prop · GD032 · 1989-12-31 00:00:00 — Medhänsyn till det som jag sagt nu anser jag för egen del att den grövre graden avtrafiknykterhetsbrotten bör konstrueras på samma sätt som vid andra former av gradindeladebrott. Detta innebär att domstolen har att avgöra frågan om vilken grad avbrottet som föreligger efter en samlad bedömning av omständigheterna i detkonkreta fallet. Ilikhet med vad som annars är normalt vid gradindelade brott bör det anges vilkaomständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt.En sådan ordning är ägnad att befrämja en enhetlig praxis. Ianslutning till nuvarande ordning bör en alkoholhalt på ellerdäröver vara en av de omständigheter som skall beaktas särskilt vid dennabedömning. Detta innebär att brott i sådana fall regelmässigt är att bedöma somgrova. På ett sätt som motsvarar nuvarande förhållanden blir det emellertidmöjligt att vid mildrande omständigheter bedöma brottet som lindrigare. Vidsidan av alkoholhalten bör det anges som en försvårande omständighet attföraren varit avsevärt påverkad av alkohol eller på motsvarande sätt av någotannat medel. Detta rekvisit tar främst sikte på fall där den misstänkte varitpåverkad av något annat medel än alkohol eller när någon bevisning om blodalkoholhalteninte föreligger. Rekvisitet kan emellertid, mot bakgrund av de individuellavariationer som finns när det gäller vilken påverkan en viss alkoholhalt ledertill, i ett enskilt fall vara uppfyllt även om alkoholhalten inte uppgått till1,. När det gäller detta rekvisit har lagrådet haft vissa synpunkter.Dessa redovisas i specialmotiveringen. Härutöverbör det i lagtexten anges att det särskilt skall beaktas att gärningeninneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Härmed avses främst attföraren kört vårdslöst eller haft en särskilt ansvarsfull förarupp-gift. Ävennär det gäller detta rekvisit har lagrådet haft vissa synpunkter som ocksåomfattar själva ordalydelsen av rekvisitet. Synpunkterna redovisas i specialmotiveringen. Mittförslag till konstruktion av det grova brottet kommer att innebära att ett inteobetydligt antal fall som bedöms som rattonykterhet kommer att bedömassom grovt rattfylleri. Med samma påföljdspraxis som tillämpas för degrova trafiknykterhetsbrotten skulle detta medföra att den stora majoritetenav dessa fall skulle bestraffas med fängelse i stället för med ettbötesstraff". Rattfylleri är ju ett av de brott där arten avbrottsligheten med särskilt stor styrka anses tala för en frihetsberövande påföljd. Enligtstatistiska centralbyråns statistik dömdes 4683 personer till fängelseför rattfylleri. Det kan jämföras med att det endast var knappt tusen personersom dömdes till skyddstillsyn utan förening med fängelse och374 personer som fick villkorlig dom. De fängelsedomar som avsåg Prop.1989/90:2 rattfylleri utgjorde nära en tredjedel av samtliga fängelsedomar år1987. Denpåföljdspraxis som tillämpas vid rattfylleri har lång hävd. Den förhållandevisregelmässiga användningen av fängelsestraff har främst motiverats av intressetav att upprätthålla en hög allmän laglydnad. Att praxis haft sin betydelse idet hänseendet kan knappast heller betvivlas. Samtidigthar emellertid insikterna ökat om att det bakom den grövre trafiknykterhetsbrottsligheteni allmänhet finns personliga och sociala problem som är förknippade med ettalkoholberoende. Vidare står det numera klart att ett fängelsestraff"inteär ägnat att påverka den dömde i en sådan riktning att man därigenom kan motverkaåterfall och hjälpa den dömde med hans grundläggande problem. Detta har i sintur lett till att domstolarna i större omfattning nu dömer till icke frihetsberövandepåföljder främst skyddstillsyn i förening med föreskrifter om behandling.Trots en serie vägledande avgöranden från högsta domstolen skiftar emellertid praxisväsentligt mellan olika domstolar. Till viss del torde detta hänga samman medatt domstolarna har olika inställning när det gäller att skaffa enpersonutredning i mål om