning till bestämmelser i tullagen (1987:1065) får tuUmyndighetenkontrollera anmälnings- och uppgiftsskyldigheten. a.undersöka transportmedel och containrar samt resväskor, portföljer ochhandväskor. Paragrafen innehåUer straffbestämmelser avseende underiätenhet attfullgöra anmälnings- och uppgiftsskyldigheten. Enligt14 §valutalagen gäller bestämmelsema om förandersökningm.m., beslag,husrannsakan, kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning i vam-smugglingslagen(1960:418) i fråga om in- och utförselförbud avseende betalningsmedel,fordringar och värdepapper. De tvångsåtgärder som här är aktuella får inteanvändas vid stickprovsundersökning utan det måste finnas misstanke om oegentligheter.Kroppsvisitation får dessutom ske om s. k. skärpt tullkontroll beordrats. Ettförordnande om valutareglering enligt den nu föreslagna lagen om valutaregleringkan komma att omfatta bl. a. in- och utförselförbud av tiUgångar. Förevarandeparagraf innebär i huvudsak att tullmyndighetemas nuvarande befogenheter undersådana förhållanden består. Paragrafenavviker från arbetsgmppens förslag såtillvida att arbetsgmppen, enligtförfattningskommentaren i departementspromemorian, endast behandladetullmyndighetens möjligheter att genomföra stickprovsundersökningar. Motsvarande paragraf enligt arbetsgmppens förslag (16 §) innehåller dessutom enregel angående rätt för tulltjänsteman att undersöka utrymmen i transportmedel.Denna rätt följer numera av valutalagens hänvisning till bestämmelserna itullagen. Eftersom förevarande förslag inte innebär någon ändring beträffandedenna hänvisning behöver tullens rätt i detta hänseende inte regleras särskilt. Denu gällande bestämmelserna om stickprovsvisa undersökningar är inriktade påkontroll av riktigheten av in- och utresandes uppgifter om innehav av valutaregleradetillgångar. Det ligger emellertid i sakens natur att en uppgiftskyldighetavseende tillgångar som är belagda med in- eller utförselförbud inte fyllernågon egentlig funktion. Paragrafen innehåller därför inga föreskrifter omanmälnings- och uppgiftsskyldighet. Den har i stället utformats så att dendirekt tar sikte på valutaregleringens efterlevnad. Idenna paragraf lämnas gmndläggande bestämmelser om straffsanktioner. Deöverträdelser som omfattas har räknats upp i tre punkter iförsta stycket.Första punkten avser direkta överträdelser av valutaregleringens materiellaregler, antingen dessa återfinns i den av regeringen utfärdade valutaförordningeneller i tillämpningsföreskrifter eller i av ställdavillkor vid meddelande av ett tillstånd. Iandra punkten har tagits upp sådana fall när någon lämnar oriktiga uppgifter, t. ex. till en bank som medgivits befogenhet att utföra vissa valu tatransaktioner och därigenom föranleder att banken misstar sig beträffande 65 5 1989/90. 1 .saml Nr 135 transaktionenskaraktär och släpper igenom en förbjuden transaktion. 1989/90:135Punkten omfattar även det fall att någon genom oriktig uppgift undandrar sigatt erlägga avgift eller att deponera ett belopp. Itredje punkten återfinns en motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen i 9 §första stycket 2 valutalagen. Härigenom kan den som använder sig av ellermedverkar som bulvan för att kringgå lagens förbud straffas. Straffbestämmelseni första stycket avser endast uppsåtliga överträdelser av lagens regler. Iandra stycket föreslås att såsom i nu gällande valutalag samma överträdelserskall vara straffbara även då de begås av grov oaktsamhet. Straffet vid oaktsamhetsbrottär enligt förslaget, liksom enligt den nuvarande valutalagen, böter. Är oaktsamheteninte grov är gämingen straf-fri. Itredje stycket har tagits in bestämmelsen om straffrihet i ringa fall. Med ringafall avses främst sådana fall som gäller ett relativt obetydligt belopp och dären ansökan om tillstånd uppenbarligen skulle ha beviljats. Idenna paragraf har iförsta stycket tagits upp en särskild straffbestämmelse förgrova överträdelser av valutalagstiftningen. Straffmaximum för dessa fall ärenligt förslaget, liksom , fängelse . Tillledning för bedömningen om en viss överträdelse skall anses som grov har iandra