prop · GD032 · 1989-12-31 00:00:00 — Attenbart lägga olycksriskundersökningar till grund för trafiknykter-hetslagstiftningensutformning bör emellertid enligt min uppfattning inte komma i fråga. Alkoholensom riskfaktor i trafiken intar i förhållande till många andra riskfaktorer ensärställning på så sätt att den är klart förutsebar och möjlig att beakta förden som planerar att använda ett fordon. Det är då också naturligt att ställakraven på nykterhet i trafiken mycket högt. Detbör i det sammanhanget framhållas att en alkoholhalt på normaltförutsätter en alkoholförtäring av ett slag som säkerligen en bred majoritet avallmänheten anser vara fullständigt utesluten i samband med bilkörning, heltoavsett var gränsen för det straffbara området ligger. Det torde också vara enallmän erfarenhet bland personer som under kontrollerade former testat gradenav alkoholpåverkan att de varit olämpliga för bilkörning redan vidalkoholhalter under . Genomandra undersökningar än olycksriskundersökningarna måste det också anses klartfastslaget att prestations- och körförmågan påverkas negativt även vid lägrealkoholhalter än på ett sådant sätt att det nuvarande gränsvärdetframstår som för högt. Somjag redan berört ger emellertid den forskning som utförts på området intenågon entydig vägledning om var gränsen lämpligen bör sättas. En av orsakernatill detta är att effekterna av en viss alkoholpåverkan kan skifta betydligtmellan olika individer. Olika typer av riskbedömningar som gjorts tyderemellertid på att det för personer som inte är alkoholvana inträder enriskhöjning redan vid 0,3 och att en sådan kan inträda ännutidigare när det gäller komplicerade uppgifter. Det förslag som har remissbehandlatsinnebär, i likhet med förslaget i den tidigare remissbehandlade departementspromemorian, att gränsen skall sänkas till . Mellan de båda remissomgångarna har, utan att sakunderlaget förändrats på något mer betydande sätt, en klar förskjut ning skett mot en mer positiv inställning till en sänkning av promillegrän sen. Förskjutningen torde bl. a. återspegla en större förståelse från remiss instansernas sida för vikten av att främja trafiknykterheten genom en starkare markering i lagstiftningen av att alkohol och trafik inte hör ihop. En sådan attitydförskjutning är säkert vanlig inte bara hos remissin stanserna utan också hos en bred allmänhet. Detta är en viktig förändring för genomslaget av en gränssänkning. Ocksåför egen del menar jag att detta är en viktig faktor som måste Prop.1989/90:2 vägas in vid bedömningen av på vilken nivå straffbarhetsgränsen börligga. Detär också angeläget att i möjlig mån söka motverka de tendenser till promilletänkandesom olika uppgifter i den allmänna debatten om hur mycket alkohol man kandricka utan att komma upp i strafflDar promille kan ha gett upphov till. Ju merstraffbarhetsgränsen sänks desto mer minskar förstås utrymmet för sådanaspekulationer. Ävenmed hänsynstagande till sådana faktorer som jag nu berört anser jag emellertidatt det är angeläget att den promillegräns som väljs grundas på våra kunskaperom de trafikrisker som alkoholpåverkan medför. Detta är viktigt inte minst föratt hos allmänheten upprätthålla respekten för lagstiftningen och dess handhavande. Idet nu remissbehandlade förslaget har som en utgångspunkt för hur den nedrepromillegränsen bör fastställas angetts den inverkan som alkoholen har pågenomsnittsförarens körförmåga. Med en sådan utgångspunkt kan man haförståelse för de uttalanden som då gjordes om att det skulle föra för långtatt sänka gränsen till . Föregen del anser jag emellertid att den angivna utgångspunkten är alltför snäv.Målet bör enligt min mening vara att motverka riskbeteenden även för gruppersom kan vara mer benägna att bli påverkade av en förhållandevis måttligalkoholkonsumtion än genomsnittsföraren. Jag tänker här inte minst påungdomar. Det är väl bekant att alkoholpåverkan i trafiken för dessa innebär enännu högre riskfaktor än för vuxna. Det är också särskilt viktigt att hos ungainskärpa