prop · GD0342 · 1989-12-31 00:00:00 — Frågan är då barahur en sådan regel skall uttryckas i lagen. Skall den ingå som ett moment i medvållanderegdn?Eller skall den särskilda passiviietsregdn behållas och eventuellt ändras? Utantvekan anvisar passivitetsregeln i sin nuvarande utformning en relativt strängbedömning av eventuella ursäkter från den skadelidandes sida. Regeln bör därförinte behållas som i. dag. Alternativen är då att upphäva den eller att ändraden i enlighet med justitiekanslerns förslag. Enligtutredaren har passivitetsregeln tillämpats ytterst sällan. Detta har bekräftatsav justitiekanslem. Enligt min mening är då det egenvärde som ligger i att haen särskild regel om detta fall inte särskilt starkt. Härtill kommer att del ien del situationer kan vara befogat att låta den skadelidande få vissersättning även om han saknar en godtagbar ursäkt för underlåtenheten attöverklaga. Detta ger den allmänna medvållanderegdn utrymme för (jfr 6 kap. 1 §tredje stycket). Slutligen kan nämnas att förslaget till regler omskadeståndsansvar i samband med betalningssäkring (se avsnitt 2.1.2) inte harförsetts med någon särskild passivitetsregel. I propositionen uttalas attpassivitetsfallen bör inrymmas under den särskilda medvållanderegd somföreslås. Medhänsyn till vad jag nu har anfört förordar jag att passivitetsregeln i 3 kap. 4§ skadeståndslagen upphävs. Ifortsättningen bör alltså medvållanderegdn i 6 kap. 1 § skadeståndsla gen tillämpas i de fall då den skadelidande har underlåtit att överklaga ett beslut eller att använda ett särskilt rättsmedel. Finns det en godtagbar ursäkt för underlåtenheten skall medvållande inte anses föreligga. Bedöm ningen av vad som är en godtagbar ursäkt bör, som ovan sagts, vara nyanserad. Att ett juridiskt biträde har försummat att iaktta besvärstiden kan dock i regel inte anses som en godtagbar ursäkt. Däremot bör det i vissa fall betraktas som en godtagbar ursäkt att den skadelidande inte har 18 förståttatt han fick överklaga. Även hög ålder, ungdomligoerfarenhet eller psykiskinsufficiens som inte har utgjort laga förfall är ursäkter som ibland fåraccepteras. Detsamma bör gälla sådana fall då den skadelidande exempelvis på gmndav råd som han har fått av en god vän som framstod som sakkunnig har antagitatt det var meningslöst att överklaga. Finns det ingen godtagbarursäkt, är den skadelidande att anse som medvållande och går då normalt misteom ersättning för den skada som han hade kunnat undvika. Medvållanderegdn gerdock ett visst utrymme för att beakta även andra faktorer, exempelvis om denskadelidande skulle drabbas orimligt hårt av att bli utan ersättning. Eftersom medvållanderegdnär "mjukare" än passivitetsregeln och medger jämkning efter skälighet,kan man också i viss mån beakta sådana förhållanden som att det inte är denskadelidande själv utan det juridiska biträdet som bär skulden till att någotöverklagande inte har skett. En fömtsättning för att en sådan omständighetskall kunna beaktas bör dock normalt vara att den skadelidande har småmöjligheter att få ut ersättning av biträdet. Ävenunderlåtenhet att använda ett särskilt rättsmedel utgör en sådanpassivitet som kan leda till att den skadelidande går miste om ersättning.Detta bör i princip också kunna gälla vid tillämpning av den allmänna medvållanderegdn.Utsikterna att få resning, att få bifall till domvillobesvär eller att få återställandeav försutten tid är dock svåra att överblicka. Dessutom ärreglerna antagligen obekanta för de flesta privatpersoner. Därför bör en mildbedömning av medvållande-frågan ske särskilt i fall av denna typ. Allmänt settbör den skadelidande ha haft någon speciell anledning att tillgripa ettsärskilt rättsmedel för att man på denna gmnd skall sätta ned skadeståndet. Harhan haft juridiskt ombud bör det dock i vanliga fall kunna krävas att hananlitar denna utväg. Vadsom sagts om underlåtenhet att använda ett särskilt rättsmedel bör också gällaunderlåtenhet av den skadelidande att söka inhibition av ett felaktigt beslut. 