prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — Enligtutredaren är det svårt att finna något egentligt skäl till varför man beträffandekostnaden för utredning som inhämtats av polis eller åklagare underförundersökningen inte skall ha en återbetalningsskyldighet annat än om rättenförordnat om utredningen. Utredaren har därför föreslagit attåterbetalningsskyldigheten såvitt gäller bevisningskostnader oavsett vem sombeslutat om kostnaden skall omfatta vad av allmänna medel utgått förbevisning som förebringats i rättegången. Justitiekanslem,riksåklagaren, överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i , Götahovrätt, , , har avstyrkt förslaget. En genomgåendesynpunkt har varit att det kommer att te sig slumpartat vilka kostnader somblir ersättningsgilla. Riksåklagaren har sålunda pekat på att utredningen i t.ex. stora mål om ekonomisk brottslighet ibland genomförs med hjälp avrevisorer anställda inom skatteförvaltningen eller hos polis eller åklagare,medan motsvarande utredning i andra fall genomförs med hjälp av utomståenderevisionsbyråer. Det förefaller enligt riksåklagaren orimligt att dentilltalade i sistnämnda fall skall behöva betala de extrakostnader som har singmnd i att statens egna resurser är otillräckliga. Vidare har riksåklagarenpåpekat att deii som under förundersökningen förnekar brott, och därigenomföranleder att bevisningen blir omfattande och dyrbar, helt kan undgåkostnadsansvar om han senare erkänner brottet eftersom bevisningen då sannoliktinte kommer att åberopas i processen. Slutligen torde enligt riksåklagarenkostnadsansvar inte kunna aktualiseras i de fall förundersökningen avslutas medstrafföreläggande. Fördelarnamed utredarens förslag överväger enligt min mening inte de nackdelar somsålunda kommit fram under remissbehandlingen. Jag anser därför att förslagetinte bör genomföras. 2.5.3Återbetalningsskyldighet för kostnader för målsägandes rättshjälp Min bedömning:Ingen inskränkning görs när det gäller skyldigheten för den dömde att betalatillbaka statens kostnader för målsägandes rättshjälp. Utredarens förslag:Utredaren har föreslagit att statens kostnader för målsägandens rättshjälp i dedelar dessa hänför sig till brottmålet skall omfattas av de regler som vanligenbegränsar den dömdes återbetalningsskyldighet till staten. Remissinstanserna:En av remissinstanserna har avstyrkt förslaget. I övrigt har förslagettillstyrkts eller lämnats utan erinran. Skälen för min bedömning:Jag har redogjort för reglerna om skyldighet för den som döms förbrott att ersätta staten för rättegångskostnader. Som framgått av minredogörelse är den dömdes kostnadsansvar begränsatpå olika sätt. Härigenom skyddas den som döms för brott mot Prop.1989/90:71 höga återbetalningskrav, som bl. a. kan ha kriminalpolitiskanackdelar. Detförekommer att det inte är åklagaren som är den tilltalades motparti en brottmålsrättegång utan den som utsatts för brott, målsäganden. Beträffandemålsägandens rättegångskostnader (exempelvis ombudsarvode och ersättning tillvittnen) gäller inte reglerna om begränsning av ansvaret förrättegångskostnader. 1 stället gäller samma regler som i tvistemål, vilket iprincip innebär att den som förlorar målet skall betala ersättning tillmotparten för alla hans rättegångskostnader. Motsvarande regler gäller i defall där en målsägande för talan tillsammans med åklagaren. Enligt 8 § lagen(1988:609) om målsägandebiträde gäller dock reglerna om begränsning av dendömdes kostnadsansvar i fråga om statens kostnader i anledning av att målsägandebiträdeförordnats (i mål om sexualbrott m.m.). Enmålsägande kan få allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429) för attföra ansvarstalan. I samband härmed förordnas ofta ett biträde åt målsäganden,i allmänhet en jurist. Sedan allmän rättshjälp beviljats betalar staten målsägandensrättegångskostnader, däribland ersättning till biträdet. Målsäganden bidrartill kostnaderna genom att betala rättshjälpsavgift och