stycket som exempel angetts att brottet rört mycket betydande beloppeller på annat sätt varit av synnerligen allvarlig art. Bestämmelsen harutformats efter förebild av skattebrottslagen. Uttrycket "mycket betydandebelopp" antyder att beloppet avsevärt överstiger vad som bmkar kvalificeraförmögenhetsbrott som. Även uttrycket "synnerligen allvarligart" har valts för att understryka att bestämmelsen skall förbehållas de allvarligastefallen. Bestämmelseninnehåller en hänvisning till reglema om försök i . Samtligauppsåtliga brott är därigenom i princip straffbara på försöksstadiet. Detligger emellertid i sakens natur att vissa typer av brott inte kan förekommasom försöksbrott. Det gäller t. ex. brott som består i underlåtenhet attfullgöra föreskriven upplysningsskyldighet. Paragrafenöverensstämmer med gällande rätt. Valutaförfattningama har innehållit en bestämmelse om att åtal inte får väckas utan an givelse eller, som det numer uttr5'cks, medgivande från (12 § andra stycket valutalagen). Bestämmelsen fyller i första hand uppgiften att från domstolsprövningen utsortera fall som i och för sig formellt omfattas av valutalagens sanktionsbestämmelser men som på grand av ringa belopp och omständighetema i övrigt inte ter sig straffvärda. En effektiv valutareglering lär nämligen med nödvändighet kräva att det reglerade området avgränsas 66 påsådant sätt att även en del bagatellartade av oförstånd eller slarv genom- Prop.1989/90:135 förda transaktioner faller dämnder. Det är ett allmänt intresse attpersoner som på étt sådant sätt råkat överträda valutareglerande föreskrifterinte dras inför domstol och det är också ett intresse att rättsväsendet intebelastas med ärenden av detta slag. Kravetpå medgivande från för allmänt åtal ger även möjlighetatt samlat följa vilket tryck reglerna är utsatta för och att anpassa regleroch kontroU härefter. För de rättsvårdande myndighetema kan vidare varavanskligt att bedöma vilken valutaskada som olika överträdelser medför. Genomatt alltid kopplas in för att lämna medgivande till åtal säkras attvid domstolsprövningen erforderligt underlag från beträffande dessafrågor föreligger. Idenna paragraf återfinns regler om förverkande vid brott mot valutalagstiftningen.Enligt motsvarande bestämmelser i den nuvarande valutalagen fårbetalningsmedel, fordran eller värdepapper, som varit föremål för brott, ellervederlag därför förklaras förverkat. Medstöd av valutaregleringslagen skall kunna utfärdas förbud och föreskrifter somtar sikte på inte bara förfogande över betalningsmedel, fordringar ochvärdepapper utan också förvärv av annan egendom, upptagande av lån, övertagandeav kontrakt m. m. Straffbestämmelsema bör gälla för alla sålunda tänkbara otiUåtnatransaktioner. I konsekvens härmed bör för-verkandereglema få en vidsträcktareutformning än enligt gällande lag, även om betalningsmedel, fordringar ochvärdepapper också i fortsättningen i första hand torde komma i fråga somföremål för förverkande. I enlighet härmed föreskrivs att alla typerav egendomkan förklaras förverkad. Regeln träffar därmed exempelvis egendom som förvärvasi strid mot förbud. Vid olovlig kontoinsättning riktar sig regeln mot denfordran som uppstår hos den kontoförande banken. Vid förbjuden avyttring avegendom riktar sig förverkandet mot vederlaget. Detkan emellertid också förekomma brottstyper, där man inte kan säga att någonegendom har varit föremål för brottet. Detta gäller t. ex. underlåtenhet attlämna föreskrivna uppgifter om en valutatransaktion. Om transaktionen somsådan varit tillåten, kan man inte hävda att den egendom som transaktionenavsåg har varit föremål för brott. Imånga fall skulle ett förverkande av egendomen i sin helhet medföra en alltföringripande åtgärd. I förverkanderegeln har därför uttryckligt angetts attförverkande får ske helt eller delvis. Denegendom som enligt första stycket är föremål för förverkande är i allmänhet inte tillgänglig på sådant sätt att förverkandeförklaringen kan riktas direkt mot den egendomen. Enligt andra stycket kan därför i likhet med gällande valutalag i stället egendomens värde helt eller delvis förklaras förverkat. Det belopp förverkandet skall avse i sådana fall får bestämmas efter en skälighetsprövning. 