att alkohol och trafik inte hör ihop, eftersom det kan förväntas attderas attityd i saken kommer att prägla deras trafikbeteende senare i livet.Jag vill också framhålla att man enligt min mening inte endast bör ta hänsyntill betydelsen av alkoholpåverkan i mer rutinartade situationer utan även vidmer komplicerade uppgifter. Motdenna bakgrund anser jag för egen del att gränsen för det straffbara området nubör bestämmas till en alkoholhalt på i blodet. Det torde nämligenstå klart att en sådan alkoholhalt innebär en nedsättning av körförmågan förmånga förare åtminstone i mer komplicerade trafiksituationer. Mittforslag: Trafiknykterhetsbrotten delas in i två grader. Normalgraden benämnsrattfylleri och den grova graden grovt rattfylleri. När det gäller rattfyllerianges den s. k. promilleregeln, såsom det i praktiken vanligast förekommandefallet, i lagtexten före den nuvarande huvudregeln om s. k. klinisktrattfylleri. Denna senare regel är tillämplig dels i de fall då det inte finnsnågon bevisning om blodalkoholhalten, dels då någon fört ett fordon underpåverkan av något annat medel än alkohol. Bestämmelsenom grovt rattfylleri utformas i överensstämmelse med vad som normalt gäller isamband med gradindelade brott. Detta innebär att det i bestämmelsen angesvissa omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottetär grovt. Förutom en alkoholhalt som har uppgått till i blodeteller per liter utandningsluft nämns i bestämmelsen annanavsevärd påverkan av alkohol eller något annat medel samt påtaglig fara förtrafiksäkerheten som en sådan omständighet som skall beaktas särskilt isammanhanget. Också andra omständigheter kan emellertid kvalificera brottetsom grovt. Det är å andra sidan möjligt att brottet inte är att anse som grovttrots att någon av de omständigheter som nämns förelegat. Förslageti departementspromemorian och i den återkallade propositionen överensstämmermed mitt förslag såvitt angår brottsbeteckningama och den lagtekniskautformningen av normalgraden. I bägge de tidigare förslagen regleras däremotden grövre graden på ett sådant sätt att denna, förutom vid s. k. klinisktrattfylleri, förutsätter att promillehalten alltid är för attbrottet skall kunna bedömas som grovt. Remissinstanserna harvarit övervägande positiva till den i promemorian föreslagna systematiseringenav brotten. har dock ansett att straffbestämmelsen börformuleras med utgångspunkt från målet att bruk av berusningsmedel över huvudtaget inte skall förekomma i trafiken. Verket har därför förordat att dennuvarande ordningen med det kliniska rattfylleriet som primärt brott bibehålls. Inställningenhar varit övervägande positiv även till de föreslagna brottsbenämningama.Juridiska fakultetsnämnden vid och har dock förordatatt de nu använda brottsbenämningarna rattonykterhet och rattfylleri behålls. Närdet gäller promemorians förslag om gränsdragning mellan rattfylleri och grovtrattfylleri har uppfattningarna varit delade mellan remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Trafiknykterhetsbrottenskonstruktion har inte förändrats på något grundläggande sätt sedan början av1940-talet. Detta har medfört att regleringen när det gäller såväl den sakligauppbyggnaden som den lagtekniska konstruktionen numera framstår som enåterspegling 3 1989/90. avolika tidigare delreformer snarare än som en ändamålsenlig ansvarsbe- Prop.1989/90:2 stämmelse. Dengrundläggande regeln tar inte sikte på de i praktiken helt dominerande fallenav straffansvar. Dessa gäller ju överskridande av de i lagen fastställdapromillegränserna. Huvudregeln nu gäller i stället s.k. kliniskt rattfylleri,dvs. fall där någon vid förande av ett fordon "varit så påverkad av starkadrycker att det kan antagas att han icke på betryggande sätt kunnat förafordonet". Straffskalan är fängelse i högst eller, där omständigheternaär mildrande, böter, dock lägst tjugofem dagsböter. Iett särskilt stycke sägs därefter att det skall dömas till samma straff, om förarenvarit påverkad på motsvarande sätt av något