tilläggsavgift.Avgifternas storlek bestäms bl.a. av målsägandens ekonomiska förhållanden. Närdomstolen fastställer ersättning till biträdet (i allmänhet i samband med attdomstolen avgör målet) fastställer domstolen också rättshjälpsavgiften ochtilläggsavgiften. Äveni de fall målsäganden har allmän rättshjälp gäller reglerna i RB om den dömdesskyldighet att betala rättegångskostnader. Om den tilltalade i ett mål där detär målsäganden som för ansvarstalan döms för brottet, skall domstolen förpliktahonom att utge ersättning för kostnaderna för målsägandens allmännarättshjälp. Ersättningen skall betalas till målsäganden med belopp sommotsvarar rättshjälpsavgiften och tilläggsavgiften, och i övrigt till staten. Utredarenhar ansett att det inte är konsekvent att låta en tilltalad som fälls tillansvar ersätta staten med högre belopp till följd av att målsäganden och inteåklagaren för ansvarstalan eller t. ex. överklagar ett avgörande vid allmäntåtal. Han har därför föreslagit att reglerna om återbetalningsskyldighet vidfällande dom ändras så att statens kostnader för målsägandens rättshjälp i dedelar dessa hänför sig till brottmålet skall omfattas av de regler som vanligenbegränsar den tilltalades återbetalningsskyldighet till staten. Jaginstämmer med utredaren i att den föreslagna ordningen på ett sätt kan synas vara mera konsekvent än den ordning som gäller. Men om förslaget genomförs tillskapas nya inkonsekvenser. För en tilltalad kom mer enligt förslaget återbetalningsskyldighetens storiek att vara helt bero ende av om målsäganden har rättshjälp. Om målsäganden har rättshjälp blir återbetalningsskyldigheten sålunda i allmänhet relativt begränsad. Om målsäganden inte har rättshjälp kan däremot återbetalningsskyldigheten uppgå till mycket stora belopp. En sådan ordning kan, som påpekat, framstå som nyckfull från den tilltalades synpunkt. En annan inkonsekvens, som påpekats av , blir att reglerna om åter- 65 5 1989/90. betalningsskyldighetblir olika för den tilltalade och målsäganden. För den sistnämnde föreslåsnämligen inte några begränsningar i de fall hans talan ogillas. Denförsta av de båda nämnda inkonsekvenserna skulle i och för sig kunna botasgenom att begränsningen i den tilltalades återbetalningsskyldighet inteinskränktes till de fall där målsäganden har allmän rättshjälp. Då skulle åandra sidan obalansen i kostnadsriskhänseende mellan målsäganden och den tilltaladeförstärkas ytterligare, vilket skulle medföra olägenheter av flera slag. Det finns ytteriigare ettskäl som talar mot att utredarens förslag genomförs. fattade förraåret beslut rörande administrationen och beslutsbefogenheterna inom rättshjälpssystemeti framtiden (prop. 1988/89:117, JuUI9, rskr. 259, SFS 1989:360). Enligt de nyareglerna skall domstolen i samband med att en rättslig angelägenhet avslutas iden instansen, dvs. i samband med dom eller slutligt beslut, endast besluta om hurstort belopp som motparten skall betala. Beslut om hur betalningen skallfördelas kommer därefter att fattas när den rättsliga angelägenheten ärdefinitivt avslutad. Detta senare beslut kommer att fattas av en för hela landetgemensam rättshjälpsmyndighet med hjälp av automatisk databehandling. Avsiktenär att de nya reglerna skall träda i kraft . Den beskrivna nyaordningen går inte att förena med utredarens nu aktuella förslag. Det ärnaturligtvis möjligt att konstruera regler som går att tillämpa även efter den1 . Men enligt min mening är fördelarna med förslaget inte sådanaatt de uppväger de nackdelar som jag har beskrivit och de olägenheter somen omkonstruktion av beslutssystemet skulle medföra. Därvid beaktar jag ävenatt antalet fall där en målsägande ensam för ansvarstalan eller biträder ettallmänt åtal är mycket få. Reformbehovet är därför litet. Jag anser mot denbakgrunden att förslaget inte bör genomföras. Min bedömning:Även i fortsättningen skall det vara den tilltalades sak att bekosta denbevisning som han själv önskar