1 många fall skulle ett fullständigt utnyttjande av förverkandemöjlighetema inte stå i rimlig proportion till de straffsatser som gäller vid brott mot valutalagstiftningen. Enligt en allmän princip på 67 dettaområde får förverkande inte ske om det är uppenbart obiUigt (jfr 36 Prop.1989/90:135 kap 1 § ). En avvägning måste därför göras mellan denenskildes intresse och det allmänna intresset av att valutalagstiftningenseffektivitet upprätthålls. Paragrafen,som överensstämmer med gällande rätt (13 a § valutaförordningen), gerriksbanken möjlighet att förelägga vite för att få till stånd rättelse av enåtgärd som vidtagits i strid mot föreskrifter som meddelats med stöd av valutareglerindslageneller för att framtvinga iakttagande av villkor som uppställt itillstånd. De motiv som angavs vid bestämmelsens införande äger fortfarandegiltighet (jfr prop. 1975:82 s 27 ff). Föreläggandefår enligt>5/a stycket riktas mot den som kan förfoga över den egendom somåtgärden avsåg eller det som trätt i stäUet för egendomen. Enligtandra stycket kan föreläggande även riktas mot den som förvärvat rätt tillegendomen under föratsättning att förvärvet skett på grand av bodelning, arveller testamente eller genom gåva eller om förvärvaren vid sitt förvärv haftvetskap om eller skälig anledning till antagande om sambandet mellan detförvärvade och åtgärden eller åsidosättandet av villkoret. Deupptagna familjerättsliga och successionsrättsliga förvärven samt gåva skyddarsåledes inte mot vitesföreläggande, inte ens om mottagaren var i god tro. Vid onerösafång krävs däremot för vitesföreläggande vetskap eller skälig anledning tillantagande om sambandet mellan den förvärvade egendomen och åtgärden elleråsidosättandet av villkoret. Itredje stycket, som saknar motsvarighet i arbetsgrappens förslag, är intagetett förbud mot att förelägga vite enligt första stycket om egendomen, vederlagför den eller dess värde har förklarats förverkat. Frågan har behandlats i denallmänna motiveringen (avsnitt 3.2.3). Paragrafen,som saknar motsvarighet i arbetsgrappens förslag, överensstämmer med gällanderätt (12 § första stycket valutalagen) och avser att förhindra att den som förelagtsvite även skall drabbas av annan påföljd för gäming som omfattas avföreläggandet. Frågan har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.2.3). 1paragrafen regleras överklagandeordningen, som liksom i dagens reglering fömtsättsbestå av ett intemt tvåinstanssystem inom . Ett ärende avgörs såledesi första instans av valutastyrelsen, valutadirektionen eller enskildatjänstemän. Ett sådant beslut kan därefter överklagas till riksbanksfullmäktigesom då slutgiltigt avgör ärendet. Vidhandläggningen av valutaärenden gäller förvaltningslagen (1986:223). Därav följer bl. a. att överklagandetiden är från det att klaganden fick del av beslutet. 5.2Förslagettilllagomändringilagen(1988:1385)omSveriges Prop. 1989/90:135 riksbank Riksbankensuppgiftsinhämtande från kreditinstituten som baseras på valutaregleringens författningsmässigagmnd bör ersättas av annan lagstiftning med stöd av vilken uppgiftema kan inhämtasäven framöver. Genomde föreslagna föreskriftema i 22 b § riksbankslagen om valutahandelstillståndkan föreskriva rapporteringsplikt för banker och andrakreditinstitut som bedriver valutahandel. Dessa föreskrifter kompletteras avbestämmelserna i 11 § betalningslagen som ger möjlighet att förstatistikändamål kräva in uppgifter och handlingar av envar som verkställteller mottagit en utlandsbetalning. Enligtnuvarande lydelse av 22 § riksbankslagen får anmoda ettkreditinstitut att till lämna de uppgifter som anser nödvändigaför att bedöma om en penningpolitisk åtgärd behöver vidtas eller för attutforma ett beslut om sådan åtgärd. har enligt 9 kap. 12 §regeringsformen ansvar för valuta- och kreditpolitiken. 