prop · GD036 · 1989-12-31 00:00:00 — Förslaget innebär, att man skapar en ny skillnad mellan de regelsystem som gäller inom den enskilda respektive den offentliga sek torn. Härvidlag går utredningen emot sin allmänna strävan att så långt möjligt förenhetliga regleringen rörande sekretess i skyddsarbetet. Vidare medför förslaget, att olika sanktioner skulle gälla vid skyddsombuds över trädelse av regel om tystnadsplikt inom den enskilda sektorn, beroende på vilken typ av intresse sekretessen avser att skydda. Om tystnadsplikten gäller enskilds personliga förhållande eller förhållande av betydelse för rikets försvar, skulle fortfarande straffansvar enligt 20 kap. 3 § BrB gälla, medan överträdelse av tystnadsplikt till skydd för enskilds ekonomiska förhållande skulle sanktionernas enbart genom skadeståndsskyldighet, vil ken i flertalet fall ej skulle drabba skyddsombudet utan organisationen. Det torde inte sällan vara av vital betydelse för arbetsgivaren, att sekretess belagd information om hans ekonomiska förhållanden ej obehörigen 48 sprids.Enligt min uppfattning saknas bärkraftiga skäl att i sanktionshänse- Prop.1989/90:6 ende särbehandla denna typ av överträdelse av tystnadsplikt. Härtillkom- Bilaga 2 mer att skyddsombudet traditionellt har en mycket självständigställning i förhållande till den fackliga organisation som utsett vederbörande,samt att skyddsombud har en mer vidsträckt rätt till information än fackliga förtroendemäni allmänhet. Dessa omständigheter talar för ett bibehållande av det personligaansvaret för skyddsombuden inom såväl den enskilda som den offentliga sektorn.Vidare må noteras att skyddsombudens oro över straffansvar i kombination med obehörighetsrekvisitetsvaghet (jfr betänkandet s. 156) torde reduceras, om obehörighetsrekvisitettolkas på det strikta sätt som jag tidigare förordat. Avslutningsvis vill jagtillfoga, att den omständigheten, att 8 kap. 3 § arbetsmiljölagen ejtillämpats, i sig inte utgör något vägande skäl för att ändra bestämmelsen. Medsamma argument kunde man i så fall hävda, att straffansvaret borde tas bortäven vad gäller brott mot tystnadsplikt till skydd för enskilds personligaintresse eller för rikets försvar. Det är naturligtvis inget eftersträvansvärt,att en Straffbestämmelse skall komma till användning på det sätt att den oftaleder till åtal och fällande dom. Om den visar sig ha sådant preventiv effekt,att den inte behöver tillämpas, är detta tvärtom ytterst tillfredsställande. Styrelsendelar inte utredningens uppfattning om behovet av förändring av det nuvarandesanktionssystemet för de fackliga förtroendemän som bryter motsekretessbestämmelserna. Även om arbetsmiljölagens straffbestämmelser vidöverträdelse av tystnadsplikt knappast har tillämpats, föreligger inteanledning att efter mönster från medbestämmandelagen införaskadeståndsskyldighet vid brott mot tystnadsplikt. Rent principiellt har ettskadestånd en helt annan rättslig dignitet än ett straffansvar och bör därför inteförekomma som sanktionsmedel vid brott mot tystnadsplikt. Det får även ansesstridande mot svensk rättstradition att för ett och samma brott tillämpa olikasanktionssystem beroende på om brottet har begåtts av en facklig förtroendemaneller inte. På det kommunala området skulle dessutom förslaget leda tillsvårigheter i den praktiska tillämpningen, eftersom olika sanktionssystemskulle bli tillämpliga beroende på om den kommunala verksamheten bedrivs ikommunal regi av en nämnd eller i form av ett särskilt rättssubjektsåsom bolag, stiftelse eller dylikt. Styrelsen avstyrker därför utredningensförslag och anser att det nuvarande sanktionssystemet bör bibehållasoförändrat. Styrelsendelar inte utredningens uppfattning om behovet av förändring av det nuvarande sanktionssyslemet för de fackliga förtroendemän som bry ter mot sekretessbestämmelserna. Även om arbetsmiljölagens straffbe stämmelser vid överträde av tystnadsplikt knappast har tillämpats, förelig ger inte anledning att efter mönster från