rattfylleri. Oavsett orsakerna är det emellertidotillfredsställande med en så växlande praxis som den som finns på dettaområde. Föregen del anser jag att det är angeläget att ta till vara de möjligheter somfinns att söka motverka fortsatt brottslighet och därmed ett trafikfarligt beteendegenom behandling och andra former av stöd- och hjälpåtgärder. Jag tror ocksåatt det numera finns ett brett stöd bland allmänheten för en inriktning avpåföljdspraxis som innebär en ökad användning av sådana åtgärder. Jag tror inteheller att det finns anledning att befara att den allmänna laglydnaden skullepåverkas negativt av en sådan ändrad inriktning. Jag vill här erinra om attmina förslag i andra hänseenden innebär en klart strängare inställning till trafiknykterhetsbrottensamtidigt som förslagen i den överlämnade propositionen(1988/89:118) gör att polisens övervakning och kontroll kan effektiviseras.Körkortsfrågan har naturligtvis också stor betydelse i detta sammanhang. Detproblem det här gäller är i stället hur man på bästa sätt kan motverka fortsattbrottslighet hos den förhållandevis lilla grupp som svarar för de grövre trafiknykterhetsbrotten.Fängelsestraffet har här inte visat sig vara något verksamt medel. Minuppfattning är att trafiksäkerheten främjas bättre av att påföljdssystemetsmöjligheter utnyttjas för att komma till rätta med grundläggande problem hosde enskilda än att reagera mot symptom på dessa. De principer för val avpåföljd som kommer till uttryck i den nya lagstiftning som trädde i kraft är allmänt tillämpliga och därför givetvis även när det gäller val av påföljd för rattfylleri. Detta innebär att rätten alltid skall fasta särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Som skäl för fängelse får rätten utöver brottslighetens straffvärde och art beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Straffvärdet hos grova rattfylleribrottär normalt inte så högt att detta i sig motiverar fängelse i stället för en inte frihetsberövande påföljd. Däremot torde det stå klart att återfall i grovt rattfylleri måste anses vara en sådan omständighet som gör att annan 40 påföljdän fängelse normalt är utesluten. Den fråga som i praktiken är Prop.1989/90:2 svårast att avgöra är därför i vilken utsträckningrattfylleribrottens art måste anses vara sådan att brotten bör följas avfängelse även om det inte är fråga om en återfallsssituation. Föregen del är jag av den uppfattningen att en avgörande faktor i det hänseendetmåste vara de risker för trafiksäkerheten som brottet inneburit. Hargärningsmannen genom sitt körsätt, den omfattning som körningen haft ellervarit avsedd att ha, de trafikförhållanden som rådde vid körningen eller genomandra sådana omständigheter visat en uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanterssäkerhet, måste detta anses innebära en mycket stark presumtion för fängelse.Jag vill stryka under att ett sådant synsätt innebär en väsentlig skärpning förmånga fall som bedöms som rattonykterhet men som enligt mitt förslag bliratt bedöma som grovt rattfylleri. Har några särskilda omständigheter av detslag som jag nu berört däremot inte förelegat, bör normala principer för påföljdsvalkunna tillämpas i väsentligt större utsträckning än vad som är fallet. Detär emellertid inte endast brottslighetens art som är av betydelse för valetmellan fängelse och en inte frihetsberövande påföljd. Av stor vikt ärsjälvfallet också om det i det enskilda fallet finns omständigheter som kananses tala för en lindrigare påföljd än fängelse. Det kan exempelvis vara sådanaomständigheter som anges i 29 kap. 5 § . Jag tänker här främst pådet fallet att den tilltalade drabbas av hinder eller synnerlig svårighet iyrkes- eller näringsutövning till följd av att körkortet återkallas. Av änstörre betydelse torde sådana omständigheter som nämns i 30 kap. 9 § andrastycket vara. Det är, förutom de s. k. kontrakts-vårdsfallen, situationerdär en påtaglig förbättring skett av den tilltalades personliga eller