2.5 förmögenhetsskada på grund av intrång i näringsverksamhet Mitt förslag: Vidren förmögenhetsskada som uppkommer på gmnd av intrång i näringsverksamhetskall skadeståndsbeloppet inte, som , vara begränsat till vad som ärskäligt med hänsyn till intrångets art och varaktighet, felets eller försummelsensbeskaffenhet och övriga omständigheter. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 42 45). Remissinstanserna:Utredarens förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av en stor majoritetav remissinstanserna. Det avstyrks av , och tre av fyra kommuner. Skälenför mitt förslag: Regeln i 3 kap. 5 § skadeståndslagen är en specialregel för ren förmögenhetsskadasom uppkommit till följd av in- Prop. 1989/90:42 trång i näringsverksamhet.Ersättning för sådan skada som uppstått genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning skall betalas "endast i den mån det är skäligt medhänsyn till intrångets art och varaktighet, felets eller försummelsensbeskaffenhet och övriga omständigheter". Det huvudsakliga skälet fördenna inskränkning är enligt förarbetena (prop. 1972:5 s. 373 och s. 529) har velat begränsa det allmännas ansvar för företagares uteblivna vinst.Avsikten är att vinsten i princip skall gottgöras helt när den kan ses som enersättning för företagarens egen arbetsinsats men att återhållsamhet skallvisas i övrigt, särskilt när vinsten framstår som onormalt stor eller oskälig.I bakgmnden fanns, när regeln infördes, farhågor för svåröverskådbaraekonomiska konsekvenser för det allmänna. Enligtutredaren har bestämmelsen haft ringa praktisk betydelse. Belysanderättspraxis saknas helt. Justitiekanslem har bekräftat att bestämmelsen haftmycket liten betydelse i hans skadereglerande verksamhet. Skadeståndskrav på gmndav intrång i näringsverksamhet synes över huvud taget ha varit långt mindrevanliga än som befarades när skadeståndslagen infördes. Utredaren har ocksåkommit fram till att regeln har ringa betydelse för det allmännas ekonomi. Somutredaren har anfört kan det ifrågasättas om det verkligen kan anses"skäligt" i vanlig bemärkelse att det allmänna skulle slippa attsvara för en skada bara därför att skadan avser en vinst som den enskilde har gåttmiste om. I näringsverksamhet torde just utebliven vinst ofta vara den mestbetydelsefulla skadan, en skada som kan få besvärande konsekvenserför den fortsatta driften. Bestämmelsen är vidare vag och svårtillämpad. Fömtsebarhetenför den enskilde är dålig. Vidare är regeln av sådant slag att den lätt kanskapa ovilja mot myndigheterna och lagstiftningen. De negativa effektema häravuppväger troligen de rent ekonomiska vinster som regeln måhända kan ge. Deflesta remissinstanserna är positiva till att denna begränsning i skadeståndsansvaretupphävs. Flera har framhållit att en inskränkning av denna typ i statensskadeståndsansvar är principiellt otillfredsställande. Justitiekanslem haruttalat att han inte finner anledning att motsätta sig att regeln slopas. Deremissinstanser som är negativa till förslaget anför i huvudsak att detta är gmndatpå otillräckliga överväganden och att kostnadsaspekterna, särskilt för kommunema,inte har analyserats. Det framhålls att det i fall av detta slag kan bli frågaom mycket stora skadestånd. Dettorde vara ovedersägligt att ersättningsbeloppen kan bli mycketstora vid intrång i näringsverksamhet. Totalt sett kan det dock knappast blifråga om någon allvariig kostnadsökning för det allmänna om regeln slopas. Detidigare anförda principiella skälen för att upphäva regeln väger dessutom såtungt att eventuella invändningar av ekonomisk art måste få vika. Somutredaren har anfört kan näringsidkarens risktagande ibland vara sådant att han bör få vidkännas jämkning av skadeståndet. Utredaren har därför diskuterat om det bör göras en komplettering till regeln i 3 kap. 6 § 20 Dennaregel innebär att den skadelidande själv får bära vissa risker