1 den föreslagna nyautformningen av förevarande paragraf har kreditinstitutens uppgiftsskyldighetmot därför utformats så att bestämmelsema ger en merallmänt utformad befogenhet att inhämta uppgifter för att kunna följautvecklingen på valuta- och kreditmarknaderna. Uppgiftsskyldighetenför instituten avser endast uppgifter som krävs för att skall kunnautforma och tillämpa sin valuta- och kreditpolitik. Tillsynen över institutensförhållanden till sina kunder ankommer normalt i StäUet på bankinspektionen. Nugällande bestämmelser innebär att uppgifter hos om valutatransaktionermed utlandet i regel är sekretesskyddade med stöd av 9 kap. 5 § första stycketsekretesslagen (1980:100). Huvuddelen av de uppgifter som får in medstöd av den föreslagna betalningslagen kommer i stället att omfattas av den s.k. statistiksekretessen enligt 9 kap. 4 §, vilket innebär en avsevärdinskränkning av andra myndigheters möjligheter att få del av uppgifterna; föratt en uppgift skall kunna lämnas ut, måste uppgiftsskyldighet följa av lageller förordning. Somframgår av den aUmänna motiveringen får emellertid den nu förestående reformeninte leda till försämringar av skattekontrollen. Till dess att ett annat systemför skattekontroll föreligger måste kunna lämna uppgifter tillskatte- och tuUmyndighetema på samma sätt som . Bestämmelser om detta hartagits in i förevarande paragraf Enligt46 § taxeringslagen (1956:623) föreligger en uppgiftsskyldighet för mot skattemyndighet i fråga om uppgifter som behövs för tax ering. En motsvarande bestämmelse föreslås intagen i 3 kap. 16 § nya taxe ringslagen (prop. 1989/90:74). När nu huvuddelen av de uppgifter som får in kommer att omfattas av statistiksekretessen, bör en regel om uppgiftsskyldighet införas också på övriga delar av skatteområdet, t. ex. 69 när det gäller mervärdeskatt.En sådan bestämmelse har tagits in iförsta Prop. 1989/90:135 stycket. Bestämmelseni andra stycket motsvarar 16 § i den nu gällande valutalagen. Lika litet som när det gäller skyldighet att anmälamisstankar om brott till polis eller åklagare (54 § riksbankslagen) böruppgiftsskyldigheten mot skatte- och tullmyndigheter vara absolut. Riksbankenmåste kunna underiåta att lämna ut begärda uppgifter, om viktiga hänsyn talarmot ett utlämnande. En regel härom, som överensstämmer med 54 § andra stycket,har tagits in i tredje stycket. Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 3.3) har ansvar föratt valutahandeln sker under ordnade former och bedrivs av seriösa företag mederforderlig kompetens. Detta föratsätter en lämplighetsprövning frånriksbankens sida. Därför krävs tillstånd av för att drivavalutahandel. Bestämmelsernahärom har utfonnats så att all handel i valuta, utom köp och försäljning avresevaluta, kräver tiUstånd. Innebörden härav är att i varje köp-eller försäljningstransaktion avseende valuta den ena parten måste hariksbankens tillstånd att driva valutahandel. Tillståndatt driva valutahandel med aUmänheten, dvs. en obestämd gmpp, kan medges barakreditinstitut och postverket. För den som vill erhålla ett sådant allmänttillstånd (valutahandelstillstånd) gäller särskilda krav i fråga om allmänlämplighet och kompetens. Däratöverkan , utan att detta behandlas särskilt i paragrafen, ge begränsadetillstånd att handla med valuta. Sådana tillstånd är avsedda att kunna lämnasåt t. ex. ett finansieringsföretag inom en större koncem, till vilket koncemenhar koncentrerat sina köp och försäljningar av valuta. Ett företag som har fåttdenna typ av tiUstånd omfattas inte av bestämmelsema i tredje och Ijärdestyckena; dessa avser bara företag som har fått valutahandelstillstånd, dvs. tiUståndtiU valutahandel med allmänheten. Reglemaom valutahandelstillstånd är straffsanktionerade i 9 §valutalagen. När nu de gmndläggande bestämmelsema om valutahandelstillståndförs över till riksbankslagen, bör den lagen också kompletteras med en regel omstraff för den som bedriver valutahandel utan erforderligt tillstånd. Istraffskalan ingår böter och fängelse högst . Enligt paragrafensnuvarande andra stycke, som i förslaget blir tredje stycket, leder ringa brottinte till något ansvar. Påsamma sätt som när det gäller uppgifter till skatte- och tullmyndighetema (22a §) måste kunna lämna uppgifter till polis och åklagare, om 70 deti verksamheten med framställning av statistik kommer fram uppgifter Prop.1989/90:135 som tyder på att ett brott har begåtts. Förevarande paragraf harkompletterats med en sådan bestämmelse. 