annat berusningsmedel än alkohol. Förstefter dessa bestämmelser anges den första av de s. k. promillereglerna. Denavser den övre gränsen, dvs. de fall då promillehalten i förarens blod undereller efter färden uppgått till . Något självständigt straffansvarär det emellertid inte fråga om som lagtexten är utformad. Där sägs nämligenatt den förare som haft en sådan promillehalt "skall anses ha varit såpåverkad under färden" som det sägs i huvudregeln. Det är alltså fråga omen form av legalpresumtion som medför att huvudregeln är tillämplig även i defallen. Efterde bestämmelser som jag nu har redogjort för kommer den bestämmelse somallmänheten säkerligen normalt uppfattar som huvudregeln eftersom den anger dennedre gränsen för vilka gärningar som är straffbara. Enligt den bestämmelsenär det förbjudet att föra ett fordon, om promillehalten under eller efterfärden uppgick till 0,5 men inte . Straffskalan är i detta fallböter, dock lägst tio dagsböter, eller fängelse . Brottetbrukar kallas rattonykterhet men har ingen egen brottsbeteckning i lagen.Bestämmelsen är till sin lydelse tillämplig endast om det inte är styrkt attföraren varit så påverkad som sägs i första stycket. Detär uppenbart att de regler som jag nu har redogjort för är komplicerade tillsin uppbyggnad och dåligt informerar om innehållet i trafiknykter-hetslagstiftningensregler och inte heller ger en rättvisande bild av de olika bestämmelsernasbetydelse i den praktiska tillämpningen inom rättsväsendet. Som jag redan har nämntspelar den formella huvudregeln om s. k. kliniskt rattfylleri i praktiken en helt underordnad roll. Detta är dock av mindre betydelse i förhållande till att det Lätt som denna regel har infogats i lagstiftningen ger en helt missvisande bild av den syn på trafiksäkerhets frågor och alkoholens roll i trafiken som torde vara allmänt omfattad här i landet. Ser man endast till lagtextens konstruktion och de straffskalor som är tillämpliga i olika fall är det lätt att få intrycket attden särskilda presumtionsregeln för alkoholhalter som uppgår till eller översti ger behövs därför att det inte skulle kunna uteslutas att även sådana förare är i stånd att föra fordonet på ett så betryggande sätt som kan krävas i vår trafik, (jfr 19 § vägtrafikkungörelsen 1972:603). Man kan också lätt få uppfattningen att sådan förmåga normalt föreligger så snart alkoholhalten är lägre än . Föregen del anser jag att det är angeläget att vid en ändring av trafiknyk- Prop.1989/90:2 terhetslagstiftningen söka anpassa reglerna efter nutida förhållandenoch synsätt. Det är då naturligt att knyta an till den lagstiftningsteknik som numeraallmänt tillämpas vid strafflagstiftning. De förslag som lämnats idepartementspromemorian och den återkallade propositionen utgör enligt minuppfattning bra utgångspunkter för en sådan förändring. Min åsikt bestyrks avremissutfallet. Trafiknykterhetslagstiftningenbör således som jag ser det i fortsättningen i första hand ange en brottstypför normalfallen och i andra hand en för de grova fallen av trafiknykterhetsbrott.Straffskalan för den ordinära brottstypen bör omfatta böter eller fängelse ihögst . För den grova brottstypen bör endast fängelse ingå istraffskalan. Jag kan också ställa mig bakom de förslag till brottsbeteckningar rattfylleri och grovt rattfylleri som finns i promemorian ochpropositionen. Däremot anser jag, som jag skall återkomma till, att detgrova brottet bör ges en annan och skärpt utformning i förhållande till vadsom har förordats tidigare. Enligtmin mening är det vid strafflagstiftning en naturlig utgångspunkt att främst tasikte på de i praktiken viktigaste huvudfallen. När det gäller trafiknykterhetsbrottenråder det inte någon tvekan om att dessa är promillefallen. Dessa bör därför,i överensstämmelse med förslaget i departementspromemorian och den återkalladepropositionen, tas in som en huvudregel i regleringen. I enlighet med vad jaganfört i föregående avsnitt bör gränsen fastställas till en alkoholhalt på 0,3promille i blodet och