prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — Hithör de beslut som domstolen meddelar i brottmål och tvistemål som inte innebärett avgörande av saken, exempelvis beslut under förberedelsestadiet ellerbeslut som meddelas i samband med dom och som rör någon annan än parterna. Hithör också avgöranden som tingsrätten meddelar med stöd av andraförfaranderegler än RB:s, exempelvis beslut i ärenden som handläggs enligtlagen (1946; 807) om handläggning av domstolsärenden. Den som vill anförabesvär mot ett beslut av en tingsrätt skall från den dag dåbeslutet meddelades (eller i vissa fall från den dag då han fick del avbeslutet) ge in en besvärsinlaga till tingsrätten. Rättegången i hovrättenföljer i sådana fall reglerna om besvär i 52 kap. RB och är i flera avseendenmindre formbunden än rättegången i mål som följer reglerna om vad. Detfinns alltså två skilda system för överklagande av tingsrättsavgöranden sommotsvaras av två olika processformer i hovrätten. Det har i den praktiskatillämpningen visat sig att det finns risk för att de olika reglerna föröverklagande kan orsaka rättsföriuster i vissa fall. Särskilt hänför sigproblemen till den situationen att den som egentligen skall anföra besvär av misstag i stället överklagar avgörandet genom en vadeinlaga eftertvåveckorsfristens utgång. I ett sådant fall måste tingsrätten avvisa hansöverklagande. Även den motsatta situationen kan inträffa, alltså att den somenligt lagen skall ge in en vadeinlaga i stället kallar inlagan förbesvärsinlaga. Trots att lagen föreskriver att tingsrätten skall ta ställning tillom överklagandet skett på föreskrivet sätt (50 kap. 3 §, 51 kap. 3 § och 52kap. 2 §) brukar tingsrätterna emellertid godta en felaktigt rubriceradöverklagandeskrift, bara den har kommit in i rätt tid. Derisker för rättsförluster som den nuvarande ordningen kan medföra börundanröjas. Detta kan enklast ske på det sätt utredaren föreslagit, alltså genomatt tiden för överklagande av tingsrättsavgöranden görs enhetlig, vare sig detär fråga om en vadeinlaga eller en besvärsinlaga. Den gemensamma tiden börlämpligen vara . Vidare bör de regler som säger att lägre rätt skallpröva om talan fullföljts på föreskrivet sätt upphävas. Det blir då klart attdet inte spelar någon roll vad den som överklagar kallar sin skrift för. Närdet gäller överklagande av hovrättsavgöranden gäller redan nu samma tidsfrist() för alla former av överklaganden enligt RB. 1 sammanhanget villjagpeka på att det i specialprocessen förekommer regler om besvärstid som avviker från RB:s (se t. ex. 17 kap fastighetsbild- 72 Jag föreslårinte någon ändring av de reglerna. Några remissinstanser harförordat en mera vittutseende översyn i syfte att åstadkomma enhetliga reglerför både överklaganden och processen i överinstansen. Jag vill gärna instämma iatt nuvarande regler i vissa hänseenden framstår som mindre väl tidsanpassade.Jag utgår från att en sådan översyn som nämnts kommer till stånd inom eninte alltför avlägsen framtid. Det nu förevarande lagstiftningsärendet äremellertid inte det rätta tillfället för några mer genomgripande reformförslagpå detta område. 2.8 20 § lagen om införande av nya Mitt förslag:Reglerna i 20 § lagen (1946:804) om införande av nya upphävsnär det gäller ordningen för fullföljd i högre rätt, föreläggande för part ochparts utevaro. Reglerna om rättegångskostnad flyttas till RB. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansernatillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för mitt förslag:Vid tillkomsten av RB togs bestämmelser av övergångsnatur in i lagen (1946:804)om införande av nya (RP). I RP togs emellertid även in vissabestämmelser av mera permanent natur. Bl.a. föreskrevs i 20 § RP att i en deltyper av tvistemål brottmålsreglerna skulle tillämpas rörande några särskiltangivna frågor. Denna bestämmelse gäller fortfarande. För att bestämmelsen i 20§ RP skall vara tillämplig i ett mål skall flera förutsättningar vara uppfyllda,nämligen 1. att målet inte angår allmäntåtal, 