åberopa. Utredarensfiirslag: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna: Tvåremissinstanser vill att rätten i särskilda fall skall kunna betala resa förden tilltalade till domstolsförhandling. I övrigt har utredarensställningstaganden inte föranlett några invändningar. Skälen för min bedömning: Hittillshar jag framför allt tagit upp frågor som berör det slutliga kostnadsansvaret,dvs. frågan om vem som slutligt skall ersätta rättegångskostnaderna. skalljag nämna något om den tilltalades primära kostnadsansvar, dvs. i vilken månhan själv får lägga ut pengar för exempelvis vittnesersättning i avvaktan pårättens beslut om den slutliga fördelningen av kostnaderna. Detförekommer att den som misstänks för brott själv vill åberopa viss Prop.1989/90:71 bevisning. Huvudregeln är då att han får bekosta bevisningen själv,men han kan få ersättning av staten för sina rättegångskostnader om han frikänns.För den som beviljats rättshjälp enligt reglerna om rättshjälp åt misstänkt i brottmålbetalar däremot staten kostnaderna för bevisningen. Frågan om vem som slutligtskall stå för beviskostnaderna bedöms enligt de regler om ersättning förrättegångskostnader som jag har redogjort för. Iolika sammanhang har det rests krav på att staten skall vara mera frikostig närden tilltalade vill åberopa bevisning. Särskilt har uppmärksammats att entilltalad, som gentemot en av åklagaren åberopad sakkunnigbevisning önskaråberopa egen sådan bevisning, måste vara beredd att ersätta den sakkunnige avegna medel och därefter få ersättning av staten endast under förutsättning atthan frikänns. Bland remissinstanserna har JO och föreningen att det är angeläget att åklagare och domstolar är generösa med att påbegäran av tilltalade föranstalta om sakkunnigbevisning. Också den tilltaladeskostnader för vittnesbevisning har diskuterats. Under remissbehandlingen harvidare tingsrätterna i och ansett att det bör införasmöjligheter att i särskilda fall betala den tilltalades resa tilldomstolsförhandling av allmänna medel. Fråganom kostnadema för den tilltalades bevisning kan inte ses som en isoleradkostnadsfråga. 1 stället måste man se också på behovet av att den tilltaladeåberopar egen bevisning. I detta hänseende finns det flera faktorer som verkari en för den tilltalade förmånlig riktning. Innanåklagaren väcker åtal genomförs en förundersökning. Vid fömndersökningen skalldet utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det finnstillräckliga skäl för att åtala honom. Vidare skall målet förberedas så attbevisningen vid huvudförhandlingen kan förebringas i ett sammanhang.Förundersökningsledaren (i allmänhet åklagaren vid allvarligare brott) har enskyldighet att vara objektiv. Häri ingår att han har att vaka över att inte densom är oskyldig drabbas av straff. Detfinns flera regler om förundersökning som kan sägas bidra till attundersökningen bedrivs objektivt. Enligt 23 kap. 4 § RB skall sålunda inte barade omständigheter som talar mot den misstänkte utan även de som är gynnsammaför honom beaktas. Om den misstänkte under fömndersökningen begär att förhörskall hållas med någon eller att annan utredning skall tas fram, skall hansbegäran bifallas om det kan antas att det skulle ha betydelse förundersökningen. Om undersökningsledaren avslår den misstänktes begäran, skallhan ange skälen för beslutet. Den misstänkte kan sedan begära att domstolenprövar frågan. Isamband med att åklagaren väcker åtal skall han ange vilken bevisning hanåberopar. Om den tilltalade anser att bevisning som talar till hans förmån börförebringas, kan han begära att rätten förordnar om det. Det inträffar inte såsällan att rätten efter begäran från den tilltalade beslutar att självmantinkalla ett vittne. Ett sådant vittne får då ersättning av allmänna medel påsamma sätt som de vittnen som åklagaren åberopat. Slutligenskall det påpekas att det i alla brottmål är åklagaren som har 67 bevisbördan.Om det finns några brister i bevisningen eller om något är oklart, går detalltså ut över åklagarens talan. Som jag ser det erbjuderde regler som jag redogjort för goda möjligheter för den som misstänks förbrott att få den bevisning han önskar förebragd genom åklagarens eller rättensförsorg. 