motsvarande värde för utandningsluften. Ävenom promillekörning i praktiken är den helt dominerande brottsformen, är detuppenbart att det vid sidan härav också krävs en särskild straffbeläggning somtar sikte på dels fall av påverkan av andra medel än alkohol, dels fall avpåverkan av alkohol där någon bevisning inte kunnat säkras angåendealkoholhalten. De nuvarande bestämmelserna i 4 § 1 mom. första och andrastyckena om kliniskt rattfylleri bör i det hänseendet kunna användas somförebild. Jagär medveten om att det finns en rad problem som är rättspolitiska eller avsertillämpningen och som är förknippade med dessa bestämmelser. Dessa problem äri sig väl värda en närmare belysning. Jag avser här främst frågan omdrograttfylleri. Det saknas emellertid underlag för att i detta sammanhang göranågra mer genomgripande överväganden i dessa hänseenden. Vissa smärrejusteringar bör emellertid ske . a. bör lagtexten ändras så att det klartframgår att straffansvar kan komma i fråga oberoende av vilken form av medel enperson är påverkad av, om denne är så påverkad att det kan antas att han intekunnat köra bil på ett betryggande sätt. Idepartementspromemorian föreslogs att motsvarigheten till det nuvarandekliniska rattfylleriet lagtekniskt skulle sidoordnas med den föreslagnahuvudregeln. Detta innebär en avvikelse från nuvarande reglering där detkliniska rattfylleriet är sidoordnat med förande av fordon när alkoholhaltenunder eller efter färden uppgått till . innebär någon förändringnär det gäller vilken grad av påverkan som skall Prop. 1989/90:2 krävas föratt döma för kliniskt rattfylleri berördes inte i promemorian. Vidden lagrådsbehandling som föregick den återkallade propositionen (prop.1984/85:21 s. 51) uppmärksammades frågan som inte heller berörts ilagrådsremissen. Lagrådet anförde att den såväl i det remitterade förslagetsom i gällande rätt använda lydelsen för att beskriva straffbar påverkan vidkliniskt rattfylleri i och för sig måste anses ge visst utrymme för olika tolkningarbeträffande graden av påverkan. Mot bakgrund av den nya systematiken kunde mandärför enligt lagrådet möjligen ifrågasätta om den föreslagna bestämmelsenskulle anses innebära en lägre grad av påverkan än den som avses medmotsvarande bestämmelse i gällande rätt. a. mot bakgrund av den utformningsom bestämmelsen om grovt rattfylleri hade enligt förslaget ansåg emellertidlagrådet att det framgick att förslaget inte innebar någon sådan ändring. Ianledning av vad lagrådet anfört uttalade det föredragande statsrådet i propositionenatt de föreslagna ändringarna inte var avsedda att innebära någon ändring närdet gäller den grad av påverkan som krävs för ansvar för kliniskt rattfylleri (prop.1984/85:21 s. 51). Detförslag som jag nu lämnar överensstämmer med förslaget i den remissbehandladepropositionen när det gäller utformning och placering av bestämmelsen omkliniskt rattfylleri. När det gäller högsta tillåtna alkoholhalt i huvudregelnoch utformningen av bestämmelsen om grovt rattfylleri är däremot mitt förslagannorlunda. Jagkan instämma i vad lagrådet anförde om att det uttryckssätt som används för attbeskriva påverkansgraden såväl i gällande rätt som i tidigare förslag och ocksåi mitt förslag ger utrymme för olika tolkningar. Enligt min mening måsteemellertid en bestämmelse av detta slag tolkas och tillämpas i ljuset av dekunskaper som vi har om alkoholens inverkan på körförmågan, den utveckling somskett av bl. a. trafikens omfattning och intensitet samt de förändringar somallmänt skett när det gäller inställningen till trafiksäkerhet och de krav sommåste ställas på fordon, förare och uppträdande i trafiken. Det råder inteheller någon tvekan om att det i alla dessa hänseenden inträtt storaförändringar sedan uttryckssättet infördes i lagstiftningen. Samtliga talarockså för en strängare syn på det kliniska rattfylleriet. Jag vill här endasterinra om att de s. k. olycksriskundersökningarna visar på dramatiskt höjdaolycksrisker vid alkoholhalter som är klart under . Jagvill på