2. att en allmän åklagare eller enannan myndighet enligt lag eller författning för talan på det allmännas vägnar, 3. att talan inte avsertillvaratagande av statens eller någon annans enskilda rätt och 4. att det inte är föreskrivetnågot annat. Bestämmelsen är tillämpligi ett antal mer eller mindre udda fall där åklagare eller myndighet för talanvid tingsrätt. Det rör sig om mål som inte avser brott men som i vissahänseenden ligger brottmålen nära. Som exempel kan nämnas att åklagare förtalan om upplösning av äktenskap vid tvegifte eller att arbetsmarknadsstyrelsenför talan om åläggande av varselavgift enligt lagen om vissaanställningsfrämjande åtgärder. Den är också tillämplig i vissa mål där enmyndighet för talan om handräckning och i vissa ärenden enligt lagen (1946:807)om handläggning av domstolsärenden. 1de fall där bestämmelsen är tillämplig skall om brottmålgälla i stället för tvistemålsreglerna i fråga om 1. rättegångskostnad, 2. ordningen för målets fullföljdi högre rätt, 3. föreläggande för part och 4. parts utevaro. Ioch för sig är det onaturligt att det i en promulgationslag finns bestäm- Prop.1989/90:71 melser som har permanent giltighet av det slag som 20 § RP har.Regeln är en av de få permanenta regler som finns kvar i RP, och detta trotsatt den i vissa hänseenden har vållat problem. Det finns därför anledning attundersöka om den kan upphävas. Attbrottmålsregler skall tillämpas när det gäller ordningen för fullföljd tillhögre rätt innebär framför allt att endast riksåklagaren (eller särskildåklagare) kan föra det allmännas talan i högsta domstolen. Utredaren harfunnit att denna ordning är olämplig i de fall det allmänna intresset i lägrerätt har företrätts av annan myndighet än åklagare. Jag delar den uppfattningenoch föreslår att regeln i 20 § RP upphävs när det gäller ordningen förfullföljd i högre rätt. Därmed kommer riksåklagaren att vid överklagande tillhögsta domstolen ta över ett mål av nu angivet slag endast när talan i denlägre instansen förts av en lägre allmän åklagare. Regelnom att brottmålsreglerna skall tillämpas i fråga omfördägganden och utevarosyftar till att förhindra att talan i målet förfaller om åklagaren ellermyndigheten skulle utebli från förhandling. Man har också velat undvika attåklagaren eller myndigheten föreläggs att vid påföljd av avvisning avhjälpa enbrist i stämningsansökningen och att åklagaren eller myndigheten föreläggs attinställa sig vid påföljd av vite. Såvittgäller påföljd av utevaro är det klart att en fråga om ansvar för brott intebör förfalla till följd av att åklagaren uteblir från förhandling. Däremot förefallerdet inte stötande att en talan i ett sådant mål som avses i 20 § RP förfaller imotsvarande situation. Att åklagare och andra myndigheter, om det iundantagsfall skulle behövas, på samma sätt som andra som för talan kanföreläggas att i mål av nu berört slag komplettera en bristfälligstämningsansökan vid påföljd av att ansökningen avvisas framstår närmast someftersträvansvärt. Även när det gäller vitesfrågan kan man avvaraspecialregleringen i 20 § RP. 1 9 kap. 8 § RB finns nämligen en bestämmelse omatt staten inte får föreläggas vite. Jag föreslår därför att regeln i 20 § RPupphävs även när det gäller förelägganden och utevaro. Jagdelar utredarens uppfattning att den enda fråga som kan motivera en särskildreglering när man upphäver 20 § RP är rättegångskostnadsfrågan. Den faktiskabetydelsen av att i fråga om rättegångskostnader brottmålsreglerna gäller istället för tvistemålsreglerna är inte lätt att uttrycka i generella ordalag.Om käranden som är en myndighet vinner målet, är skillnadenframför allt den att i brottmål svarandens ansvar är begränsat till vissakostnader. Jag har redogjort för de reglerna. Skulle svaranden vinna,får han ersättning för sina kostnader oavsett om tvistemålsreglerna eller brottmålsreglernagäller. 