socialasituation eller där han undergår behandling för sitt missbruk. Hardomstolen funnit att brottet i det enskilda fallet inte bör föranleda fängelse,står valet, om vi bortser från överlämnande till särskild vård, mellanvillkorlig dom och skyddstillsyn. För att villkorlig dom skall kunna komma ifråga krävs i princip att det saknas särskild anledning att befara att dentilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. Villkorligdom skall normalt förenas med ett bötesstraff, som när det gäller grovtrattfylleri måste vara kännbart. Utrymmetför villkorlig dom som påföljd för den som gjort sig skyldig till grovtrattfylleri är emellertid begränsat till följd av att en stor majoritet av demhar kroniska alkoholproblem. Även om sådana problem inte automatiskt kan tas tillintäkt för att det föreligger risk för fortsatt rattfylleribrottslighet ärdetta naturligtvis ofta förhållandet. Den påföljd som då kommer i fråga ärskyddstillsyn. Skyddstillsyn innebär enallmän förpliktelse för den dömde att iaktta skötsamhet och att efter förmåga söka försörja sig men också att rätta sig efter sådana särskilda föreskrifter som meddelats av domstolen eller över vakningsnämnden. För tillsynen av den dömde liksom för förmedlingen av stöd och hjälp som dömda behöver svarar skyddskonsulenten som också förordnar övervakare, om inte domstolen har gjort det. Iakttar den dömde inte vad som åligger honom, kan övervakningsnämnden tilldela 41 honomvarning eller förlänga övervakningstiden. I sista hand kan /90:2 undanröja skyddstillsynen och döma till annan påföljd. har stora möjligheter att se till att verkställigheten aven skyddstillsynsdom anpassas efter förhållandena i det särskilda fallet.Detta gäller de krav som skall ställas på den dömde, det stöd och den hjälp somskall ges och intensiteten i tillsynen. Härigenom finns det också godamöjligheter att beakta de särskilda behov som kan finnas för personer som dömtsför grövre trafiknykterhetsbrott. Dettautesluter givetvis inte att det ofta finns anledning för domstolen att redanvid rättegången ta ställning till om den tilltalade för sin anpassning isamhället behöver stöd av en särskild föreskrift om vad han har att iakttaunder prövotiden. I många fall kan en sådan föreskrift i själva verket utgöraen förutsättning för att skyddstillsyn skall kunna väljas i stället för fängelse.Vad jag här närmast tänker på är sådana föreskrifter som tar sikte påbehandling av det alkoholberoende som kan ligga bakom brottsligheten. Det är iett sådant sammanhang givetvis en fördel, om det redan vid domstillfället finnsen konkret plan för behandlingens inriktning och uppläggning. Att en sådansaknas vid domstillfallet är emellertid inte något hinder mot att exempelvismeddela en föreskrift om att den dömde skall underkasta sig den läkarvård somskyddskonsulenten i samråd med läkare finner lämplig. Detär emellertid inte endast föreskrifter om vård och behandling som kan bliaktuella i samband med skyddstillsynsdomar vid grovt rattfylleri. Det finnsäven möjligheter att meddela föreskrifter om att den dömde skall genomgå vissutbildning. 1många länder har det blivit ett allt vanligare inslag att de som dömts för trafiknykterhetsbrottåläggs att genomgå särskilda kurser där alkoholens medicinska, personliga ochsociala skadeverkningar behandlas liksom självfallet också dess betydelse närdet gäller trafiksäkerheten. Även om man knappast kan göra gällande att detskulle kunna bevisas att initiativ av detta slag leder till framtida laglydnadhar erfarenheterna i allmänhet rapporterats vara goda. Detta gäller särskilt omsjälva utbildningen förenats med sådana åtgärder för stöd, hjälp och tillsynsom det finns utrymme för inom ramen för skyddstillsyn. Äveni har liknande försök genomförts såväl inom ramen för fängelse som inomfrivården. Kriminalvården har sålunda utvecklat ett särskilt kurspaket kallatRattfällan som redan använts . Någon närmare utvärdering har ännuinte genomförts men även de svenska erfarenheterna