prop · GD0374 · 1989-12-31 00:00:00 — fall säkerhet normalt är en förutsättning för anstånd får myndigheten dockunderlåta att föreskriva att säkerhet skall ställas, om det med hänsyn tillanslåndslidens varaktighet, den skattskyldiges förhållanden ochomständigheterna i övrigt kan antas att skatten ändå kommer att betalas i rätttid. Bestämmelsernaom säkerhet har sin grund i atl ett anstånd medför risk för att det aktuellaskattebeloppet inte kan tas ut vid anståndstidens utgång. Man har ansett attvissa garantier måste finnas i dessa fall för all skatten verkligen skall blibetald. Avgörande för om säkerhet skall ställas eller inte är alltså vilkamöjligheter som i det enskilda fallet bedöms föreligga att den skattskyldigebetalar skatten. Detbör givetvis inte få föreskrivas att säkerhet skall ställas för anstånd när detkan antas att skatten kommer att avkortas. Säkerhet krävs ju inte heller i dagi motsvarande situationer. rörande säkerhet gäller därförförst och främst de fall där anstånd medges enligt dels obillig-hetsgrundenenligt nuvarande 49 § 2 mom. 1 UBL, dels den av mig föreslagna grunden att detråder ovisshet om utgången i ärendet eller målet. Jag anser att det bör finnasen möjlighet att kräva säkerhet i båda dessa anståndsfall men att enuppmjukning av nuvarande regler är befogad. Denuvarande reglerna om säkerhet i fall av obillighet betingas av alt del i dessa fall i allmänhet föreligger en klart större risk än i övriga fall att skatten inte kan tas ut. Delta följer av att anstånd kan medges på gmnd av obillighet trots att utsikterna att skattekravet kommer att undanröjas är relativt små. Möjligheten till anstånd på denna gmnd har tillkommit för att man velat förhindra att verkställigheten av ett icke lagakraftvunnet beslut får oskäliga konsekvenser för den skattskyldige. Framför allt har man velat förhindra att betalningsreglerna framtvingar försäljning av fas tigheter, rörelse eller annan egendom som är av stor betydelse för den skattskyldiges ekonomi och hans möjligheter att i fortsättningen uppehålla 342 ochbehålla den verksamhet han får sin försörjning av (prop. 1967:130 s. Prop.1989/90:74 119). Ettkrav på säkerhet kan skapa stora problem inte minst för skallskyldiga medmindre god ekonomi. Säkerhet i form av bankgaranti eller annat borgensåtagandefömtsätter inte sällan att den skattskyldige har en förhållandevis godekonomisk situation. Det kan över huvud taget vara svårt att ordna godtagbarsäkerhet. Kostnadema för säkerheten kan vara stora. Vidare är det i allmänhetetl omständligt förfarande för såväl den enskilde som myndighetema när säkerhetskall ställas. Det finns alltså enligt min mening starka skäl som talar för atlman bör lätta på den nuvarande huvudprincipen atl säkerhet skall ställas föranståndsbeloppet i obillighetsfallen. Äveni fråga om den nya anståndsgmnden som jag föreslagit all det råder ovisshetom utgången i ärendet eller målet är det knappast motiverat alt säkerhetnormalt skall ställas med tanke på att anståndsgmnden avser fall där det rådertveksamhet om det allmänna slutligen kan rikta något skattekrav mot denenskilde. Anståndsgmnden är ju också närmast en vidgning av de nuvarandemöjlighetema atl medge anstånd när skatten kan antas avkortas. I dessa fallkrävs ingen säkerhet. Detfinns å andra sidan inte anledning att utan någon form av inskränkningarbevilja anstånd om den skattskyldige försöker komma undan sin eventuellabetalningsskyldighet, t. ex. genom alt överlåta sina tillgångar till någonnärslående, eller hans egendom skulle komma att tas ianspråk för andra borgenärers fordringar. Somjag framhållit tidigare bör emellertid inte säkerhet behöva ställas i normalfallet.Ordningen bör enligt min mening i stället vara sådan att