prop · GD0342 · 1989-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1989/90:42 om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen Regeringenföreslår att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet . Ipropositionen läggs fram förslag till ändringar i reglerna i 3 kap. skadeståndslagenom statens och kommunernas ansvar för skador som vållas genom fel ellerförsummelse vid myndighetsutövning. Förslagetinnebär att vissa begränsningar som gäller för detta skadeståndsansvartas bort. Bl.a. upphävs den s.k. standardregeln, som har inneburit att ersättningsskyldighetför det allmänna föreligger endast om "de krav har blivit åsidosatta sommed hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dessutövning". Vidaregörs en mindre jämkning i den paragraf som reglerar rätten att föra talan omskadestånd på grund av fel av de högsta statsmakterna och dömande instanserna. Dennya lagstiftningen föreslås träda i kraft . Lagförslageti denna proposition har granskats av lagrådet. Propositionen innehåller därförtre huvuddelar; lagrådsremissen (s. 3), lagrådets yttrande (s. 25) ochföredragande statsrådets ställningstagande till lagrådets synpunkter (s. 27). Densom vill ta del av samtliga skäl för lagförslagen måste därför läsa alla tredelarna. 1 1989/90. Lag omändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenomföreskrivs i fråga om skadeståndslagen (1972:207)' delsatt 3 kap. 3 - 5 §§ skall upphöra att gälla, dels att 3 kap. 7 § skall haföljande lydelse. Talan omersättning enligt 2§ får ej föras med anledning av beslut av ellerregeringen eller av högsta domstolen, regeringsrätten ellerförsäkringsdomstolen, om icke beslutet upphävts eller ändrats. Sådan talan fårej heller föras med anledning av beslut av lägre myndighet mot vilket talan fudjöljtshos regeringen, högsta domstolen, regeringsrätten eller JÖrsäkringsdomsto-lenutan att beslutet upphävts eller ändrats. Talan omersättning enligt 2 § får ej föras med anledning av beslut av ellerregeringen eller av högsta domstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen,om icke beslutet upphävts eller ändrats. Sådan talan får ej heller föras medanledning av beslut av lägre myndighet, vilket efter överklagande prövats avregeringen, högsta domstolen, regeringsrätten elleryo>-säkringsöverdomstolenutan att beslutet upphävts eller ändrats. Denna lag träder i kraft . Lagen omtryckt 1975:404. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , S. ,, , , , , , ,G.Andersson, Lönnqvist, , , valds, Lööw, Lagrådsremiss om det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen Statensoch kommunernas skadeståndsansvar utanför avtalsförhållanden regleras dels iskadeståndslagen (1972:207), dels i ett antal lagar som innehåller bestämmelserom skadestånd på speciella områden. Reglerna har utsattsför kritik. Det har ansetts att de skadelidande har ett alltfördåligt skydd. 1riksdagen har - bl.a. (se 1988/89:LU2) behandlats motioner om en skärpning av skadeståndsansvaret för det allmänna.Därvid framfördes vissa invändningar mot en del av de begränsningar som i daggäller i fråga om den enskildes rätt att få skadestånd när denne har tillfogatsskada på grund av att fel eller försummelser har förekommit hos myndigheterna.Vidare har vissa otillfredsställande resultat av den nuvarande regleringenbeträffande det allmännas skadeståndsansvar visat sig i någradomstolsavgöranden. Ijanuari 1989 uppdrog jag åt en särskild utredare (justitierådet )att se över skadeståndslagens regler om statens och kommunernasskadeståndsansvar. Utredaren avlämnade betänkandet (Ds 1989:12) Detallmännas ansvar enligt skadeståndslagen. Betänkandet har remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betänkandetsom bilaga 1, dels det lagförslag som betänkandet innehåller som bilaga 2, delsen sammanställning av remissyttrandena som bilaga 3 . 