medbestämmandelagen ersätta 49 4 1989/90. detpersonliga straffansvaret med ett skadeståndsrättsligt ansvar för den Prop.1989/90:6 fackliga organisationen vid brott mot tystnadsplikt. Det är enligtstyrelsens Bilaga 2 uppfattning olämpligt att för brott mot tystnadsplikttillämpa olika sanktionssystem beroende på om brottet har begåtts av enfacklig förtroendeman eller annan. På det landstingskommunala området skulle dessutorriförslaget leda till svårigheter i den praktiska tillämpningen, eftersom olika sanktionssystemskulle bli tillämpliga beroende på om verksamheten bedrivs i regi aven landstingskommunal nämnd eller av ett särskilt rättsobjekt såsom bolag,stiftelse eller dylikt. Styrelsen avstyrker därför utredningens förslag ochanser att det nuvarande sanktionssystemet bör bibehållas oförändrat. EnligtSAF är utredningens förslag till ett ändrat sanktionssystem vid brott mottystnadsplikt oacceptabelt. SAFvill med kraft understryka vad som anförts i denna fråga i det särskildayttrandet och åberopar yttrandet som sitt eget. Vianser inte, till skillnad från utredningen, att det personliga straffansvaretenligt 20:3 skall tas bort från arbetsmiljölagen vad avser brottmot sekretessen för yrkeshemligheter m. m. Detta främst av två anledningar. Fördet första menar vi att det torde stå klart att lydnaden av en lagregel ärberoende av att någon form av sanktion drabbar den som bryter mot regeln. Iutredningens förslag till nya lagregler föreslås att sanktionen inte skalldrabba den som begår brottet utan dennes organisation. Ur preventiv synpunktoch med hänsyn till att avsevärd skada vid lagöverträdelse kan vållas anser videt väsentligt att den som begått ett brott själv får bära straffet. Fördet andra anser vi att den skillnad i ansvar mellan anställda i offentligrespektive privat verksamhet som blir resultatet av utredningens förslag äromotiverad och dessutom olycklig. Att personer med samma uppgifter skallbedömas efter olika ansvarsbestämmelser beroende på var de arbetar är inte enlösning som är eftersträvansvärd. Viförordar därför bibehållande av dagens regler med straffansvar för brott motsekretess både för anställda i offentlig och privat verksamhet och lika reglerför förtroendevalda och andra skyddskommittéledamöter. Vihar ingenting emot att man utöver det personliga straffansvar också skullekunna ha ett straffansvar för organisationer som oriktigt hanterat sekretinformation som lämnats till organisationien på ett riktigt sätt. Överträdelserav arbetsmiljölagens bestämmelser om tystnadsplikt medför straffansvar för "brott mot tystnadsplikt" enligt 20 kap. 3 § BrB. Utredningenföreslår att detta straffansvar skall ersättas med ett skade- Prop.1989/90: 6 ståndsansvar efter mönster i medbestämmandelagen (MBL). Förändring- Bilaga2 en avser den dfel av tystnadsplikten som avser yrkeshemligheter och liknande. Organisationenanser att utredningens förslag i denna del är dåligt underbyggt. Utredningenpåpekar att det nuvarande sanktionssystemet aldrig har tillämpats, men detta ärenligt organisationens mening inte något bärande argument tor en förändring.Såvitt framgår av utredningens direktiv ligger det inte heller inom ramen förutredningens uppdrag att föreslå nya sanktionsregler. Förnärvarande svarar skyddsombud under straffansvar för sin tystnadsplikt,oavsett om de är verksamma i offentlig eller privat tjänst. Utredningensförslag har den konsekvensen att brott mot tystnadsplikten får olikakonsekvenser beroende på om skyddsombudet är verksam i offentlig eller privattjänst. De offentligt anställda kommer, till skillnad från de privat anställda,att ha kvar sitt personliga straffansvar. Denna olikhet uppkommer vid brott motsekretessen som gäller yrkeshemligheter m.m., men inte om sekretessen gällerenskildas personliga förhållanden eller förhållanden av betydelse för riketsförsvar. Vidareblir del personliga ansvaret olika om skyddsombudet i privat tjänst är utseddav en facklig organisation eller inte. Är skyddsombudet inte utsett av enfacklig organisation blir ett eventuellt skadestånd personligt. 