det skall varamyndighetens sak att föra fram de omständigheter som talar mot att anstånd gesutan säkerhet, inte den skattskyldige som skall visa att han förmår betala. Menhar myndigheten anledning atl räkna med all beloppet inte kommer att betalas,t. ex. därför atl den skattskyldiges ekonomiska situation är mindre god, börfrågan om säkerhet skall ställas eller inte prövas närmare. Det bör då blifråga om all göra bedömningar av omständigheter av samma slag som anges i denuvarande reglerna i 49§ 2 mom. sista stycket och tredje punkten avanvisningarna tiU 49 § UBL. Jagföreslår därför en regel som kan sägas innebära att bevisbördan kastas om iförhållande till vad som gäller . För anstånd skall krävas att säkerhetställs, om det med hänsyn till den skattskyldiges förhållanden ochomständighetema i övrigt kan antas att anståndsbeloppet annars inte kommer attbetalas i rätt tid. Liksom fallet är bör man kunna beakta också anslåndsbeloppetsstoriek och den tid anståndet kan förväntas löpa. Om anståndsbeloppet är liteteller ärendet eller målet kan förväntas avgöras skall man kunnaunderiåta att ställa krav på säkerhet trots att fömtsättningama i övrigt är uppfyllda. Denav mig föreslagna ordningen innebär att säkerhet kommer att behöva ställas ifärre fall än . Givetvis ökar därmed risken i någon mån att skatten intekan tas ut. Enligt min mening uppvägs emellertid detta mer än väl av defördelar som följer av den föreslagna ordningen. Detär enligt min mening lämpligt att nu införa ytterligare regler om 343 säkerhet,exempelvis om vad säkerheten får utgöras av. Sådana regler finns Prop.1989/90:74 redan i fråga om säkerhet som tas emot av kronofogdemyndigheten somersättning för betalningssäkring enligt 18 § lagen (1978:880) om betalningssäkringför skatter, tullar och avgifter eller som ersättning för indrivningsåtgärd isamband med att uppskov med betalning beviljas enligt 1 § lagen (1978:882) omsäkerhet för skatlefordringar m.m. Den sistnämnda lagen anger bl. a. allsäkerhet får bestå av pant, borgen eller företagshypotek, att borgen får genastutsökas och att beslut att vägra ta emot erbjuden säkerhet inte får överklagas.Bestämmelsema bör på motsvarande sätt tillämpas när fråga om säkerhet uppkommervid anstånd. Räntaskall enligt nuvarande regler i 49§ 4 mom. UBL betalas i två fall, nämligendels när anstånd beviljats i de s.k. obillighetsfallen, dels när anstånd gesmed betalningen på gmnd av att 3 § lagen mot skatteflykt har tillämpats. Anståndsräntaberäknas från utgången av den månad då skatten skulle ha betalats om anståndinte medgetts t. o. m. den månad då anståndstiden gått ut. Ränta utgår förvisst kalenderår efter en räntesats som motsvarar diskonto vidutgången av närmast föregående kalenderår med tillägg av tre procentenheter.Räntebelopp som understiger . tas dock inte ut. Minaförslag innebär frikostigare regler om anstånd. Enligt min mening finns detinte skäl att ha olika regler vad gäller ränta. Oavsett enligt vilken gmnd i 49§ UBL anstånd har medgetts innebär krediten vid en sen skattebetalning fördelarfrån räntesynpunkt för den skattskyldige och motsvarande nackdelar för detallmänna. En skattskyldig som inte begär anstånd skall inte komma i ett sämreläge än den som begär och får anstånd utan att skatten senare sätts ned. Såvälkredit-, kostnads- som rättvisesynpunkter talar alltså för att ränta påförs förden tid anståndet gäller även i de fall som inte omfattas avräntebestämmel-sema. Enligtnuvarande regler beräknas anståndsränta för den del av skatten som skallbetalas vid anslåndslidens utgång. Kvarskatteavgift och respitränta ingår intei ränleunderlaget. RSV har påpekat att detta innebär komplicerade beräkningarsom ofta måste ulföras manuellt. Räntereglema behöver