2 Allmän motivering 2.1 Allmänna utgångspunkter Undersenare år har stor uppmärksamhet ägnats åt en del fall där oriktiga myndighetsingripandenhar lett till betydande ekonomiska skador för en- Det har gällt bl.a. näringsidkare som har utsatts för tvångsåtgärder Prop. 1989/90:42 ianledning av brottsmisstankar och som trots att misstankarna sedermera avskrivits har tvingats att lägga ner rörelsen på gmnd av åtgärderna och den publicitetsom skapats. Bl.a.till följd av sådana uppmärksammade fall som har nämnts har det uppstått endebatt om de bestämmelser som reglerar statens och kommunemasskadeståndsansvar vid fel i samband med myndighetsutövning. Från olika hållhar påståtts att den nuvarande regleringen gör det alltför svårt för en enskildskadelidande att få kompensation för sina ekonomiska föriuster. Föreskadeståndslagens tillkomst fanns inga allmänna regler om statens ochkommunernas skadeståndsansvar i samband med myndighetsutövning, endast reglerför vissa speciella fall. Den hävdvunna uppfattningen var att det allmänna vidmyndighetsutövning i princip inte hade något skadeståndsansvar. De skadelidandefick i stället försöka få ersättning från de tjänstemän som kunde visas hafelat. Efter hand luckrades denna uppfattning upp i rättspraxis. Staten och kommunemaförpliktades att betala skadestånd i vissa fall. Rättsläget var dock på flerasätt oklart. Medskadeståndslagens regler skedde en precisering och en utvidgning av detallmännas skadeståndsansvar. Av 3 kap. 1 § första stycket framgår att allaarbetsgivare staten och kommunerna såväl som privata arbetsgivare ansvararför skador som deras anställda vållar i tjänsten. I fråga om person- ochsakskada innebär detta ett ansvar för arbetstagarens "fel ellerförsummelse i tjänsten". När det gäller ren förmögenhetsskada omfattaransvaret endast sådana skador som arbetstagaren vållar i tjänsten genom brott. Vidsidan av detta allmänna arbetsgivaransvar gäller ett särskilt ansvar för statenoch kommunerna för skador som har vållats genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning. När det gäller ren förmögenhetsskada är detta ansvar merlångtgående än det allmänna arbetsgivaransvaret, eftersom det inte förutsätterbrottslig handling. På olika sätt är dock ansvaret inskränkt. Reglema återfinnsi 3 kap. 2- 10 §§ skadeståndslagen. De innebär i korthet följande. Begreppet"myndighetsutövning" avser, enligt den definition som brukaranvändas, beslut och åtgärder från det allmännas sida som är ett uttryck församhällets rätt att utöva makt över medborgarna. Genom uttrycket "vidmyndighetsutövning" (se 3 kap. 1 § andra stycket och 2 § första stycket)utesluts därmed sådana skador som visserligen uppkommit vid offentligverksamhet men där denna verksamhet inte uppvisar några karakteristiskaoffentligrättsliga drag. Vidare utesluts alla sådana skador som visserligen harett visst samband med myndighetsutövning men ändå inte har uppkommit"vid" själva myndighetsutövningen (angående innebörden härav seavsnitt 2.2). Vadsom stadgas om "kommun" i bestämmelserna gäller också landstingskommun,kommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet (se 2 § andra stycket). Ensärskild begränsning i det allmännas skadeståndsansvar föreskrivs i den s. k.standardregeln (se 3 kap. 3 §). Enligt denna skall skadestånd utgå "endastom de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art ochändamål skäligen kan ställas på dess utövning". Även om det förekommit feleller försummelser kan alltså det allmänna undgå skadeståndsansvar, nämligenom handlandet från myndighetens sida trots allt anses ha hållit en godtagbarstandard. I3 kap. 4 § finns en "passivitetsregd". En skadelidande som utangiltig anledning låter bli att föra talan mot ett felaktigt beslut, eller attanvända ett särskih rättsmedel som stått till buds, har inte rätt tillersättning för sådan skada som han hade kunnat undvika genom att överklaga. Vidaregäller en särskild begränsning i det allmännas skadeståndsansvar för renförmögenhetsskada vid intrång i näringsverksamhet (se 3 kap. 5 §). Ersättningutgår "endast i den mån det är skäligt med hänsyn lill intrångets art ochvaraktighet, felets