av en i viss månliknande typ, nämligen för skador som täcks av försäkring eller som denskadelidande bort skydda sig mot genom att teckna försäkring. Det skulle i såfall läggas till att jämkning kan ske även på gmnd av eget risktagande.Utredaren har dock stannat för att inte föreslå någon sådan regel. Han harmenat att det är tveksamt om risktagande bör föranleda jämkning i andra fallän sådana då det är att betrakta som ett medvållande från företagarens sida ochdärför kari föranleda jämkning enligt den allmänna medvållanderegdn i 6 kap. 1 §. Jag instämmer i att detinte bör införas någon särskild regel om risktagande. Jämkning på gmnd avföretagarens eget risktagande bör alltså inte ske i andra fall än då detta äratt bedöma som ett medvållande till skadan. 2.6 Taleförbudet vid beslut av de högsta statsmakterna ochdomstolama Mitt förslag:Regeln i 3 kap. 7 § skadeståndslagen angående förbud mot talan om skadeståndmed anledning av beslut av de högsta statsmakterna och domstolama ändras något.Det skall bli möjligt att föra talan om skadestånd med anledning av beslut somhar överklagats till högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstoleni sådana fall där prövningstillstånd inte har beviljats. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt (se betänkandet s. 45 49). Remissinstanserna:Remissutfallet är övervägande positivt. , och kommun är dock negativa till utredarens förslag. Skälen för mitt förslag:Enligt regeln i 3 kap. 7 § skadeståndslagen är det inte tillåtet att föra talanom skadestånd med anledning av beslut av eller regeringen eller avhögsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen. Undantaggäller om beslutet har upphävts eller ändrats. Samma inskränkning i rätten attföra talan om skadestånd gäller beträffande beslut av en lägre myndighet närtalan har fullföljts hos regeringen, högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolenutan att beslutet har ändrats. Regeln gäller även i det fallet att högstadomstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen har vägrat prövningstillståndsedan ett beslut har överklagats dit från lägre rätt. Detta framgår avförarbetena och rättsfallet NJA 1986 s. 257. Däremot har bestämmelsen inteansetts tillämplig när regeringen har avgjort ett ärende, som överklagats dit,utan att pröva det i sak (se NJA 1984 s. 207). Efter tillkomsten av lagen(1988:205) om rättsprövning av vissa förvalt-ningsbeslut har bestämmelsen i 3kap. 7 § fått minskad praktisk betydelse såvitt gäller regeringens beslut. Detär möjligt att få till stånd en prövning i regeringsrätten av vissaregeringsbeslut. En skadeståndstalan utan föregående Prop. 1989/90:42rättsprövning är dock inte möjlig. Utredarenhar diskuterat den nu berörda regeln relativt utförligt (se betänkandet s, 45 48) och funnit att den i princip bör bevaras som . Jag delar dennauppfattning. Regeln bärs upp av viktiga konstitutionella och praktiska hänsyn.Liksom utredaren menar jag emellertid att talan om skadestånd bör kunna föras idet fallet att de högsta domstolarnas befattning med saken har inskränkt sig tillett beslut att inte bevilja prövningstillstånd. De krav som gäller för attprövningstillstånd skall beviljas innebär att det i den högsta instansen iregel inte förekommer någon prövning i sak. Det kan därför hända attfelaktigheter som har begåtts i underinstanserna inte kan rättas till i högstainstans utan blir bestående. Starka ändamålsskäl talar för att den enskilde gesmöjlighet att få skadestånd när han har tillfogats skada på grund av ett sådantfel. Bestämmelsenbör därför ändras i enlighet med det sagda. 