1 allmänhet har åklagare och domstolar med rätta en frikostiginställning till tilltalades önskemål om bevisning. Självfallet kan detundantagsvis förekomma att en tilltalad som får avslag på framställningar omatt åklagaren eller rätten skall föranstalta om bevisning ändå vill att dennabevisning skall förebringas. 1 allmänhet rör det sig då om bevisning som är avringa betydelse i målet. Inte minst av hänsyn till förtroendet förrättskipningen bör det ändå finnas möjligheter att ta fram sådan bevisning.Enligt min mening innebär den nuvaran(Je regleringen enligt vilken den sominte har rättshjälp får bekosta bevisningen själv en lämplig avvägning mellande olika intressen som kan göra sig gällande. Jag föreslår därför inte någonförändring av de regler som gäller. 1 detta sammanhang vill jag nämna attjag kommer att föreslå en lagändring som torde minska behovet förden som misstänks för brott att själv åberopa sakkunnigbevisning. När det gäller dentilltalades rätt till reseersättning erbjuder enligt min mening reglerna omrättshjälp åt misstänkt i brottmål tillräckliga möjligheter. Mitt förslag:Staten åläggs att gentemot den tilltalade svara för kostnader som enförsumlighet av åklagaren kan ha förorsakat. Bestämmelserna om åklagarenspersonliga ansvar för rättegångskostnader upphävs. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:En remissinstans avstyrker förslaget att ta bort åklagarens personliga ansvarför rättegångskostnader. 1 övrigt tillstyrks förslagen eller lämnas utanerinran. Skälenför mitt forslag: I vissa fall har en åklagare ett personligt ansvar förkostnaderna i en rättegång. Om han skulle väcka åtal utan skäl, kan han sålundaförpliktas att ersätta staten dess kostnad för bevisning, offentlig försvarare m.m. och vad staten utgivit i rättegångskostnadsersättning till den tilltalade(31 kap. 3§ RB). Om åklagaren genom vårdslöshet eller försummelse föranlederkostnad för staten eller den tilltalade, är han skyldig att ersätta sådankostnad hur kostnaden i övrigt än skall bäras (31 kap. 4 § andra stycket RB). Denhär regleringen är en kvarieva från den tid då åklagaruppgiften i storutsträckning var . Åklagarna hade då i vissa fall rätt till s. k. sportler(andel i böter). Alla kostnader som den tilltalade kunde tillerkännas i enrättegång skulle betalas av åklagaren. Denne skulle också ha ersättning försina kostnader om den tilltalade fälldes. Numeraär alla åklagare anställda av staten. ansvar förrättegångskostnader rimmar illa med allmänna regler om arbetstagares ansvarför skada som han vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. För sådanaskador är arbetstagaren nämligen enligt 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207)ansvarig endast i den mån synneriiga skäl föreligger med hänsyn tillhandlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresseoch övriga omständigheter. Staten eller en kommun skall enligt 3 kap. 2 §skadeståndslagen ersätta personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada, somvållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet förvars fullgörande staten eller kommunen svarar (jfr prop. 1989/90:42). Utredaren har föreslagitatt de regler i RB som jag nämnde ändras i två hänseenden. För det första harhan föreslagit att staten åläggs ett ansvar gentemot den tilltalade förkostnader som åklagaren vållat genom vårdslöshet eller försummelse. Dettaförslag har allmänt godtagits under remissbehandlingen. Det rimmar också välmed moderna principer om statens ansvar för sin myndighetsutövning, och jagförordar att det genomförs. För det andra harutredaren föreslagit att bestämmelserna i om åklagarens skyldighet attbetala rättegångskostnader upphävs, och att åklagarens ansvar precis somansvaret för andra statstjänstemän bestäms av skadeståndslagens