eller försummelsens beskaffenhet och övriga omständigheter". I3 kap. 6§ finns en regel om jämkning av skadestånd på gmnd av föreliggandeförsäkringar eller försäkringsmöjligheter. Regeln avser bara sakskada ochgäller alla arbetsgivare, dvs. inte bara det allmänna. Skadeståndstalanfår inte föras med anledning av beslut av , regeringen, högstadomstolen, regeringsrätten eller försäkringsöverdomstolen, om inte beslutethar upphävts eller ändrats (se 3 kap. 7 §). Detsamma gäller beslut av lägremyndighet, om talan har fullföljts hos regeringen, högsta domstolen,regeringsrätten eller försäkringsöverdonistolen utan att beslutet har upphävtseller ändrats. Enligt motivuttalanden och prejudikat gäller förbudet att föratalan även i det fallet att ett överklagande har skett till högsta domstoleneller regeringsrätten men prövningstillstånd har vägrats. I3 kap. 8 § finns en regel om förhållandet till bestämmelserna i trafikskadelagen. Detallmännas ansvar enligt 3 kap. skadeståndslagen gäller inte fel eller försummelservid lotsning (se 3 kap. 9 §). I3 kap. 10 § finns föreskrifter angående rätt fomm för talan om skadestånd på gmndav dom eller beslut som meddelats av de allmänna domstolama ellerregeringsrätten samt talan om skadestånd på gmnd av beslut av ellerregeringen. Regeln gäller även beslut eller åtgärder av vissa befattningshavare.Innebörden är i stora drag att talan med anledning av fel som påstås varabegånget av allmän underrätt eller av en domare där väcks i hovrätt, medantalan i övriga fall väcks i högsta domstolen. Vidsidan av skadeståndslagens regler finns, som sagts, särskilda bestämmelserom statens skadeståndsansvar på speciella områden. Utredaren nämner någraexempel (se betänkandet s. 8 O- Därtill kan nämnas att regeringen i prop.1989/90:3 lagt fram förslag till ändringar i betalningssäkringslagen. Ipropositionen föreslås ett strikt ansvar för staten i vissa fall för skador somdrabbar den som har utsatts för betalningssäkring. Detkan tilläggas att det personliga skadeståndsansvaret för arbetstagare 5 hos staten och kommunemaär, liksom för andra arbetstagare, lindrat i Prop. 1989/90:42 förhållande tillallmänna regler om skadestånd. Enligt 4 kap. 1 § skadeståndslagen ansvarar enarbetstagare för skador som han har vållat genom fel eller försummelse itjänsten "endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn tillhandlingens beskaffenhet, arbetslagarens ställning, den skadelidandes intresseoch övriga omständigheter". Degällande reglerna innebär alltså att staten och kommunerna vid myndighetsutövninghar ett ansvar som går längre än det som följer av allmänna regler omskadeståndsansvar. Särskilt gäller detta i fråga om s. k. rena förmögenhetsskador.Att ansvaret har utsträckts vid myndighetsutövning beror framför allt på attsamhällsorganen i denna verksamhet intar en monopolställning med möjligheter tilldirekt eller indirekt tvång mot enskilda. Skadeståndsansvaretvid myndighetsutövning är emellertid, som framgått, inskränkt genom särskildabegränsningar i lagen. När skadeståndslagen tillkom varnade man från flerahåll för att det utvidgade skadeståndsansvaret för det allmänna skulle kommaatt medföra en avsevärd ekonomisk belastning för stat och kommun. Det vardärför naturligt att lagstiftaren iakttog en viss försiktighet.Begränsningarna i ansvaret kan till stor del ses som ett uttryck för dennaförsiktighet. Jaghar förståelse för den kritik som riktats mot vissa av de inskränkningar somfinns i det allmännas skadeståndsansvar. Det är av största vikt att detallmännas verksamhet omfattas med förtroende av medborgarna. För dettaförtroende har det säkerligen mycket stor betydelse om staten och kommunerna ärberedda att kompensera skador som uppkommer på gmnd av fel som begås avmyndigheterna. Detsagda är det kanske viktigaste argumentet för en utvidgning av det allmännasskadeståndsansvar. Av stor betydelse är emellertid också, som utredaren ochflera remissinstanser har framhållit, att utvecklingen på många områden hargått