ett klarare sätt än som skett i gällande rätt markera de krav som måsteställas på nykterhet i trafiken. Allmänt sett bör ansvarför kliniskt rattfylleri kunna komma i fråga så snart föraren varit så berusad att han vid en objektiv bedömning framstår som olämplig som förare. Vilka allmänna krav som kan ställas i det hänseendet bör bl. a. ses i ljuset av de grunder som ligger bakom avgräns- ningen av straffansvaret när det gäller promillekörning. Ett annat synsätt skulle enligt min mening vara svårt att försvara sakligt. Det kan ju knap past vara rimligt att upprätthålla radikalt olika krav när det gäller påver kan vid överskridande av den i lagen fastställda promillegränsen å den ena sidan och ansvar för kliniskt rattfylleri å den andra. Detkan i och för sig medges att de tillämpningsproblem som finns i Prop. 1989/90:2samband med kliniskt rattfylleri avsevärt skiljer sig från dem som är förenademed s. k. promillekörning. När det gäller kliniskt rattfylleri tar gämingsbeskrivningendirekt sikte på den betydelse som påverkan har på körförmågan medan detta iprincip saknar relevans vid promillekörning. Betydelsen för körförmågan av ettvisst alkoholintag varierar emellertid, som jag har redovisat,väsentligt mellan olika individer och för samma individ vid olika tillfällen.Det är också klart att det kan vara svårt att förebringatillräcklig bevisning när det gäller både påverkan som sådan och dess betydelseför körförmågan. Lagrådethar i sitt yttrande uttalat följande med anledning av det som anförts ochsom återgavs i remissprotokollet. Iandra stycket finns bestämmelser om s. k. kliniskt rattfylleri, som innebär attansvar ådöms den som har varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker att detkan antas att han inte på ett betryggande sätt kunde föra fordonet. Reglernatillämpas främst när bevisning om blodalkoholhalten saknas; dessutom tillämpasde när föraren varit påverkad av annat medel än alkohol. framhöll vid det tidigare remitterade förslaget (prop. 1984/85:21 s.51) kan en sådan lydelse av straffbestämmelsen i och för sig anses ge visstutrymme för olika tolkningar beträffande graden av straffbar påverkan. Enligtgällande rätt kommer det i praktiken knappast i fråga att dömatillansvarförs.k. kliniskt rattfylleri annat än när utredningen visar att den tilltalade varitså kraftigt påverkad att det framgått av själva framförandet av fordonet ellerav hans beteende att han var påverkad av alkohol (vinglig körning, ostadig gångetc). Av de uttalanden som görs i den allmänna motiveringen i det nuremitterade förslaget framgåratt avsikten är att tillämpningsområdet förkliniskt rattfylleri skall utvidgas genom att det inte skall fordras likamycket i fråga om graden av påverkan för att straffansvar skall inträda. Någonnärmare precisering av hur omfattande det utvidgade straffansvaret för s. k.kliniskt rattfylleri blir görs emellertid inte i förslaget. Lagrådet vill medanledning härav framhålla, att det inte går att för bedömningen av frågan omgraden av straffbar påverkan dra några slutsatser utifrån det förhållandet attden nedre gränsen för straffbar alkoholpåverkan enligt den s.k. promilleregelnsänks från en blodalkoholhalt på till . För att straffskall kunna ådömas för s. k. kliniskt rattfylleri krävs att det på grund avutredningen är ställt utan varje rimligt tvivel att den tilltalade vid det medåtalet avsedda tillfället faktiskt varit så påverkad av alkoholhaltiga dryckersom anges i andra stycket. Det kräver i praktiken en utredning om dentilltalades körsätt eller beteende i övrigt, som kan ge underlag för slutsatsenatt den tilltalade inte kunde föra fordonet på ett betryggande sätt. Man kanskeockså i vissa fall kan tänka sigen utredning om den tilltaladesalkoholförtäring före körningen. Enutredning av det angivna slaget som är tillräckligt för fällande dom kan knappaståstadkommas med mindre den tilltalade faktiskt har förtärt alkohol som gett enbetydligt högre alkoholhalt än . Detta gäller även om man skärperinställningen till vad som