2.7 Ikraftträdande m. m. Somriksdagen anfört (se 1988/89:LU31 s. 19) är det angeläget att de nu föreslagnalagändringarna möjligt genomförs. Jag förordar därför att reformenträder i kraft . Ienlighet med allmänna skadeståndsrättsliga principer bör de nya reglernatillämpas i fråga om skadefall som inträffar efter ikraftträdandet, medan äldreregler bör tillämpas på skadefall som inträffar före ikraftträdandet. Någonsärskild övergångsbestämmelse om detta behövs inte. Inteheller i övrigt finns behov av några övergångsbestämmelser. Somen del remissinstanser har framhållit är det inte uteslutet att ett fullständigtgenomförande av utredarens förslag skulle ha kunnat medföra vissa inte heltobetydliga kostnadsökningar för framför alh kommunerna. Som har framgått av vadjag redan anfört har jag bl. a. ined hänsyn till just osäkerheten beträffandekostnadseffekterna valt att på en viktig punkt hänskjuta frågan om lagändringtill den kommande utredningen om det allmännas skadeståndsansvar, nämligen närdet gäller den av utredaren föreslagna ändringen i 3 kap. 2 §skadeståndslagen. Vadsom därefter återstår av den av utredaren föreslagna reformen - . ochsom enligt vad jag har förordat i det föregående mi bör genomföras inger intenågra nämnvärda betänkligheter från kostnadssynpunkt. För , staten tordekostnadseffekterna bli försumbara. Äyen för kommunerna torde skillnaden iförhållande till nuvarande ordning bli så blygsam att., någon nämnvärd höjningav kostnaderna knappast blir aktuell. Vadsom nu har anförts har i huvudsak avsett det allmännas kostnader för skadestånd. Reformen torde inte heller i övrigt medföra några ökningar av kostnader eller resursbehov för det allmänna. . 22 3 Upprättat lagförslag Prop. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Förslaget bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 4\ Skadeståndsansvar för arbetsgivare och det allmänna Ändringarnai kapitlet innebär att 3-5 §§ upphävs och att 7 § får ändrad lydelse. Beträffandeverkningama av att 3 5 §§ upphävs hänvisas till den allmänna motiveringen(avsnitten 2.3 2.5). Talanom ersättning enligt 2 § får ej föras med anledning av beslut av riksdageneller regeringen eller av högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen, om icke beslutet upphävts eller ändrats. Sådan talan får ej heller föras medanledning av beslut av lägre myndighet, vilket efter överklagande prövats avregeringen, högsta domstolen, regeringsrätten el\erförsäkringsöverdomstolenutan att beslutet upphävts eller ändrats. Ändringeni paragrafens andra mening har kommenterats i den allmänna motiveringen (seavsnitt 2.6). Som där har framhållits innebär ändringen att den omständighetenatt högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen harvägrat prövningstillstånd numera inte skall utgöra hinder mot enskadeståndstalan grundad på beslut av lägre instans. Också när en talan mot ettadministrativt beslut har förts upp till regeringen men av ena eller andraanledningen inte har prövats där i sak är det möjligt att föra enskadeståndstalan avseende en skada som vållats genom den lägre myndighetensbeslut (jfr NJA 1984 s. 207). Närdispens har vägrats får det anses att grunden för skadeståndstalan är fel avhovrätten, kammarrätten eller försäkringsrätten, om inte den skadelidandeuttryckligen åberopar att fel har förekommit i själva beslutet i dispensfrågan. föreslagna lagtexten har också beaktats att det är försäkringsöverdomstolen och inte försäkringsdomstolen som det står i paragrafen somnumera är högsta instans i socialförsäkringsmål Ofr 2 § lagen 1978:40 ominförande av lagen 1978:28 om försäkringsdomstolar, m.m.). Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring iskadeståndslagen (1972:207). ' Bilagan har uteslutits här. Lagrådsremissens lagförslagöverensstämmer med pro positionens. 6 Beslut Prop- 1989/90:42 Regeringenbeslutar ieiiljéhet med föredragandens hemställan. Utdragur protokoll vid sammanträde , regeringsrådet , justitierådetLars K . Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådels yttrandeöver förslag till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207). Förslagethar inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagetföranleder följande yttrande av lagrådet: Ilagrådsremissen läggs fram förslag om ändringar i 3 kap. skadeståndslagen sombl. a. innebär att vissa särskilda bestämmelser om begränsningar i detallmännas skadeståndsansvar vid fel och försummelse vid myndighetsutövningskall upphävas. Några nya bestämmelser eller tillägg till äldre bestämmelserför att ersätta dem som skall upphävas föreslås inte. Däremot görs uttalandenom vad vissa nu och fortsättningsvis gällande, mer generella föreskrifter iskadeståndslagen kan tänkas eller rent av bör innebära beträffande frågor sombehandlas i ett par av de bestämmelser vilka föreslås upphävda. 1 anledninghärav vill lagrådet erinra om att det självfallet är naturligt att åberopatolkningar av föreskrifter i gällande rätt som skäl för antaganden om att någraallvarliga konsekvenser inte kan väntas inträda, om vissa andra regler upphävs.Däremot torde det inte vara möjligt att styra rättstillämpningen genom attskriva nya motiv till tidigare antagna föreskrifter utan att göra ändringar ideras lydelse. Om vissa specialregler upphävs måste självfallet de situationersom behandlas i dem bedömas med ledning av de allmänna föreskrifter som finnskvar på området. Dessa torde emellertid komma all av domstolar och andra myndighetertolkas och tillämpas med ledning av i första hand sin ordalydelse, deförarbeten som ligger till gmnd för deras antagande och tidigare rättspraxis ianslutning till föreskriftema. Ilagrådsremissen antas sålunda (se avsnitt 2.3) att resonemangen vid en vållandebedömningenligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen torde nära kunna ansluta till vad som angesi Högsta domstolens pricipavgöranden i rättsfallen NJA 1984 s. 340 I-III.Domstolens i remissen redovisade hänvisning i de angivna fallen till enbedömning också enligt standardregeln medför dock att någon säker slutsats intekan dras rörande den framtida rättstillämpningen i situationer motsvarande detfall där skadeståndstalan ogillades. Mest sannolikt är att i sådana ochliknande situationer domstolarnas vållandebedömning enligt 3 kap. 2 § kommeratt leda till ett vidgat skadeståndsansvar för stat och kommun. Närdet gäller upphävandet av passivitetsregeln i 3 kap. 4 § framstår de hänvisningar som görs till tillämpning av medvållanderegdn i 6 kap. 1 § skadeståndslagen som än mer tveksamma. Otvivelaktigt kan medvållande regdn slå till i vissa fall (jfr , Skadestånd vid myndighetsutöv- 25 ning II, s. 68 74). Men passivitetsregeln är, som justitiekanslem påpekar /90:42 i sitt remissyttrande, inte någon medvållanderegd och någon mergenerell tillämpning av den allmänna medvållanderegdn i den angivna situationenär enligt lagrådets mening inte att räkna med. Det torde nämligen mera sällankunna läggas den enskilde till last som oaktsamhet att han godtar en myndighetsavgörande och avstår från att klaga. I vart fall är det inte möjligt att göraså nyanserade antaganden om eller snarare rekommendationer för den framtidatillämpningen av den oförändrade allmänna medvållanderegdn som återfinns isenare delen av avsnittet 2.4 i lagrådsremissen. Medde nu gjorda påpekandena lämnar lagrådet som utgår från att möjligheten av ennågot längre gående skadeståndsskyldighet för stat och kommun än vad föredragandestatsrådet räknat med inte mbbar önskemålet att upphäva de särskildabegränsningsreglerna i 3 kap. skadeståndslagen det remitterade lagförslagetutan erinran. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministem , ordförande, och statsråden , , , , , R. , , , , G.Andersson,Lönnqvist, , , , , , , Proposition om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen 1 Anmälan av lagrådsyttrande m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till lag om ändring iskadeståndslagen (1972:207). Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför: Lagrådethar med vissa påpekanden rörande uttalanden som gjorts i lagrådsremissen lämnat det remitterade lagförslaget utan erinran. Med anledning av vad lagrådethar anfört vill jag för egen del framhålla följande. Lagrådethar anmärkt att det inte torde vara möjligt att styra rättstillämpningen genomatt skriva nya motiv till tidigare gällande bestämmelser som inte ändras. Närsom i detta fall lagregler upphävs och tillämpningen av vissa kvarvarandebestämmelser påverkas härav, är det dock enligt min uppfattning naturligt attdet i lagstiftningsärendet redovisas en bedömning av konsekvenserna förtillämpningen. Uttalanden av detta slag får av domstolar och andra rättstillämpandemyndigheter tillmätas den betydelse som motiveras av den sakliga tyngd de ansesha. Lagrådethar uttalat att det enligt dess bedömning inte är att räkna med någon mergenerell tillämpning av medvållanderegdn i 6 kap. 1 § skadeståndslagen i defall som har reglerats genom passiviietsregdn. Enligt lagrådet tordedet mera sällan kunna läggas den enskilde till last som oaktsamhet att hangodtar en myndighets avgörande och avstår från att överklaga. Jag menar attlagrådets bedömning här inte skiljer sig på något mera betydelsefullt sätt frånmin egen. Av de antaganden om rättsläget som jag gjort i lagrådsremissen tordeframgå att även jag räknar med en ganska restriktiv inställning i fråga om vadsom skall bedömas som medvållande. 1övrigt föranleder lagrådets yttrande inte några särskilda uttalanden från min sida. 2 Hemställan Prop. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslårriksdagen attanta det av lagrådet granskade lagförslaget. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta det förslag som föredraganden har lagtfram. Sammanfattning av betänkandet (Ds 1989:12) Prop. Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen 1enlighet med uppdraget har en översyn gjorts av skadeståndslagens regler omstatens och kommuns skadeståndsansvar vid myndighetsutövning. I promemorianframhålls att vissa reformer på området är motiverade bl. a. med hänsyn till deerfarenheter som vunnits sedan reglernas tillkomst . Den nuvaranderegleringen innebär vissa begränsningar i ansvaret, som visserligen inte såofta blir tillämpliga men i enskilda fall kan te sig alltför stränga mot denskadelidande. Allmänna skadeståndsrättsliga resonemang, bl. a. möjligheten attslå ut skadorna på kollektivet av skattebetalare, talar för att närmabestämmelserna till vad som gäller för enskilda arbetsgivares ansvar förperson- och sakskada. Därigenom förenklas regelsystemet, och det kommer attstämma bättre med vad man på allmänhetens sida tycks anse naturligt ochrimligt. Några kostnadsskäl kan inte anses tala mot en sådan reform. Förslagetinnebär att den grundläggande ansvarsregeln i 3 kap. 2 § skadeståndslagen (SkL)ändras så att inte ansvaret fömtsätter så nära samband som mellan den skadevållandehandlingen och det allmännas myndighetsutövning. Vidare upphävs vissa speciellabestämmelser (3 kap. 3 5 §§), som begränsar statens och kommunernas ansvar iförhållande till allmänna skadeståndsregler. En mindre jämkning sker också iden paragraf som reglerar rätten att föra talan på grund av fel av de högstastatsmakterna och dömande instanserna (3 kap. 7 §). Lagstiftningen skallenligt förslaget träda i kraft . Detallmännas skadeståndsansvar enligt speciell lagstiftning och i affärsverksamhetberörs inte av uppdraget och förbigås i stort sett i promemorian. Betänkandets lagförslag Prop. IT" 1 .n Bilaga 2 Lagom ändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenomföreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207) dels alt 3 kap. 3, 4 och 5 §§skall upphöra att gälla, dels att 3 kap. 1, 2 och 7 §§ skall ha följandelydelse. 1§Den som har arbetstagare i sin tjänst skall ersätta person- eller sakskada somarbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Motsvarandegäller i fall då arbetstagare i tjänsten vållar ren förmögenhetsskada genombrott. 1fråga om skadeståndsansvar för I fråga om skadeståndsansvar för staten eller kommun vidmyndig- staten eller kommun / samband hetsutövning gäller vadnedan i det- med myndighetsutövning gäller ta kapitel sägs. vad nedan i detta kapitel sägs.