1 annat fallkommer skadeståndet att bäras av den fackliga organisationen. avstyrker bestämt att ett brott mot tystnadsplikten skallkunna få så olika konsekvenser beroende på om skyddsombudet är utsedd av enfacklig organisation eller inte eller om verksamheten är i privat eller offentligregi. Det torde inte uppfattas som rättvist att samma gärning skall kunna få såolika personliga konsekvenser i de olika fallen. avstyrker därför förslagen om ändrade sanktionsregler. Utredningenföreslår vissa ändringar i sanktionssystemet vid brott mot tystnadspliktsbestämmdserna.Enligt förslaget skall brott mot tystnadsplikt vad avser yrkeshemlighet,arbetsförfarande eller affärsförhållande sanktioneras med skadestånd och intesom nu genom straffansvar. Om den som bryter mot tystnadsplikten har blivitutsedd av arbetstagarorganisation skall organisationen svara för skada. Vid brott mot tystnadspliktenvad avser enskilds personliga förhållan den eller förhållande av betydelse för landets försvar bibehålls emellertid straffansvaret enligt . Som påpekas i utredningen kan detta straffansvar i kombination med regleringen i skadeståndslagen också leda till ett personligt skadeståndsansvar. Den föreslagna ändringen tar sikte endast på privat anställda. För offentligt anställda föreslås att den nuva rande straffrättsliga regleringen bibehålls. Ettsyfte med förslaget har varit att till viss del samordna sanktionssyste- Prop.1989/90: 6 met med medbestämmandelagens reglering angående brott mot där regle-Bilaga 2 rad tystnadsplikt. Från de fackliga organisationernas sida finns detnaturligtvis ett intresse av att de fackliga funktionärerna inte onödigtvisges ett alltför tungt ansvar. Utredningens strävan att anpassasanktionssystemet till annan lagstiftning rörande förhållandena i arbetslivetär vällovlig. Frågan är emellertid om inte sanktionsbestämmelserna iarbetsmiljölagen vid brott mot tystnadsplikt behöver bli föremål förytterligare överväganden. Tystnadspliktenenligt medbestämmandelagen är till sin art skild från tystnadsplikten enligtarbetsmiljölagen, nämligen därigenom att tystnadsplikten enligtmedbestämmandelagen inträder i och med en förhandling i vilken organisationenär part, under det att tystnadsdplikt enligt arbetsmiljölagen åvilar detenskilda skyddsombudet redan genom bestämmelser i lag. Så länge denna skillnadi konstruktion kvarstår, kan det vara motiverat att sanktionssystemet är olikai de båda lagarna. Andrafrågor som skulle behöva penetreras ytterligare är bl. a. om det är lämpligtatt låta brott begångna av privatanställda respektive offentliganställdasanktioneras enligt olika regler. har ju strävan på detarbetsrättsliga området varit att så långt som möjligt ha likartade regler förbåde offentlig- och privatsidan. En annan fråga som bör ställas är om det ärbra att dela upp den typ av information som skall straffsanktioneras respektiveskadeståndssaktioneras på det sätt som utredningen har föreslagit. Man kanockså fråga sig om det är sakligt motiverat att organisationen skall svara förtystnadspliktsbrott som någon begår uppsåtligen. Endastpå kollektivavtalsbundna arbetsplatser är det enligt lag den fackligaorganisationen som skall utse skyddsombud. På övriga arbetsplatser utsesskyddsombuden av de anställda, även om dessa är organiserade. I praktiken gårdet emellertid till så att organisationen utser skyddsombuden även på dessaarbetsplatser. Man kan fråga sig om det är rättvist att låta det privatanställdaskyddsombudet som utsetts av en facklig organisation enligt arbetsmiljölagensbestämmelser vara befriad från personligt skadeståndsansvar, medan övrigaskyddsombud får bära ett personligt ansvar. Eller är det meningen att fackligaorganisationer som saknar kollektivavtal också skall vara ansvariga för sinaskyddsombud? 