mot ökade befogenheter för det allmänna. Det måste anses naturligt att ensådan utveckling åtföljs av ett strängare skadeståndsansvar för myndigheterna.I traditionella skadeståndsrättsliga resonemang bmkar ett strängt ansvarmotiveras bl. a. med att den skadelidande utsätts för skaderisker som han intesjälv har godtagit eller kunnat gardera sig mot. Ett sådant resonemang ärtillämpligt på många myndighetsåtgärder. Ävenriskfördelningssynpunkter talar för ett utvidgat skadeståndsansvar för fel isamband med myndighetsutövning. En ekonomisk skada som för den enskilde ärmyckel betydelsefull är oftast lätt att bära för det allmänna. Även om enutvidgning av ansvaret i några enskilda fall skulle medföra betydligt ökadeersättningsbelopp jämfört med , kan det inte antas komma att i nämnvärdgrad påverka det allmännas kostnader. Vad som sagts om deekonomiska konsekvenserna gäller åtminstone på den statliga sidan. Beträffande kommunema ter sig situationen kanske något annorlunda. har i sitt remissvar uttryckt 6 allvariigafarhågor för de ekonomiska följderna för särskilt de mindre Prop.1989/90:42 kommunema. Som exempel på sådan verksamhet som kan komma att ådrakommunerna stora skadeståndsanspråk har nämnts ålgärder och beslut på plan- ochbygglagstiftningens område. Riskernaför besvärande ekonomiska konsekvenser för vissa kommuner kan trotsmöjligheten att teckna s. k. kommunansvarsförsäkring inte ignoreras. Särskiltmot bakgmnd av att uttalat att en parlamentarisk utredning bör kommatill stånd på det nu aktuella området (se 1988/89:LU31, rskr. 247) bör därför,som jag återkommer till i det följande, det av utredaren framlagda förslaget ien viss del övervägas ytterligare. Bl.a. till följd härav får den reform somjag föreslår i det följande ganska begränsad effekt för kommunemasskadeståndsansvar. Den torde inte i någon nämnvärd mån påverka detta ansvar på gmndav försummelser i samband med planläggning av markanvändning eller beviljandeav byggnadslov. Härtill kommer kommunemas möjlighet att skydda sig genom kommunansvarsförsäkring.Från försäkringsbranschens sida har uttalats att den aktuella ansvarsutvidgningenknappast kommer att föranleda några ändringar i bolagens åtaganden enligtdenna försäkring, om man bortser från att ökade skadekostnader kan leda till enviss uppjustering av premierna. Somskäl mot att utvidga det allmännas skadeståndsansvar har vidare från många håll- bl.a. från skatteförvaltningen, justitiekanslem och kommunema uttrycktsfarhågor för att en icke önskvärd återhållsamhet kan komma att sprida sig hos myndighetema.Framför allt menar man att det kan bli en försämring av den service som ges tillallmänheten i form av råd och upplysningar. Men reformen kan även tänkasmedföra, anförs det, längre handläggningstider och en minskad vilja att tainitiativ i angelägna frågor. nya förvaltningslagen (1986:223) läggs stor vikt vid myndigheternasservice till allmänheten. Tjänstemännen måste kunna ge en fullgod service ochfullgöra sina övriga åligganden utan att hämmas av en överdriven försiktighet.Givetvis vore det olyckligt om en reform av skadeståndsansvaret resulterade ien oönskad återhållsamhet. Farhågoma för att en måttlig skärpning avskadeståndsansvaret får sådana konsekvenser är emellertid enligt min meningöverdrivna. Som utredaren har anfört har man anledning att sätta tilltro tilltjänstemännens ansvarskänsla och vilja att göra ett gott arbete. Det finns ingabelägg för att risken att ådra myndigheten skadeståndsansvar har någon påtaglighämmande inverkan. Som utredaren har påpekat synes inte heller del tidigare() mycket långtgående straffansvaret för tjänstefel ha haft någonkänd hämmande effekt i fråga om servicebenägenhet och initiativkraft. Detär också från principiella utgångspunkter svårt att motivera en begränsning i skadeståndsansvaret med risker för passivitet och försämrad service. En utgångspunkt för myndigheternas verksamhet måste vara att denna skall bedrivas på ett sådant sätt att det inte i någon större