därför förenklas innananståndsräntefallen utökas. Såvälkvarskatteavgiften som respiträntan syftar till att ge statsverket kompensation för den ränteförlust som annars skulle uppstå vid senarelagda skatteinbetalningar. Kvarskatteavgiften avses täcka kredtitliden fram till lidpunkten för inbetalning av kvarstående skatt, medan respiträntan skall täcka tiden därefter till och med den månad då den tillkommande skatten förfaller till betalning. Anståndsränla beräknas, som jag nämnt, från och med utgången av den månad då skatten skulle ha betalats om anstånd inte medgetts. Anståndsbeloppet omfattar således även kvarskatteavgift och, i de fall anståndet avser tillkommande skall, respitränta. Det är därför 344 enligtmin mening motiverat att även kvarskatteavgift och respitränta in- Prop.1989/90:74 räknas i ränteunderlaget. Enligtnuvarande regler uttas anståndsränta enligt 49 § UBL, till skillnad frånanståndsränla enligt 75 b § UBL och enligt USAL, med tillämpning av reglerna omtillkommande skatt. Detta är ett onödigt omständligt förfarande. Föranståndsränta enligt 49 § UBL bör samma regler gälla som för de övriga tvåtypema av anståndsränta. Detfinns inga bestämmelser om eftergift av anståndsränta. Jag kommer senare(avsnitt 12.3) att föreslå att respitränta skall kunna efterges om det finnssynneriiga skäl. För en regel om eftergift av anståndsränla talar främstförslaget att anståndsränta skall utgå oavsett enligt vilken gmnd anstånd harmedgetts. Sannolikt innebär den generella utformningen av ränteregeln att detkan komma upp fall där det skulle framstå som oskäligt att ta ut anståndsränla.Det är också av intresse att skapa så enhetliga regler som möjligt för uttag avolika räntor och avgifter. Den som fått anstånd med att betala skatten utan attskatten senare sätts ned bör rimligen inte behandlas annorlunda än den sompåförs skatten som tillkommande skatt och påförs respitränta. Jag föreslår därföralt skattemyndigheten skall kunna befria skattskyldig från skyldigheten atlbetala anståndsränta om det finns synnerliga skäl. Enligtnuvarande ordning kan lokala skattemyndighetens beslut i anståndsärendenöverklagas till länsskattemyndighet. beslut kan inteöverklagas inte heller de beslut som fattas av länsskattemyndigheten somförsta instans. Dethar i olika sammanhang, bl. a. av JO i rapporten Den långsamma skatteprocessen(dnr 2662-1980, 1891-1981), påtalats att frågan om anstånd med att betalainkomst- och förmögenhetsskatt bör kunna prövas av domstol. Ett beslut omanstånd kan ha mycket stor ekonomisk betydelse för den skattskyldige. Ettvägrat anstånd kan medföra att den skattskyldige får avyttra egendom på ettsätt som är ekonomiskt ofördelaktigt eller innebära att hans yrkesutövningförsvåras. Det är rimligt att ett sådant beslut kan ställas under den kontrollen domstolsprövning innebär. An-slåndsbeslut bör därför enligt min mening kunnaöverklagas till länsrätt. Anståndsärendenkräver snabba besked. Målen måste därför handläggas med förtur av länsrättema.Regler om förtursbehandling bör utfärdas i administrativ ordning. Kravet påsnabba besked motiverar också att rätten att överklaga begränsas till eninstans, länsrätten. Länsrättens beslut bör därför inte vara överklagbart. Länsrättenbör när anståndsmål avgörs vara domför med en lagfaren domare ensam. Därigenomkan beslut fattas snabbare. Måltypens svårighetsgrad torde inte hellermotivera att nämnd skall delta i beslutet. Förslaget fömtsätter en ändring i18§ lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. 