kan vara betryggande körning när föraren har förtärtalkohol. Det anförda innebär i sin tur att lagreglerna i andra stycketpraktiskt sett inte innefattar någon mer vidsträckt kriminaliseringjämfört medvad som gäller f n. Sammanfattningsvis kananföras att förslaget innefattar en tämligen be gränsad utvidning av straffansvaret för s.k. kliniskt rattfylleri. Det kan tilläggas att det stora flertalet av de fall som f n. föranleder straffansvar 37 enligt 4§ I mom. förstastycket (s.k. kliniskt rattfylleri) enligt förslaget Prop. 1989/90:2 kommeratt föranleda ansvar för grovt rattfylleri enligt 4 a § 2 på den grunden attutredningen visar att föraren har varit avsevärt påverkad av alkohol. Jagövergår nu till frågan om konstruktionen av det grövre trafiknykter-hetsbrottet. Somjag redan har nämnt anser jag att en bestämmelse om grovt rattfylleri börutformas på annat sätt än som föreslagits i promemorian och den återkalladepropositionen. Ett syfte med dessa båda förslag var att färre fall än de som bedöms som rattfylleri skulle falla under brottstypen grovt rattfylleri.Enligt den propositionens förslag skulle detta, om man bortser från detkliniska rattfylleriet, uppnås genom att förutsättningen för att döma tillansvar för grovt rattfylleri skulle vara både att alkoholkoncentrationen iblodet uppgått till och att brottet med hänsyn till omständigheternai övrigt var att anse som grovt. 1 praktiken skulle propositionens förslaginnebära en vidgad användning av böter på bekostnad av fängelse. Fängelsestraff"i sig är inte ägnat att medföra några positiva effekter för den intagne.Tvärtom har det ofta direkta skadeverkningar. Detta gäller inte minst förpersoner som har dömts för rattfylleri. Bakom denna brottslighet finns oftapersonliga och sociala problem som har sin grund i ett uttalat alkoholberoende.Ett fängelsestraff kan i en sådan situation i stället för att bidra till attlösa problemen och på så sätt också motverka fortsatt brottslighet lätt bli enytterligare börda som befäster och fördjupar den dömdes problem. Jag kan motden bakgrunden ha förståelse för inriktningen av de tidigare förslagen. Dessakan emellertid också ses som ett uttryck för en allmänt lindrigare syn på degrövre trafiknykterhetsbrotten. Detta gäller särskilt om man ser förslagen motbakgrund av de nya bestämmelserna om straffmätning och påföljdsval som trädde ikraft (prop. 1987/88:120, JuU 45, rskr. 404, SFS 1988:942).En viktig tanke bakom dessa nya bestämmelser har varit att markera attbedömningen av om böter är en tillräckligt ingripande påföljd i princip skallbaseras på den konkreta gärningens straffvärde. I sammanhanget har ocksåbetydelsen av en likformig rättstillämpning och ett iakttagande av proportionalitets-och ekvivalensprinciperna strukits under kraftigt. Inteminst mot denna bakgrund anser jag för egen del att det inte kan komma i frågaatt ha som allmän inriktning att bötesstraff skall ges en vidgad användning vidde allvarligare trafiknykterhetsbrotten. Tvärtom anser jag att det i många fallfinns anledning att se strängare på dessa brott än som är fallet. Vad jagsärskilt tänker på är fall där alkoholhalten varit nära och detdessutom med hänsyn till trafikförhållandena och andra omständigheter förelegaten påtaglig fara för trafiksäkerheten. Däremot delar jag denuppfattning som också ligger bakom förslagen i promemorian och propositionen om att det är angeläget att söka främja en mer nyanserad och allsidig bedömning av den allvarligare trafiknykter hetsbrottsligheten. Den praxis som tillämpas är enligt min mening alltför schablonartad genom den nästan helt avgörande betydelse som alkoholhalten har för vilken påföjd som skall följa på brottet. står som kanske mest otillfredställandei de fall där alkoholhalten legat Prop. 1989/90:2 nära och ensådan oriiständighet som när provtagningen kunnat genomföras kan bli avgörandeför om påföljden blir fängelse eller böter. Att tidpunkten för provtagningsaknar betydelse för bedömningen av brottets straffvärde är ju helt uppenbart.