anses vara goda. För egen del anser jag attdet är angeläget att man förutom traditionell behandling även söker ta tillvara de pedagogiska och andra effekter som utbildningsprogram av det aktuella slaget kan ge. Någon särskild lagstift ning krävs inte för att öppna möjligheter att förena en skyddstillsynsdom med föreskrifter om deltagande i sådan utbildning. Inom kriminalvården finns också redan utvecklade kurser och erfarenhet från området. Verk samhet av det aktuella slaget bör emellertid kunna ges en väsentligt breda re tillämpning. I det arbetet bör inte minst , motororga nisationer och andra folkrörelser kunna spela en viktig roll både när det 42 gäller att utvecklalämpligt kursmaterial och genom att aktivt delta i genomförandet avverksamheten. Mitt förslag:Enligt huvudregeln skall körkortet återkallas även vid brott där alkoholhaltenunderstigit i blodet eller motsvarande koncentration i utandningsluften.Varning skall dock kunna meddelas i stället för återkallelse av körkortet, omvarningen av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd. Möjlighetenatt vid mildrande omständigheter meddela varning vid alkoholhalter under 0,8promille avskaffas. Körkortsutredningensförslag berör inte körkortsfrågan vid alkoholhalter under . Iövrigt överensstämmer det med mitt. Remissinstanserna har tillövervägande del tillstyrkt eller lämnat utredningens förslag utan erinran.Vissa remissinstanser har mot bakgrund av vad utredningen uttalat framhållit att såväl omständigheterna vid själva körningen som förarenspersonliga förhållanden bör kunna beaktas vid bedömningen av om sådanasynnerliga skäl föreligger som kan föranleda att varning meddelas i ställetför att körkortet återkallas. Fyra remissinstanser har avstyrkt förslaget. Skälen för mitt förslag:Rätten att köra bil är för många människor av avgörande betydelse för derasmöjligheter till försörjning och för att över huvud taget kunna fungera normalti det moderna samhället. Vid en trafiköverträdelse kan säkert därför en körkortsåterkallelseuppfattas som en långt kraftigare reaktion från samhällets sida än ettbötesstraff". kan förlusten av rätten att köra bil bidra tillsocial utslagning. är återkallelse av körkort ett verksamt medel församhället när det gäller att markera att vissa förhållanden, däriblandöverträdelser av vissa trafikregler, bör göra att körkortshavaren åtminstoneför av samhället anses olämplig att köra bil. Respekten förtrafikreglerna är ju en av grundvalarna för en hög trafiksäkerhet i landet.Dessa olika intressen som jag nu pekat på är åtminstone delvis motstridiga ochmåste enligt min mening noga vägas mot varandra. Jag har när det gäller dessafrågor samrått med chefen för . De grundläggandebestämmelserna om återkallelse av körkort finns i 16 § KL. När det gäller återkallelsepå grund av överträdelser av bestämmelser som tar sikte på trafiken intar trafiknykterhetsbrottenen särställning på så sätt att återkallelse enligt 16 § alltid skall ske vidsådana brott. Vid andra former av överträdelser gäller däremot olika former avbegränsningar som avser bestämmelsernas karaktär, överträdelsernas allvareller mängden överträdelser. Även om förutsättningarför återkallelse av körkort föreligger, finns det emellertid enligtbestämmelserna i 22 § och 24 § andra stycket KL vissa möjligheter att underlåtaåterkallelse för att i stället meddela varning. Bestämmelsen i 24 § andrastycket är tillämplig oavsett grunderna för Prop. 1989/90:2 återkallelse mengäller endast under förutsättning att det finns synnerliga skäl och Underlätelseatt återkalla bedöms kunna ske utan fara för trafiksäkerheten. Återkallas intekörkortet, får varning i stället meddelas. Bestämmelsernai 22 §, som inte gäller generellt, lämnar större utrymme för att meddelavarning istället för att återkalla körkortet. Även i detta hänseende intar trafiknykterhetsbrottenen särställning bland trafiköver-trädelsema. Vid andra trafikbrott än trafiknykterhetsbrottskall nämligen, förutom vid