1 det senare fallet får han emellertid enligt de regler som gälleringen ersättning för eget arbete och egen tidsspillan i anledning avrättegången medan ersättning härför utgår i tvistemål. Detberor alltså på omständigheterna i det enskilda fallet vilket regelsy stem som är mest fördelaktigt för en enskild part när det gäller rättegångs kostnader. Brottmålsreglerna är emellertid bättre anpassade till den speci ella situatiofien att åklagare skall föra talan. Om tvistemålsreglerna i fortsättningen skulle vara tillämpliga, skulle enskilda i vissa fall kunna 74 drabbas av ett ökatkostnadsansvar. Därför finns det enligt min mening inte skäl att gå ifrån deprinciper som gäller. När 20 § RP upphävs innebär det att det behövs en nykostnadsbestämmelse för de mål som omfattas av 20 § RP. Denna bestämmelsebör införas i 18 kap. RB som en ny 16 §. 2.9 Valbarhetskraven för nämndemän Mitt förslag: Allatjänstemän vid domstol skall vara uteslutna från valbarhet till uppdrag somnämndeman, inte bara som vid allmän domstol utan även vid allmänförvaltningsdomstol och försäkringsdomstol. Domstolsverketsförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansernaär övervägande positiva. Skälenför mitt förslag: En nämndeman i hovrätt eller tingsrätt (allmän domstol) utsesgenom val. Kraven för att vara valbar till nämndeman anges i 4 kap. 6 § RB.Enligt detta lagmm får bl.a. lagfaren domare och befattningshavare vid domstolinte vara nämndeman. Härigenom utesluts således även tjänstemän i andradomstolar än de allmänna domstolarna. Närdet gäller nämndemän i länsrätt och kammarrätt (allmänna förvaltningsdomstolar)och försäkringsrätt är valbarhetskraven annorlunda utformade. Enligt 20 §lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar är det i fråga ombefattningshavare vid domstol bara den som är tjänsteman vid allmän förvaltningsdomstolsomutesluts från valbarhet till nämndeman i kammarrätt eller länsrätt. På sammasätt är det enligt 9 § lagen (1978:28) om försäkringsdomstolar - bara entjänsteman i sådan domstol som inte får vara nämndeman i försäkringsrätt. har i deninledningsvis nämnda skrivelsen till regeringen föreslagit i första hand att20 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar och 9 § lagen omförsäkringsdomstolar ändras så att tjänsteman är uteslutenfrån valbarhet till uppdrag som nämndeman. Om det inte anses lämpligt att haett så långtgående valbarhetskrav, bör enligt i stället enändring göras i 4 kap. 6 § RB genom att lydelsen "befattningshavare viddomstol" utbyts mot "befattningshavare vid allmän domstol". Bland remissinstansernatillstyrker alla utom en första-handsförslag. Bara kammarrätteni har en annan uppfattning. Kammarrätten vill i stället att RB:svalbarhetsregel skall ändras så att den överensstämmer med vad som gällerför de allmänna förvaltningsdomstolarna och försäkringsdomstolarna. Bakgrunden till deaktuella inskränkningarna i valbarheten är självfallet önskemålet attverksamheten inom rättsväsendet skall omfattas av allmänhetens förtroende.Nämndemännen måste därför utses bland personer som på goda gmnder kan förväntasvara objektiva i sin domargärning. Häri ligger att de måste framstå somsjälvständiga i förhållande till dom- stolens lagfama ledamöter.Oavsett hur det rent faktiskt förhåller sig i det enskilda fallet, kan enperson som är anställd inom domstolsväsendet i allmänhetens ögon te sig sommindre benägen att inta en självständig hållning gentemot de lagfarna domamasbedömningar än andra nämndemän. Intresset av att allmänheten har förtroendeför nämndemännens objektivitet talar för att alla som är anställda i domstol även inom en annan domstolsorganisation än den som nämndemannauppdraget avser skall vara uteslutna från valbarhet som nämndeman. En sådan skärpning avvalbarhetskraven torde sakna praktisk betydelse från rekryteringssynpunkt.Lagen om allmänna förvaltningsdomstolar och lagen om försäkringsdomstolar bördärför ändras på det sätt som har föreslagit. Under remissbehandlingenhar föreslagits att även de som är anställda vid domstolsliknande nämnder - t.ex.hyresnämnder - skall uteslutas från valbarhet. I sådana fall är skälen för enuteslutning från valbarhet emellertid generellt sett svagare, som svårighetemaatt åstadkomma en godtagbar gränsdragning är påtagliga. Jag är därför inteberedd att föra fram det förslaget i det här sammanhanget. 