1 det senare fallet bör väl lagens bestämmelser ändras så attfackliga organisationer har rätt att utse skyddsombud vare sig det finnskollektivavtal eller inte på arbetsplatsen. EnligtTCO:s mening bör möjligheten att skapa ett enhetligt skadeståndsrättsligtsanktionssystem för privat och offentligt anställda övervägas. Lämpligheten avatt låta det straffrättsliga ansvaret vara beroende av vem som är arbetsgivarebör då också ytteriigare penetreras. TCO finner således övervägande skäl talaför att man tillsvidare bibehåller det nuvarande enhetliga systemet medstraffansvar i avvaktan på att frågan har blivit ytterligare utredd. Regeringen föreslår i sinproposition om skydd för företagshemligheter (prop. 1987/88:155) bl. a. en övergång från straffansvar till skadeståndsan svar. Propositionen har bordlagts. Även mot denna bakgrund anser TCO 52 attdet finns skäl att göra en samlad översyn av sekretessfrågorna inom Prop.1989/90:6 arbetslivet och att det i avvaktan på en sådan översyn inte finnstillräckligt Bilaga 2 starka skäl för att göra en delförändring iarbetsmiljölagstiftningen. Ettviktigt led i det samhälleliga miljöskyddsarbetet är att företagens brott motexempelvis miljöskyddslagstiftningen upptäcks och beivras. En förutsättning föratt detta skall kunna ske är att skyddsombud och andra som får kännedom omfelaktig miljöhantering inom företaget fritt skall kunna påtala detta även förmyndighet eller annat behörigt organ. TCO föreslår därför avslutningsvis att enförtydligande regel av denna innebörd tas in i 7 kap. 13 § arbetsmiljölagenrespektive 14 kap. 7 § sekretesslagen. Enligt20 kap. 3 § medför brott mot tystnadsplikten straffansvarför skyddsombud. Utredningen föreslår att straffansvaret utgår och ersätts medett skadeståndsansvar efter mönster i medbestämmandelagen. Pådenna punkt vill /SR framföra en avvikande mening. Centralorganisationenmenar att anledning saknas att lämna nuvarande straffsanktion till förmån förskadeståndsregler, ibland med facklig organisation som betalningsansvarig.Sekretessbrott i andra fall är så gott som undantagslöst straffsanktioneradeoch saknar särskild skadeståndsreglering. Enutredning kring eventuella sekretessbrott torde också komma att i hög gradhandla om storleken av den uppkomna skadan. /SR ser ingen anledning attövergå till ett avvikande och krångligare sanktionssystem. Kemikontoretkan inte godta förslaget att straffansvaret riktat mot en enskild person vidöverträdelse av tystnadspliktslagstiftning skall tas bort och ersättas medersättningsskyldighet för en central arbetstagarorganisation. Speciellt dådenna förändring endast skulle gälla skyddsombud inom enskilda sektorn ochendast beträffande frågor rörande yrkeshemligheter. Utredningen föreslårnämligen inte någon förändring av straffansvaret för offentliga funktionärervid överträdelse av tystnadsplikt. Vidare omfattas endast de skyddsombud somutsetts av lokal facklig organisation. Kemikontoretanser det orimligt att sanktioner blir olika för skyddsombud beroende på delsvem som är arbetsgivare, dels vem som har utsett honom för uppdraget samtvilken typ av fråga tystnadsplikten gäller. Gällande sanktionssystemhar så vitt vi känner till dessutom inte prak tiskt inneburit några problem i den mån det verkligen har tillämpats. Tvärt om har straffbestämmelserna tjänat sitt syfte genom att de har haft en förebyggande verkan. Kemikontoret instämmer i det särskilda yttrande av Änder och och vill särskilt understryka vikten av lika personligt ansvar Jör alla skyddsombud oavsett om de verkar hos en offentlig eller privat arbetsgivare. 