avsevärda hastighetsöverskridanden, varningmeddelas i stället för att körkortet återkallas, om varning av särskilda skälkan anses vara en tillräcklig åtgärd. Beträffande trafiknykterhetsbrott gällerdäremot att varning endast får meddelas, om omständigheterna har varitmildrande och alkoholkoncentrationen inte har uppgått till . Fråganom återkallelse av körkort och varning vid en så långtgående sänkning av dennedre gränsen för trafiknykterhetsbrott som jag föreslagit har inte varitföremål för särskild utredning eller remissbehandling. Att även brott somligger inom det område som enligt mitt förslag blir föremål för en nykriminaliseringskall kunna få konsekvenser när det gäller körkortsfrågan anser jag emellertidvara en naturlig följd av ställningstagandet till det kriminaliserade området.Vad som kan vara föremål för diskussion är närmast hur pass stränga reglernabör vara i detta hänseende. Olika alternativ är här tänkbara. Enmöjlighet är att anknyta till vad som i princip gäller vid andra typer avtrafiköverträdelser. fall skulle undantas från huvudregeln om återkallelse.Sådana fall skulle endast vara av betydelse om körkortshavaren genom upprepadeförseelser av samma eller annat slag visat bristande vilja eller förmåga atträtta sig efter de bestämmelser som gäller i trafikens eller trafiksäkerhetensintresse. För att en sådan ordning i praktiken skulle kunna fungeratillfredsställande torde vidare förutsättas att fall över en viss nivå ändåalltid föll under huvudregeln om återkallelse. Fören ordning av det slag som jag har skisserat kan i ochför sig goda skäl åberopas.Såsom jag redan nämnt är återkallelse av körkortet en åtgärd som kan drabba denenskilde mycket hårt. Detta gäller naturligtvis särskilt yrkeschaufförer ochandra som är starkt beroende av körkort för sin yrkesverksamhet men ocksåexempelvis personer som är bosatta i glesbygder eller av andra skäl ärberoende av att kunna föra ett fordon för att upprätthålla sociala kontakteroch sköta löpande göromål. Särskilt om överträdelsen i det enskilda fallet intekan sägas ha medfört några konkreta trafikrisker, kan det sättas i fråga om återkallelseav körkort verkligen behöver vara den regelmässiga följden av en överträdelse.För en återhållsamhet i detta hänseende talar också att det allmänt sätt finnsskäl att från statens sida vara restriktiv med åtgärder som är ingripande förenskilda medborgare, om inte starka skäl av annat slag talar för att åtgärdernaär nödvändiga. Bestämmelsernaom trafiknykterhetsbrott tillhör emellertid de för trafi ken mest grundläggande bestämmelserna. För att upprätthålla respekten för dessa är det därför viktigt att på ett klart och tydligt sätt markera att överträdelser inte tolereras. I likhet med vad som gäller bör därför 44 enligtmin mening återkallelse av körkort vara den huvudregel som gäller Prop.1989/90:2 vid överträdelser. Inom det nykriminaliserade området bör emellertid störremöjligheter öppnas för att meddela varning i stället för att återkallakörkortet. 1 likhet med vad som gäller vid andra trafiköverträdelser bör varningkunna meddelas i stället för ett återkallande, om varning av särskilda skäl kananses vara en tillräcklig åtgärd. Särskilt när det gäller lägre halter avalkoholkoncentration i blodet eller utandningsluften bör varning ofta kunnaanses vara en tillräcklig åtgärd, förutsatt att föraren inte genom andraöverträdelser av trafikföreskrifter .eller på annat sätt visat bristande viljaeller förmåga att rätta sig efter vad som krävs i trafiken. Av väsentligbetydelse är givetvis också under vilka omständigheter som överträdelsen skettoch med vilket slags fordon. Demöjligheter till körkortsingripanden som öppnas i enlighet med de förslag somjag nu redogjort för innebär en väsentlig skärpning i förhållande till vad somnu gäller. förslag innebär att det härutöver också skulleinföras en skärpning vid alkoholhalter mellan 0,5 och genom attden särskilda möjligheten att vid mildrande omständigheter meddela varning