regler. Dettaförslag har under remissbehandlingen kritiserats av Sveriges.Advokatsamfund.Samfundet anser att förslaget om det genomförs skulle rubba balansen mellanåklagaren och den offentlige försvararen i en brottmålsprocess. Enligt min mening finnsdet anledning att eftersträva att åklagarnas ansvar för fel och försummelser ideras tjänsteutövning regleras på samma sätt som för andra statstjänstemän.Visserligen har rätt i sin kritik såtillvida att den offentligeförsvararen får ett strängare ansvar för rättegångskostnader än åklagaren. dock av att åklagaren även har ett straffrättsligt ansvar föruppsåtliga eller oaktsamma brister i sin myndighetsutövning (20 kap. 1 §brottsbalken i dess lydelse enligt SFS 1989:608). Jag förordar därför attutredarens förslag genomförs även i denna del. Utredarenhar ansett att förslagen i denna del kostnadsmässigt är utan betydelse förstaten. Jag är av samma uppfattning. 2.6 Sakkunnigbevis i brottmål Mitt förslag: Enregel införs om skyldighet för förundersökningsledaren i brottmål att, om intesärskilda skäl föreligger, låta den misstänkte lämna synpunkter på val avsakkunnig innan sakkunnigutlåtande inhämtas. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.Två remissinstanser har dock kritiska synpunkter i olika hänseenden. Skälen fbr mitt forslag:En rättegång innefattar ibland frågor vilkas Prop. 1989/90:71 bedömande kräversådana specialkunskaper som rättens ledamöter inte har. 1 sådana fall kanrätten tillföras kunskaper genom en sakkunnig. Anlitande av sakkunnig ansesenligt RB som ett bevismedel. Reglerna om sakkunnig finns i 40 kap. RB. Enligt40 kap. 1 § RB kan rätten, om det för prövning av en fråga vars bedömandekräver särskild fackkunskap är nödvändigt att anlita en sakkunnig, inhämta ettyttrande över frågan av en myndighet eller någon annan som är utsedd att hjälpatill med yttranden i ämnet eller uppdra åt en eller flera sakkunniga personeratt avge ett yttrande. Innan rätten utser en sakkunnig, bör enligt 3 § parternafå tillfälle att yttra sig i frågan. Vid sidan av dessa regler om s. k.offentliga sakkunniga finns även regler om sakkunniga som anlitas av någon avparterna, s.k. privata sakkunniga. 1brottmål gäller enligt 23 kap. 14 § RB att fömndersökningsledaren i regel enåklagare - har rätt att själv inhämta ett yttrande av en sakkunnig. Enligtsamma lagrum kan han i stället hos rätten begära att en offentlig sakkunnigutses. Den senare utvägen används dock mera sällan. Närförundersökningen har kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas förbrottet, har den misstänkte och hans försvarare rätt att ange den utredning deanser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. På begäran av denmisstänkte eller hans försvarare skall förhör eller annan utredning äga rum, omdet kan antas vara av betydelse för undersökningen. Omundersökningsledaren trots att han har slutfört den utredning som han anserbehövs inte bifallit en begäran av den misstänkte om ytterligare utredning,eller om den misstänkte menar att det finns någon annan brist i utredningen,kan den misstänkte enligt 23 kap. 19 § RB anmäla det hos rätten. Rätten skallta upp en sådan anmälan till prövning så snart det kan ske. Dehär reglerna ger den som är skäligen misstänkt för ett brott ett ganska stortinflytande på frågor om utseende av sakkunnig. då denmisstänkte underrättas om att han är skäligen misstänkt har emellertid åklagarenofta redan inhämtat ett sakkunnigyttrande på vilket han stöder sin uppfattningatt det föreligger skälig misstanke om att den misstänkte har begått brottet.Bara i undantagsfall torde det förekomma att undersökningsledaren i en frågarörande sakkunnig tar kontakt med den misstänkte eller dennes försvarare innanmisstanken har nått en sådan styrka. Demöjligheter som den misstänkte har att ta upp frågan om förordnande avsakkunnig med åklagaren eller hos rätten kan praktiskt sett vara överspelade,om åklagaren redan har inhämtat ett sakkunnigyttrande. Detta talar för