5.3 Förslaget till lag om betalningar till och frånutlandet Iparagrafen anges vad bestämmelsema i lagen avser att reglera, nämligenbetalningar tiU och från utlandet. Här anges också att lagen innehåller bestämmelserom skyldighet att lämna uppgifter om utlandsbetalningar i skattekontrollsyfteoch för statistikändamål. I första hand gäller det betalningsbalansstatistikenmen även annan statistik kan komma ifråga. Syftet med lagbestämmelsema ärdessutom att förstärka möjlighetema till skattemyndigheternas kontroll av attutlandstransaktioner inte används i skatteundandragande syfte. Iparagrafen definieras själva begreppet betalning samt begreppen betalning tiUoch från utlandet. Med begreppet betalning avses ett fullgörande av en i pengarbestämd prestation. Med betalning tiU utlandet avses betalning direkt ellerindirekt till en utländsk juridisk person eller en fysisk person som inte ärbosatt i och med betalning från utlandet avses en betalning, direkteller indirekt, från någon av nämnda personer. Vem som är att anse sombosatt i anges i 3 §. Motsatsvis framgår därav vem som inte är bosatt iSverige. Devalda definitionema innebär bl. a. följande. Omen person som är bosatt i sätter in pengar på eller får betalning frånett konto i svensk bank som förs för någon som inte är bosatt här i landet skalldetta anses som en betalning till resp. från utlandet. Transaktioner på sådanakonton som utförs av en person som inte är bosatt i utgör däremot intenågon betalning till eller från utlandet. Växlingav valuta i kontanter eller resecheckar skall inte anses utgöra betalning tilleller från utlandet. Köpav en check utställd på en utländsk person skaU anses som betalning till utlandet.Inlösen av en check utställd av en utländsk person skall anses som betalningfrån utlandet. Iparagrafen definieras också begreppet valutahandlare såsom den som har erhållitvalutahandelstillstånd enligt bestämmelsema i 22 b § lagen (1988:1385) omSveriges riksbank, s. k. auktoriserad valutahandlare. Iparagrafen definieras slutligen begreppet fondpapper som aktie, annat bevis om delaktighet i bolag, obligation, förlagsbevis och liknande skulde brev avsett för allmän omsättning samt andel i aktiefond. Så långt överens stämmer definitionen med den som används i lagen (1985:571) om värde pappersmarknaden. Genom sista meningen utvidgas begreppet fondpapper på å sätt att därmed jämställs rättigheter och skyldigheter som knyter an till fondpapper. Iförsta stycket anges när en person skall anses vara bosatt här i landet. I förevarandelag anses en person bosatt här i landet om han har sitt egentliga hemvist häreller stadigvarande vistas här. Så långt föreligger överensstämmelse medkommunalskattelagens bosättningsbegrepp. Däremot anses han inte, till skillnadmot vad som gäUer enligt kommunalskattelagen, bosatt här endast därför att hantidigare har haft sitt egentliga hemvist här och fortfarande har en väsentliganknytning hit. Detta betyder att lagens bestämmelser inte gäller i fråga omemigranter trots att de kan vara skattskyldiga i . Dessa kan alltså görabetalningar till och från utlandet utan att behöva gå omvägen övervalutahandlare i . 1andra stycket har regler med undantag från bestämmelsema i första styckettagits in. Dessa skaU sålunda inte gälla i fråga om viss utländsk ambassad- ochkonsulatspersonal här i landet och inte heller i fråga om sådana personersfamilj eller enskilda anställda om de bor hos dem och är utländska medborgare. Undantagsbestämmelsemahar utformats efter mönster av 70 § 1 mom. kommunalskattelagen. Dock angesingen åldersgräns för bam. Iförstastycketfinns en huvudregel innebärande att en svenskjuridisk person eller en fysiskperson som är bosatt i får verkställa betalningar till eUer ta emotbetalningar från utlandet endast genom förmedling av valutahandlare. Omriksbanken har lämnat ett begränsat valutahandelstillstånd till ettkreditinstitut, får endast sådana betalningar som omfattas av tillståndetutföras av denna valutahandlare.