istället för att återkalla körkortet skulle avskaffas. Såsom förutsättning föratt meddela varning skulle i stället krävas att det i det enskilda falletförelåg synnerliga skäl för en sådan åtgärd. Såsomchefen för framhållit i prop. 1988/89:134 ärdomstolarna mycket restriktiva vid bedömningen av om omständigheterna skallanses vara så mildrande att varning kan meddelas i stället för återkallelse avkörkortet. För egen del anser jag att det finns goda skäl för en sådanrestriktiv hållning vid överträdelser inom det kriminaliseradeområdet och att dessa ytterligare förstärks vid en sådan sänkning av den nedre straffbarhetsgränsensom jag föreslagit. Det framstår därför som motiverat att denna restriktivaattityd också markeras på ett tydligare sätt i lagstiftningen. Detta kan, påsätt som utredningen föreslagit, lämpligen ske genom att som förutsättning förvarning i de aktuella fallen kräva synnerliga skäl. Utredningenhar, bl. a. mot bakgrund av att motsvarande ordning gäller vid grövrehastighetsöverträdelser, föreslagit att föreskriften om synnerliga skäl införsi 22 § KL. Detta innebär, såsom utredningen påpekar, en dubbelreglering iförhållande till 24 § andra stycket KL. För egen del anser jag att en sådanlagteknik bör undvikas. Den allmänna regeln i 24 § andra stycket bör såledesvara tillräcklig för att reglera de undantag som kan krävas. Detsamma gälleräven i förhållande till hastighetsöverskridanden för vilka jag föreslår enmotsvarande lagteknisk lösning. Jag vill understryka att avsikten i detsammanhanget inte är att åstadkomma någon materiell ändring av nu gällanderätt. Ianslutning till vissa uttalanden i utredningens betänkande som också berörts under remissbehandlingen bör här framhållas att domstolarna vid bedömningen av om synnerliga skäl föreligger i enlighet med vad som allmänt gäller i sådana sammanhang självfallet har möjlighet att beakta såväl omständigheter vid själva körningen som förarens personliga förhål landen. Ytterst måste bedömningen vila på en värdering av samtliga 45 omständigheter i detenskilda fallet. Det ligger härvid i sakens natur att Prop. 1989/90:2körningens syfte och karaktär liksom den alkoholhalt som förelegat är av väsentligbetydelse för vilket utrymme som finns för att meddela varning i det enskildafallet. Förutomi trafikbrottslagen finns bestämmelser om straffansvar för berusning i sambandmed trafik i jämvägstrafiklagen (1985:192) och i sjölagen (1891:35s. Bestämmelsernai järnvägstrafiklagen (6 kap. 2 §) överensstämmer i sakligt hänseende medbestämmelserna i trafikbrottslagen utom i ett hänseende. Detta gäller detsärskilda ansvar som finns för andra än förare som vid järnväg eller tunnelbanafullgjort tjänst i vilken det ingår uppgifter av väsentlig betydelse försäkerheten. 1 samband med att bestämmelserna i trafikbrottslagen ändras börenligt min mening motsvarande ändringar göras även i jämvägstrafiklagen. Någonändring av det särskilda ansvaret för andra än förare finns det däremot inteanledning att göra. Bestämmelsernai 325 § sjölagen om onykterhet till sjöss avviker däremot i flera hänseendenfrån . Frågan om sjölagens regler bör anpassas närmare till vad somgäller enligt TBL har uppmärksammats i . uttalade våren1988 i sitt av godkända betänkande (LU 1987/88:23, rskr. 199) att detborde ankomma på regeringen att i lämpligt sammanhang närmare överväga om inteen strängare syn på onykterhet till sjöss borde komma till uttryck genom enändring i 325 § sjölagen så att bestämmandet av påföljd vid brottet närmareanpassas till vad som gäller enligt trafikbrottslagen. Jaghar övervägt att ta upp även denna fråga i samband med de förslag som jag nulägger fram. Såsom utskottet framhållit är det emellertid en rad omständighetersom avviker från vad som gäller vid onykterhet i vägtrafik som måste beaktasvid övervägandena om sjölagens regler. Jag har mot den bakgmnden inte ansettatt det beredningsunderlag som finns är tillräckligt för ett förslag frånregeringen om ändrad lagstiftning.