enreform. Åklagaren kan visserligen inte under några omständigheter fråntas denegentliga beslutanderätten, men för effektiviteten i sakkunniginstitutet ärdet värdefullt om den som misstänks för brottet eller hans försvarare beredstillfälle att yttra sig rörande frågor om val av sakkunnig, även när behovet aven sakkunnig aktualiseras på ett mycket tidigt stadium av förundersökningen. Pågrund av det anförda har utredaren föreslagit att undersökningsleda ren, innan han inhämtar ett yttrande från någon annan sakkunnig än en 70 myndighet, skall beredaden misstänkte eller hans försvarare tillfälle att yttra sig angående valet avsakkunnig. Undersökningsledaren skall dock enligt förslaget kunna underiåta attinhämta synpunkter, om särskilda skäl föreligger. Jag delar utredarensuppfattning och förordar att hans förslag genomförs. När det gäller synpunktersom kommit fram under remissbehandlingen vill jag säga följande. harmenat att undersökningsledarens skyldighet att höra den misstänkte blivit alltför vidsträckt. Med anledning härav villjag peka på möjligheten att underlåtaatt inhämta yttrande om det föreligger särskilda skäl. 1 specialmotiveringenskall jag närmare utveckla vad jag lägger in i det uttrycket. Svenska hälso- ochsjukvårdens tjänstemannaförbund har i sitt remissyttrande tryckt på vikten avatt en sakkunnig verkligen är opartisk och menat att utredarens förslag inteavhjälper alla brister med nuvarande ordning. Förbundet vill att lagen skallföreskriva att åklagaren endast får anlita opartiska sakkunniga och att denmisstänkte skall få rätt att överklaga åklagarens beslut om utseende av ensakkunnig. Slutligen ifrågasätter förbundet om det inte bör införas enskyldighet för åklagaren i vissa fall att anlita en sakkunnig. Beträffande offentligasakkunniga, som alltså utses av rätten, finns en föreskrift i 40 kap. 2 § RBatt den sakkunnige inte får stå i sådant förhållande till saken eller tillnågon av parterna att hans tillföriitlighet därigenom kan anses förringad.Denna föreskrift gäller formellt sett visseriigen inte för sakkunniga somanlitas av undersökningsledaren. Av reglerna för hur en förundersökning skallbedrivas (se framför allt 23 kap. 4 § RB) följer emellertid attundersökningsledaren är skyldig att se till att den som han anlitar är tillföriitligi alla hänseenden. Med de nya regler som jag förordar kommer ju dessutom denmisstänkte normalt att kunna lägga synpunkter på valet av sakkunnig under fömndersökningen.Om den misstänkte och undersökningsledaren har olika uppfattning, torde undersökningsledareni allmänhet överiämna åt rätten att besluta i frågan. Mot denna bakgmnd menarjag att de regler som jag föreslår i allt väsentligt tillgodoser de krav somförbundet ställer. Jag anser dock inte att det finns skäl att ålägga åklagarenatt anlita sakkunnig i vissa mål. Man bör hålla i minnet att det är åklagarensom har bevisbördan, varför brister under fömndersökningen i allmänhet tordevara till fördel för den misstänkte. 2.7Tidsfristen för överklagande av tingsrättsavgöranden Mitt förslag: Den tid inomvilken en besvärsinlaga skall ges in vid överklagande av en tingsrätts beslutändras . Regeln om att domstolen skall pröva omöverklagandet har skett på föreskrivet sätt (dvs. genom vad eller genom besvär)tas bort. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslagen tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälenfbr mitt förslag: En tingsrätts avgörande av saken sker i tvistemål ochbrottmål genom dom. En dom kan överklagas genom institutet "vad". Densom vill överklaga en tingsrättsdom skall vädja mot domen. Det gör man genomatt ge in en vadeinlaga till den tingsrätt som har meddelat domen. Vadeinlaganskall ha kommit in till tingsrätten från den dag då domenmeddelades. När vadeinlagan har vidarebefordrats till hovrätten inledsrättegången där. Den följer särskilda regler i 50 och 51 kap. RB om vad itvistemål och brottmål. Vissatingsrättsavgöranden skall i stället överklagas genom "besvär".