12.1.2 Anstånd i andrafall Mittförslag: Anståndsreglema i 49 § uppbördslagen gäller även vid anstånd enligt 75b § uppbördslagen när arbetsgivare ålagts ansvarighet för arbetstagares skattoch vid anstånd enligt lagen om uppbörd av socialavgiflerfrånarbetsgivare. Ihuvudsak motsvarande regler gäller också vid anstånd enligtmervärdeskattelagen, lagen om punktskatter och prisregleringsavgifter samtvägtrafikskattelagen. Beslutom anstånd med att lämna mervärdeskattedeklaration får överklagas tilllänsrätt. Länsrättens beslut får inte överklagas vidare. Kommitténsförslag: Kommittén föreslår inte några ändringar av anståndsreglema i 75 b §UBL, USAL eller VSL. Remissinstanserna:Föreningen anser att bestämmelsema om säkerhet börvara desamma vid anstånd enligt 49 § och 75 b § UBL. Föreningen påpekar ocksåatt länsskattemyndigheten i trots lagmmmens olika ordalydelsetillämpar anståndsbestäm-melsema i 75 b § UBL och 54 § USAL på samma sätt sombestämmelsema i 49 § UBL. Skälen för mitt förslag:Regler om anstånd finns också i 75 b § UBL och avser anstånd för arbetsgivare somålagts betalningsskyldighet för arbetstagares skatt. 1 huvudsak motsvaranderegler finns i 54 § USAL och gäller anstånd med betalning avarbetsgivaravgifter. Dessa båda föreskrifter skiljer sig i en del avseendenfrån reglema i 49 § UBL. får, om det finns synnerligaskäl, medge anstånd i samband med överklagande av ett beslut ombetalningsskyldighet hos allmän förvaltningsdomstol eller - såvitt gällerUSAL:s bestämmelser om redaravgift -sjömansskattenämnden. Enligtmin mening finns det inte någon anledning att för betalning av källskatter ocharbetsgivaravgifter ha strängare anståndsregler än på skatteområdet i övrigt.Enligt vad som framgått av ett remissyttrande är det också så att de nuvarandeanståndsreglema i olika lagar, trots att kriterierna för anstånd skiljer sigväsentligt, tillämpas på ett likartat sätt. Möjligheten att få anstånd med attbetala källskatt och arbetsgivaravgifter bör därför anpassas till vad somföreslås gälla på skatteområdet i övrigt. Föratt få en enhetlig reglering på uppbördsområdet anser jag att de ändringar jagföreslagit i fråga om 49 § UBL också bör gälla för anståndsränta vid anståndenligt 75 b § UBL och vid anstånd enligt USAL. Skattetillägg ochföreningsavgift ingår i underlaget för anståndsränta enligt 49 § UBL. Ränteunderlagetvid beräkning av anståndsränta enligt USAL bör därför också omfattaavgiftstillägg och föreningsavgift. Flertalet av bestämmelsemai 49 § UBL är tillämpliga också i fråga om mervärdeskatt, punktskatter ochprisregleringsavgifter samt vägtrafikskatt (46 § ML, 5 kap, 5§ LPP och 60 §VSL). Även för dessa skatteslag bör de lättnader jag föreslagit i fråga omskatter enligt UBL införas. En del justeringar i anståndsbeslammelsema i 46 §ML, 5 kap. 5§ LPP och 60§ VSLbehöver därför göras. Vad gäller LPP och VSL föreslårjag däremot inte nu någraändringar av räntereglerna. MLinnehåller inte några bestämmelser om anståndsränta. Lagen har till skillnadfrån exempelvis UBL och LPP inte heller några bestämmelser om ränta vidannan senareläggning av skattebetalningen (respitränta) eller vid återbetalningav skatt (restitutionsräntä). Några vägande skäl att behålla en särskildordning för mervärdeskatt finns i och för sig inte. RSV har, efter uppdrag avregeringen och i samråd med mervärdeskalteutred-ningen (Fi 1971:05), i enpromemoria som redovisades 1986 lagt fram förslag lill bestämmelser om såvälanståndsränla som respitränta och restitutionsräntä i fråg om mervärdeskatt.Lagförslagen överensstämmer i stort med vad som gäller enligt LPP. Medhänsyn till att de olika ränteslagen inom mervärdeskalleområdet bör behandlas iett sammanhang lägger jag här inte fram något förslag om anståndsränla förmervärdeskattens del utan återkommer lill frågan i ett senare sammanhang. Inomområdet för punktskatter och prisregleringsavgifter gäller att beskattningsmyndighetensbeslut om anstånd med att lämna