2.10 Sakframställning vid huvudförhandling i tvistemål Min bedömning:Inga ändringar görs när det gäller reglema om sakframställning vidhuvudförhandling i tvistemål. Stockholmstingsrätts förslag: Tingsrätten har föreslagit att sakframställningen skallkunna inskränkas till eventuella tillägg till och anmärkningar mot innehållet ien av rätten under förberedelsen utarbetad skriftlig sammanfattning. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna är negativa till att frågan görs till föremål förlagstiftning. Skälenfbr min bedömning: Genom RB:s ikraftträdande infördes en processordningsom var gmndad på principema om muntlighet, omedelbarhet och koncentration.Principerna innebär bl.a. att mål skall avgöras efter en muntlig, koncentreradhuvudförhandling, och att målets avgörande skall gmndas på vad somhar förekommit vid denna förhandling. Vad som har förekommit underförberedelsen får alltså inte .ligga till grund för avgörandet om det inteupprepas vid huvudförhandlingen. Dessa huvudprinciper präglar fortfarande densvenska rättegångsordningen, även om de mjukats upp i olikahänseenden, senast genom den reform av tingsrättsförfarandet som trädde i kraftden (prop. 1986/87:89, JuU 31, rskr. 278, SFS 1987:747). Det torderåda en bred enighet om att RB:s system ger starka garantier för att domstolarnasavgöranden gmndas på ett gott underlag. Entvistemålsrättegång inleds som jag antytt med ett förberedelseskede, som syftartill att klarlägga parternas inställning. 1 avsikt att effektiviseraförberedelsen infördes i 42 kap. 16 § RB en regel som föreskriver att rätten, om det är tillfördel för handläggningen av målet, bör göra en Prop. skriftlig sammanfattningav partemas ståndpunkter innan förberedelsen Partema skall fåtillfälle att yttra sig över sammanfattningen. Bestämmelsen tordetillämpas framför allt i större och mer invecklade 1regel avgörs såväl brottmål som tvistemål efter en huvudförhandling. Huvudförhandlingeni tvistemål inleds med att käranden framställer sitt yrkande, vareftersvaranden anger vilken inställning han har till yrkandet. Sedan partemaframställt sina yrkanden skall först käranden och därefter svaranden"utveckla sin talan och yttra sig över vad motparten anfört" (43 kap.7 § RB). Det är denna del av huvudförhandlingen som bmkar kallas sakframställning.Framför allt är det de rättsfakta som parten åberopar som skall ingå isakframställningen. skall parten ange vilken inställning han har tillde rättsfakta som motparten åberopar. Men i allmänhet görs sakframställningenfylligare än så. För att göra målet begripligt för rättens ledamöter lämnarpartema ofta en relativt utförlig redogörelse för bakgmnden till tvisten. Detär viktigt att partema är noggranna när de gör sin sakframställning. Omedelbarhetsprincipen,som för tvistemålens del bl. a. kommer till uttryck i 17 kap. 2 § RB, innebärnämligen att rätten inte får gmnda sin dom på andra rättsfakta än sådana sompartema har åberopat under huvudförhandlingen. Stockholmstingsrätt har i en skrivelse till tagit upp frågan ommöjligheten att begränsa den muntliga sakframställningen vid huvudförhandlingari tvistemål. Tingsrätten har därvid tagit fasta på den skriftligasammanfattning av partemas ståndpunkter som rätten enligt vad jag nämndeunder vissa omständigheter bör göra. Enligt tingsrätten skulle ett avsevärtstörre utbyte av sammanfattningen erhållas, om huvudförhandlingen kundebegränsas till eventuella tillägg och anmärkningar mot sammanfattningensinnehåll. Enlagändring i enlighet med tingsrättens förslag skulle innebära ettbetydelsefullt avsteg från omedelbarhetsprincipen, enligt vilken, som jag nämnt,rätten får gmnda sitt avgörande endast på vad som har förekommit vidhuvudförhandlingen. Tillämpningen av omedelbarhetsprincipen och lämpligheten avatt mjuka upp den i olika hänseenden