5 1989/90. Utredningenföreslår att förtroendemännens straflTansvar enligt 20 kap. 3 § Bilaga 2 brottsbalkenför överträdelse av tystnadsplikten enligt arbetsmiljölagen skall ersättas av ettskadeståndsansvar för facklig organisation enligt medbestämmandelagens(1976:580) mönster. Skadeståndsregeln föreslås endast avse tystnadsplikten föryrkeshemligheter, arbetsförfaranden och affärsförhållanden. Skälet förlagändringen har angivits vara dels att bestämmelsen om straffansvar för brottmot arbetsmiljölagens tystnadsplikt aldrig har tillämpats, dels attstraffansvaret i hög grad legat bakom den oro som yppats över obehörighetsrekvisitetsvaghet. Straffansvaretför brott mot tystnadsplikten bör enligt delegationen bibehållas. Attbestämmelsen aldrig tillämpats är inte detsamma som att den saknar verkan. Ettav utredningens skäl för lagändringen har ju just varit att straffansvaretmanat till försiktighet vid överväganden om huruvida tystnadsplikten kanbrytas. Det är ur preventivt syfte minst lika erforderligt att ett straffrättsligtsanktionssystem finns inom den privata sektorn som inom den offentliga. Någotsakligt skäl att göra åtskillnad härvidlag kan delegationen inte finna. Lagändringenfår dessutom den effekten att den straffrättsliga tillämpningen vid brott mottystnadsplikten av en privatanställd förtroendeman blir avhängig vilken typ avuppgifter han utlämnat. Att uppgifter om exempelvis personliga förhållandenskulle vara mer skyddsvärda har delegationen svårt att se. Det framstår ävensom en mindre lämplig rättsprincip att den förtroendeman som är anställd iföretag där kollektivavtalsbärande facklig organisation inte finns skallåläggas ett personligt skadeståndsansvar medan förtroendeman som utsetts avfacklig organisation undgår det personliga ansvaret. Motbakgrund av vad nu anförts avstyrker delegationen utredningens förslag. Bland de remissinstanser som mer uttryckligen har tillstyrkt eller intehaft någon erinran mot förslaget om ändrad sanktionsform kan nämnas Socialstyrelsen.SAV. AD och LO. ADanmärker dock att förslaget innebär en viss utvidgning av arbetstagarorganisationsskadeståndsansvar i förhållande till vad som gäller enligt medbestämmandelagenvarifrån utredningen hämtat mönstret till förslaget. Enligtmedbestämmandelagen har organisationen skadeståndsansvar för åsidosättande avtystnadsplikt som parterna vid förhandling kommit överens om eller somdomstolen i särskilt fall har förordnat om. Skadeståndsansvaret vilar såledeshuvudsakligen på kontraktsrättslig grund. Förslaget innebär att organisationenåläggs skadeståndsansvar i stället för den fackliga företrädaren även vidöverträdelse av regler om tystnadsplikt som föreskrivs i lag. 7Utbildningsaspekter och finansieringsfrågor Prop.1989/90:6 a. datainspektionen, . LO, Bilaga 2TCO och Kemiska Industrikontor instämmer i utredningens förslag omatt kraftfulla utbildningsinsatser måste göras när det gäller den praktiskatillämpningen av sekretesslagstiftningen i arbetslivet. Arbetsmiljöfbndenkonstaterar till en början att utredningen utgår från att "hithörandefinansieringsfrågor kan lösas inom ramen för arbetsmiljöfondens bidrag tillutbildning och information beträffande arbetarskydd och medbestämmande". Enligtfonden har utredningen bara mycket kort behandlat utbildningsbehovet och integjort något försök att uppskatta kostnaderna. Något alternativ till fonden somfinansiär av utbildningsinsatserna redovisas inte heller. Denämnda svagheterna gör det svårt att värdera effekterna av utredningensförslag, men allmänt bör framhållas att fondens ekonomi är ansträngd och attmånga angelägna satsningar planeras. En omfattande utbildningsinsats i linjemed utredningens förslag skulle därför kunna leda till att högt prioriteradeinsatser på exempelvis områdena ekonomi, data, företagshälsovård,arbetsorganisation, utbildning och kompetensutvecklig fick stå tillbaka. Arbetsmiljöfondenbidrar ekonomiskt till grund- och vidareutbildning avförtroendevalda i arbetsmiljöfrågor. 