deklaration eller betala skatt överklagas lillkammarrätt (8 kap. 1§ LPP). Enligt 84§ VSL får beslut som avser anstånd med attbetala skatt överklagas till länsrätt. För mervärdeskattens del gäller attbeslut om anstånd med att betala skatt överklagas till RSV. RSV:s beslut kaninte överklagas. Mervärdeskatt för förfaller till betalning dendag då deklarationen senast skall lämnas. Det föreligger därför etl mycket närasamband mellan anstånd med att lämna deklaration och med alt betala in skatt.Den skattskyldige kan få anstånd med att lämna in deklaration om han på grundav sjukdom eller annan oförvållad omständighet är förhindrad att för en vissredovisningsperiod lämna deklaration i rätt tid. Även sådana beslut överklagastill RSV utan möjlighet atl överklaga vidare (förordningen (1982:24) omanstånd med att lämna deklaration för mervärdeskatt). Tillföljd av det nära samband som således finns mellan dessa typer av anstånd anserjag att samma regler för överklagande bör gälla för dem. Sådana beslut bör fåöverklagas till länsrätt men inte vidare. ILPP och VSL finns redan bestämmelser om överklagande. Jag föreslår inte någonändring av dessa regler. 12.2 Uppbörd av tillkommande skatt Mitt förslag:Tillkommande skatt skall betalas vid ett uppbördstillfälle och tidigast den 18maj året efter taxeringsåret. RSV:sförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Samtliga remissinstanser utom har tillstyrktförslaget. anser att den skattskyldiges intresse att få rådmm atthinna ordna sin ekonomi före betalningstillfället i de fall där tillkommandeskatt debiteras måste få företräde före myndig- heternas önskemål attvinna administrativa fördelar. Kammarrätten i anser att dentillkommande skatten skall förfalla till betalning i udda uppbördsmånader ochatt tidsfristen enligt 12 § uppbördsförordningen (1967:626) skall förlängasfrån . Skälen för mitt förslag:Tillkommande skatt, dvs. skatt som skall betalas på grund av eftertaxeringeller enligt beslut om debitering sedan påföringen av slutlig skatt haravslutats, skall enligt nuvarande ordning betalas senast den 18 i denuppbördsmånad eller, om den överstiger , de två uppbördsmånader somlokal skattemyndighet bestämmer, varvid en uppbördsmånad skall ligga emellanbetalningstillfallena (31§ UBL). På tillkommande skatt skall den skattskyldigebetala ränta, s. k. respitränta. gällde en ihuvudsak motsvarande ordning för kvarstående skatt. gälleremellertid att denna skall betalas vid endast ett tillfälle, vilket harbidragit till en påtaglig förenkling av skatteuppbörden. RSV har i en skrivelsetill föreslagit bl.a. att även den tillkommande skattenskall betalas vid endast ett tillfälle. Jag ställer mig bakom RSV:s förslag.Förläggs betalningen av tillkommande skatt till ett enda tillfälle förenklasskatteuppbörden ytterligare och reglerna om uppbörd blir mer enhetliga. Den kvarstående skattenblir i regel känd för den skattskyldige under taxeringsåret ochskall betalas året efter taxeringsåret. Den tillkommandeskattens storlek blir i allmänhet känd tidigast i januari året eftertaxeringsåret. Jag anser all den skattskyldige bör ha minsl samma respiltid vidbetalning av tillkommande skatt som vid betalning av kvarstående skatt. Enligt 12 § uppbördsförordningenskall den tillkommande skatten förfalla till betalning tidigast under dentredje kalendermånaden efter det att den skattskyldige genom skattsedelnunderrättals om den nya skatten. Jag anser att den tidsfristen bör utökas meden månad för att ge den skattskyldige tid att ordna sin ekonomi. Jag anser detdessutom vara lämpligt att komplettera den regeln med en regel i UBL som angeratt tillkommande skatt inte skall förfalla till betalning före åretefter taxeringsåret. Mittförslag: Respitränta