utsträck ning förekommer felaktigheter som leder till att enskilda lider skada. En tjänsteman bör i regel inte uttala sig mer tvärsäkert an som är befogat med : hänsyn till de kunskaper han har, normalt inte heller vidta åtgärder om 7 vars riktighet han ärtveksam. Sådan försiktighet som medför en högre Prop. 1989/90:42 kvalitetär i princip av godo. Givetvis får försiktigheten inte innebära att man frånmyndighetens sida vägrar att lämna upplysningar eller underlåter att tabehövliga initiativ. Som jag har varit inne på tror jag dock att detknappast finns anledning att befara en sådan utveckling. är de förvaltningsrättsliga ärendena ofta så komplexa attdet är svårt att säga vilket råd eller vilken upplysning som är den rätta.Detta ger mig anledning att betona den vållandebedömning som alltid skall görasnär skadeståndsansvar enligt 3 kap. skadeståndslagen ifrågasätts. Vidrådgivning i ärenden av komplex natur är det befogat att myndighetensrepresentanter ger uttryck för försiktighet. Om så sker, tordeskadeståndsansvar sällan bli aktuellt. Byggnadsområdet kan tas som ett exempel.Det är givetvis inte meningen att kommunens representanter skall ta över detansvar för att arbetet utförs med omdöme och sakkunskap som enligtbyggnadsförfattningarna åvilar den byggande. Vållandebedöm-ningen måste utgåfrån vad som rimligen kan begäras av kommunen i varje enskilt fall. ex. plan- och byggärenden illustreras detta av rättsfallen NJA 1984 s. 340 I-III;högsta domstolens domar i de nämnda rättsfallen uttrycker enligt min mening välvad som bör gälla även efter de ändringar i skadeståndslagen som jag i detföljande föreslår. Attfelaktigheter ändå uppstår i arbetet på myndigheterna är ofrånkomligt. Allakan göra misstag. Att en tjänsteman råkar ådra myndigheten skadeståndsansvarbör normalt inte innebära ett allmänt underkännande av tjänstemannensarbetsinsatser. Som särskilt har betonat är det viktigt attdetta klargörs och att arbetsförhållandena på myndigheterna är sådana att intetjänstemännen hämmas av en rädsla för att göra fel. Insatser i form avutbildning och instmktioner samt vissa organisatoriska förändringar kan vidare,som också har påpekat, bidra positivt till tjänstemännensanpassning till de ändrade reglerna. Jagvill också något beröra de nya reglerna om straffansvar för offentligt anställda(se prop. 1988/89:113, 1988/89:JuU24, rskr. 312, SFS 1989:608). Dessa gällerfrån och med och innebär en skärpning av det straffrättsligatjänsteansvaret. När den enskilde tjänstemannens ansvar för felaktigheter iden offentliga verksamheten utvidgas, kan det finnas anledning att gå ett stegvidare även i fråga om statens och kommunernas eget ansvar. En sådan utvidgningav ansvaret framstår också som en naturlig konsekvens av den markering avmyndigheternas serviceansvar som skett genom tillkomsten av den nyaförvaltningslagen . Liksom de nu nämnda båda reformerna kan enutvidgning av det allmännas skadeståndsansvar ses som ett led i arbetet på attstärka rättssäkerheten i myndigheternas verksamhet. Motbakgmnd av vad som har anförts finns det enligt min mening skäl för attskärpa det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning. Riksdagenhar , som jag antydde, uttalat att en pariamentarisk kommitté bör tillsättas för att se över det allmännas skade ståndsansvar i samband med myndighetsutövning. det förslag som utredarenhar lagt fram i viss mån tillgodose den kritik som har framförts mot dennuvarande ordningen. ansåg dock att det finns skäl att överväga vadsom i ett längre tidsperspektiv ytterligare kan göras för att förbättrasituationen för de skadelidande (se 1988/89:LU31, rskr. Jag avser att senareföreslå regeringen att bemyndiga mig att tillkalla en sådan kommitté. Som jagåterkommer till i avsnitt 2.2 bör ett av de förslag som föreligger hänskjutastill denna kommitté. Något hinder finns inte mot att man i övrigt genomför deframlagda förslagen utan att avvakta resultatet av det blivandeutredningsarbetet. Tvärtom är det angeläget att man så snart som möjligtförbättrar de skadelidandes ställning i enlighet med dessa förslag. Detta ärockså mening (se 1988/89:LU31), och en klar majoritet avremissinstanserna har samma uppfattning. 