blev föremål för ingående överväganden isamband med reform av tingsrättsförfarandet (se särskilt prop.1986/87:89 s. 82 ff.). Även om vissa processekonomiska vinster i enstaka fallskulle kunna uppnås, har jag inte minst mot bakgmnd av remissinstansemasinställning svårt att se att det finns ett tillräckligt starkt intresse av enlagändring för att lagstiftaren redan nu skall ingripa i den ordning somskapades så sent som . Jag förordar därför att den avStockholms tingsrätt föreslagna lagändringen inte genomförs. Underremissbehandlingen har tingsrättens förslag även diskuterats med utgångspunkt från muntlighetsprincipen, sådan den kommer till uttryck i 43 kap. 5 § RB. Det har ifrågasatts om inte parterna under sakframställ ningen skulle kunna inskränka sig till att läsa upp den av tingsrätten upprättade sammanställningen, och man har efterlyst en lagändring för att detotvetydigt skall framgå att detta är tillåtet. Till detta vill jag sägaföljande. Sakframställningens syfteär dels att klara ut gränsema för rättens prövning, dels att göra det möjligtför rätten att tillgodogöra sig den bevisupptagning som skall följa. 1 detsenare hänseendet är en muntlig sakframställning att föredra framför enuppläsning av en skriftlig sammanställning. Någon lagändring som geruttryckligt stöd för att ersätta den muntliga sakframställningen med enuppläsning av den sammanställning som rätten har gjort enligt 42 kap. 16 § RBbör därför enligt min mening inte genomföras. Men jag vill påpeka att RBlämnar partema stor frihet att avgöra hur sakframställningama skall utformas idet enskilda fallet. Det viktigaste är att alla rättsfakta som avses bliåberopade behandlas i sakframställningen. En redogörelse för dem kan ofta skemed stöd av rättens sammanfattning. Hur mycket som hämtöver skall tas med äröverlämnat till partemas bedömning. Jag menar därför att redan gällande rättger möjlighet att undvika att huvudförhandlingen betungas med onödigtvidlyftiga sakframställningar. 2.11 Polismans rätt att själv besluta om husrannsakan Mitt förslag:Polismans rätt att själv besluta om husrannsakan inskränks till fall då detföreligger fara i dröjsmål. Skälen för mitt förslag:Husrannsakan är ett straffprocessuellt tvångsmedel, som syftar till att beredamyndigheter tillträde till hus, mm och slutna förvaringsställen för atteftersöka personer eller saker (personell resp. reell husrannsakan).Bestämmelser om husrannsakan finns i bl. 28 kap. RB och 20 § polislagen(1984:387). Husrannsakan enligt RBanvänds i samband med brottsutredning, medan husrannsakan enligt polislagentillämpas vid förfaranden enligt viss förvaltningsrättslig lagstiftning, t.ex. förvarstagandenenligt utlänningslagen. Beslut om husrannsakanenligt RB fattas enligt 28 kap. 4 § av undersökningsledaren, åklagaren ellerrätten. I 5 § finns bestämmelser som ger en polisman rätt att i vissasituationer själv besluta om husrannsakan. Så är fallet, "om åtgärden hartill syfte att eftersöka den som skall gripas, anhållas eller häktas ellerhämtas till förhör eller till inställelse vid rätten eller att verkställabeslag av föremål, som på färsk gärning följts eller spårats, så ock eljest, dåfara är i dröjsmål". Beslut om husrannsakanenligt polislagen fattas av polismyndigheten (20 § andra stycket). Endast omdet är fara i dröjsmål får åtgärden vidtas av en enskild polisman utan ettsådant föregående beslut av polismyndigheten. justitieutskottuttalade i betänkandet 1988/89:JuU25 att bestämmelsen i 28 kap. 5 § RB bordeändras så att polismans rätt att själv fatta beslut om husrannsakanuttryckligen i lagtexten inskränktes till fall då det förelåg fara i dröjsmål.Härigenom skulle enligt utskottet bestämmelserna i bringas i bättreöverensstämmelse med motsvarande be- stämmelsei 20 § polislagen. Utskottet uttalade att det borde ankomma på Prop. 1989/90:71regeringen att utarbeta förslag till denna lagändring och skyndsamt återkommatill därmed. beslutade att som sin mening ge regeringentill känna vad utskottet hade anfört (rskr. Medanledning