1 utbildningarna ingår moment om lagar ochavtal. Behovet av utbildning i sekretessfrågor borde därför kunna tillgodosesgenom ett delvis ändrat innehåll i de juridiska kursavsnitten. Det bör ankommapå de organisationer som ansvarar för utveckling av utbildningsmaterial och somanordnar utbildning att svara för nödvändiga ändringar i kursinnehållet. I vadmån en ökning av utbildningstiden med hänsyn till eventuell behandling avsekretessfrågor kan anses motiverad bör prövas inom olika avtalsområden. Fråganom det finns behov av mer specifik utbildning kring arbetsmiljö och sekretessbör avgöras av organisationerna på arbetsmarknaden, skulle mer omfattandesatsningar anses nödvändiga bör organisationerna, som utredningen harföreslagit, överväga om anvisade medel för medbestämmandeutbildning vore enmöjlig finansieringskälla. Sammanställningav remissyttranden över Prop. departementspromemorian(Ds A 1987:7) '' Efterremiss har yttranden över promemorian avgetts av justitiekanslem (JK),arbetsdomstolen (AD), , , statens arbetsgivareverk(SAV), (), arbetarskyddsstyrelsen (ASS),, (), statens pris- ochkartellnämnd (SPK), , ,(), juridiska fakultetsstyrelsens forskningsnämnd vidLunds universitet. , (), Byggentreprenörerna, . i (LO), (), Centralorganisatio-nien /SR, . och (A1985:04). Dessutom har LO bifogat yttranden från , och . Avde remissinstanser som yttrat sig i frågan har majoriteten ställt sig positiv tillden föreslagna ordningen. Flertalet arbetstagarorganisationer har dock avstyrkteller ställt sig tveksamma främst av det skälet att förslaget kommer attmedföra försämringar i arbetstagarinflytandet. Följanderemissinstanser har utan närmare kommentarer tillstyrkt förslaget eller lämnatdet utan erinran nämligen JK, , , , ,, och . /SR harförklarat att man inte motsätter sig den föreslagna ordningen. Arbetsdomstolenframhåller att enligt nu gällande regler överensstämmer förfarandet väsentligenmed vad som gäller vid uppsägning på grund av arbetstagarens personliga förhållandenoch vid avskedande. Genom förslaget går denna överensstämmelse förlorad ochdet kan därför ifrågasättas om förslaget i ett större perspektiv verkligeninnebär en förenkling. Förslagetkan dock sägas medföra en ganska avsevärd saklig förbättring genom densamordning som kan ske med gällande lagstiftning om arbetstagares rätt tillledighet varför arbetsdomstolen vill tillstyrka att förslaget genomförs. Detbör dock understrykas att den föreslagna ordningen inte bör tillåtas medföraatt överläggningarna i här aktuella fall betraktas som en formalitet. SveaHovrätt anför att anställningsskyddslagen bygger på en genomtänkt och konsekvent terminologi. Med "varsel" avses information om en till tänkt åtgärd medan information om beslutad åtgärd kallas "underrättel se". Hovrätten föreslår därför att lagtexten i 30 a % ändras i enlighet 56 bör"är skyldig" i analogi med uttryckssättet i 30 § Prop. 1989/90:6 ersätts med "skall". RRV har en positiv inställning till förenklingar av regler, sådana förenklingarfår dock inte leda till försämringar i andra viktiga avseenden. I detta fallkan regeländringen innebära en försämring för arbetstagarna. RRV kan intebedöma dess reella innebörd för arbetstagarna utan föreslår att de fackligaorganisationernas mening får vara vägledande för beslut i denna fråga. vid har i princip ingetatt erinra mot den föreslagna ändringen men påpekar att förslaget innebär enviss försämring för den berörda arbetstagaren och att det med visst fog kanifrågasättas om vinsterna av reformen är så stora att de uppväger nackdelarnaur den enskilde arbetstagarens synvinkel. Vidare ifrågasätts om det verkligeninnebär en förenkling att nu införa en särskild ordning för de längre visstidsanställningarna. S.4Foch Småföretagens riksorganisation tillstyrker den föreslagna ändringen menanför att den föreslagna samordningen med ledighetslagarnas återgångsfristerendast löser en del av problemen och samordningen därför bör genomföras fulltut. LOanför att organisationen i och för sig inte är emot förenklingar men att LOinte kan tillstyrka förändringar som riskerar att försvaga den fackligaorganisationens rättigheter. Enligt LO innebär förslaget att fackets rätt tillinflytande uppkommer först efter den tidpunkt då arbetsgivaren har bestämt sig.Vidare har inom stora områden av arbetsmarknaden fasta rutiner vuxit fram såatt den gällande ordningen väl kan tillämpas. har som sin bestämda uppfattning framhållit attförslaget försämrar den fackliga organisationens möjligheter att ta tillvaraden anställdes intressen eftersom varsel-underrättelsetiden förkortas med tvåveckor.