2.2 Anknytningen till myndighetsutövning Minbedömning: Någon ändring bör inte nu göras i gällande bestämmelser om att detallmänna kan förpliktas att betala skadestånd bara om det skadevållandehandlandet har skett "vid myndighetsutövning". bör dockskadeståndsansvaret omfatta även vissa fall som har ett mindre nära samband medmyndighetsutövning. Den kommitté som skall tillkallas bör överväga hur ettsådant vidgat ansvar närmare skall utformas. Utredarensförslag: Det skall i fortsättningen vara tillräckligt för skadeståndsansvaratt det skadevållande handlandet skett "i samband medmyndighetsutövning" (se betänkandet s. 23 32). Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har tillstyrkt utredarens förslag eller lämnat dettautan erinran. Ett antal remissinstanser, däribland justitiekanslem.Landstingsförbundet, och tre av fyra kommuner är docknegativa eller tveksamma till förslaget. Sammanfattningav skälen för min bedömning: Lagens nuvarande krav på att en skada skall havållats genom fel "vid myndighetsutövning" innebär att den enskildekan gå miste om ersättning för en skada, trots att skadan har orsakats av attklara fel har begåtts av en myndighet och trots att den enskilde har varitberoende av ett riktigt handlande från myndighetens sida. Starka skäl talarför att en skada som har vållats genom fel av en myndighet skall kunna medföra skadeståndsskyldighetså snart myndigheten eller dess tjänstemän har uppträtt med den auktoritet ochdet ansvar som följer av myndighetens offentliga maktutövning. En närmareprecisering av ett sådant utvidgat ansvar bör emellertid övervägas ytterligareav den kommitté som skall tillkallas. Skälenför min bedömning: För att staten eller kommunerna skall kunna bliersättningsskyldiga enligt skadeståndslagen - utöver vad som följer av detallmänna arbetsgivaransvaret enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen krävs attden skadevållande handlingen har ägt rum "vid myndig- hetsutövning"(se 3 kap. 2§ första stycket). Begreppet myndighetsutöv- Prop. 1989/90:42 ningavser, som sagts, beslut eller åtgärder från det allmännas sida som ärett uttryck för samhällets rätt att utöva makt över medborgarna. Det är såledesfråga om myndighetsutövning när en myndighet bestämmer över enskildasrättigheter eller skyldigheter eller utövar tvång mot medborgarna. Rådgivningoch annan serviceverksamhet är däremot inte myndighetsutövning. Uttrycket"vid myndighetsutövning" omfattar enligt förarbetena (se prop. 502) alla sådana beslut och åtgärder som antingen självständigt utgörmyndighetsutövning eller står i ett nära samband med myndighetsutövningen.Uttrycket innefattar sålunda åtgärder som ingår endast som ett led imyndighetsutövningen men som är reglerade av offentligrättsliga föreskrifteroch indirekt kan få rättsliga konsekvenser för den enskilde. Som exempel kannämnas olika förberedande åtgärder inför avgörandet av ett mål i en domstol ochvissa förvaltningsärenden hos en myndighet. Uttrycket innefattar även vissaandra handlingar som står i ett mycket nära tidsmässigt och funktionelltsamband med myndighetsutövningen. Däremot omfattas inte åtgärder som endasthar ett avlägset samband med sådan utövning. Särskildasvårigheter när det gäller att avgränsa innebörden av uttrycket "vidmyndighetsutövning" uppkommer i fråga om upplysningar från en myndighetsom ges utan anknytning till ett visst ärende. har i sinpraxis fäst avgörande vikt vid om upplysningen har rört en konkret fråga somomedelbart kunde bli aktuell för myndigheten. I rättsfallet NJA 1985 s. 6961ansågs att ett svar från på en försäkrads förfrågan hadelämnats "vid myndighetsutövning". Den försäkrade frågade om hon haderätt till ersättning från kassan, om hon stannade hemma hos sittsjuka barn. Hon fick ett felaktigt jakande svar. I rättsfallet NJA 1985 s.