av beslut har inom utarbetatsförslag till ändring av 28 kap. 5 § . Lagrådethar belyst konsekvensema av förslaget när det gäller husrannsakan i sambandmed verkställighet av domstols beslut att häkta den som är på fri fot eller atthämta någon till rätten. Jag vill med anledning av lagrådets synpunkter sägaföljande. Somhuvudregel gäller nu som jag nämnt enligt 28 kap. 4 § RB att husrannsakanbeslutas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten; de hittillsvarande befogenhetemaenligt 5 § för polisman att själv besluta om husrannsakan är undantag fråndenna huvudregel. påpekat finns det i de häktnings- ocff hämtningsfall som det är frågaom sällan någon undersökningsledare som kan fatta beslut om husrannsakan. Detberor på att fömndersökningen som regel är avslutad och redovisad tillåklagare. Men enligt gällande rätt kan alltså beslut om husrannsakan fattasbåde av åklagaren och rätten. Om det remitterade förslaget genomförs blirresultatet att denna huvudregel, som sällan tillämpas, kommer att tillämpasi alla fall där det inte föreligger fara i dröjsmål. Lagrådethar ansett att beslutet om husrannsakan i dessa situationer inte bör ankomma pååklagaren eftersom denne är part i målet. Visserligen är detta en svaghet somvidlåder även nu gällande ordning, men den blir mera påtaglig om den enskildepolismannens befogenhet att själv besluta om husrannsakan minskas. Att enbartlita till rätten som beslutsfattare i dessa situationer är inte särskiltpraktiskt och knappast heller nödvändigt. I stället talar goda skäl för , som lagrådet föreslagit, inför samma ordning som i tvistemål, nämligen attpolismyndigheten får besluta om husrannsakan i alla situationer där det inteföreligger fara i dröjsmål. Lagteknisktkan en sådan lösning åstadkommas genom att ett nytt tredje stycke införs i 28kap. 4 § RB av följande lydelse: "Förordnande om husrannsakan föreftersökande av den som skall häktas enligt beslut som avses i 24 kap. 17 §tredje stycket eller hämtas till inställelse vid rätten meddelas avpolismyndighet eller polisman enligt bestämmelser i polislagen(1984:387)." Paragrafens första stycke bör dessutom förses med ettundantag för de situationer som regleras i tredje stycket. Av 16 § första stycket1 polisförordningen (1984:730) framgår att endast vissa poliser i chefsställningpå polismyndighetens vägnar får fatta beslut om husrannsakan. Lagrådethar slutligen ansett det önskvärt att i RB.anges att rättens beslut om häktning av den som är frånvarande verkställs av polismyndig heten. Jag räknar med att detta önskemål kan tillgodoses vid en komman de språklig och redaktionell översyn av RB. Detsamma gäller frågan om en eventuell hänvisning i om rättegången i tvistemål till polisla gens bestämmelser om husrannsakan i hämtnings- och häktningssitua tioner. 2.12 Vissa övriga frågor Prop. Den1 ändrades bestämmelsema om tolkar i 50 § förvaltningsprocesslagen(1971:291; SFS 1987:748). Ändringen innebar att reglerna i paragrafen ävenskulle tillämpas i fråga om överföring från punktskrift till vanlig skrifteller omvänt. På gmnd av ett förbiseende upphävdes paragrafens sistastycke, som reglerar i vilka fall en person inte får användas som tolk. Jagförordar att den bestämmelsen nu återinförs som ett tredje stycke i paragrafen. Den1 fick 54 kap. 11 § RB ändrad lydelse (SFS 1989:352). a. att det dittillsvarande andra stycket i stället kom att utgöraparagrafens tredje stycke. En hänvisning i 49 kap. 12 § RB bör med anledningdärav ändras till att avse det nya tredje stycket. Den1 ändrades reglema om tingsrätts domförhet. 1 samband därmedändrades 4 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången itryckfrihetsmål (SFS 1989:660). Ändringen innebar att den dittillsvarandesammansättningen av rätten vid huvudförhandling inför jury (tre eller fyra lagfamadomare) ändrades till tre lagfarna domare, varvid dock föreskrevs att rätten,om det inträffade förfall för en av de tre sedan huvudförhandlingen påbörjats,skulle vara domför med två lagfarna domare.