räknas från året efter taxeringsåret. Dennuvarande begränsningen att respitränta inte i något fall skall beräknas förlängre tid än slopas. Skattemyndighetenfår befria en skattskyldig helt eller delvis från skyldigheten att betalarespitränta om det finns synnerliga skäl. RSV:s förslag: RSVföreslår att respiträntan skall räknas från året eftertaxeringsåret. JO:s förslag: JO föreslår att en möjlighet att eftergerespitränta införs. tillstyrker RSV:s förslag Prop. 1989/90:74 attrespiträntan skall tas ut fr.o.m. året efter taxeringsåret.Kammarrätten i anser att om det införs en regel innebärande alt respiträntainte skall tas ut när den tillkommande skatten beror på förhållande som denskattskyldige inte kunnat påverka eller kontrollera är det inte nödvändigt attsenarelägga perioden för respitränta. Bakgrundentill mitt förslag: På tillkommande skatt skall den skattskyldige enligt 32 §UBL betala ränta (respitränta). Med tillkommande skatt avses enligt 2§ 2 mom.UBL skatt som skall betalas på gmnd av eftertaxering eller enligt beslut omdebitering sedan påföringen av slutlig skatt har avslutats. Skälet till dentillkommande skatten kan vara en taxeringshöjning eller en rättelse avdebitering eller att den skattskyldige tidigare felaktigt tillgodoräknatspreliminär skatt. Respiträntautgår för visst kalenderår efter en räntesats som motsvarar det av riksbankenfastställda diskonto som gällde vid utgången av närmast föregående kalenderårmed tillägg av . Respitränta tas i princip ut från och medden året efter taxeringsåret. Ränteliden anses konsumeradgenom påförng av kvarskatteavgift. Ränta utgår till och med den månad, dåskatten förfaller till betalning eller, om skatten skall betalas , till och med den första uppbördsmånaden. Ränta skall dock intei något fall beräknas än . Räntebelopp som understiger 50kr. Respiträntainfördes genom lagstiftning . Vid lagstiftningens tillkomst anfördes attden ränta som tillkommer det allmänna när skatt betalas senare än normalt börses som en ren kreditavgift, vilken också har funktionen att utjämnasituationen mellan sådana skattskyldiga, som har erlagt skatt i vanlig tid, ochsådana som av en eller annan anledning har kunnat skjuta på skattebetalningen(prop. 1974:159 s. 63 och 70). Någonmöjlighet till befrielse från eller nedsättning av respiträntan finns inte iUBL. RSVhar i en framställning till regeringen föreslagit att respitränta skall utgåfrån och med juni året efter taxeringsåret. Vidare har JO föreslagit attreglerna om respitränta ändras så att det blir möjligt alt underlåta att ta utnågon ränta när den räntegrundande tillkommande skatten beror på omständigheterutanför den enskildes kontroll. Sombakgmnd till sitt förslag har JO redogjort för några ärenden i vilka deskattskyldiga varit missnöjda med att de debiterats respitränta. berormissnöjet på att de enskilda på grund av fel av skattemyndigheterna eller någonutomstående har fått för mycket överskjutande skatt på slutskattesedeln ochpåförts respitränta när det felaktiga beloppet skall återbetalas. Ettbelysande fall som JO tagit upp är följande. En person hade felaktigttillgodoförts preliminär skatt enligt en kontrolluppgift avseende en annanperson med . Felet hade uppkommit genom en felstansning av personnumret.Det felaktigt tillgodoförda beloppet utbetalades genom slutskattesedeln idecember. I januari året därpå fick han etl brev från skattemyndigheten medbeklagande av felstansningen. enskattsedel på tillkommande skatt utfärdades. Därvid debiterades bl.a. Prop.1989/90:74 respitränta med . Isin framställning konstaterar JO att det är naturligt och rimligt attstatsverket tar betalt för sina faktiska krediter. Men man kan, påpekar JO,fråga sig om det är sakligt och psykologiskt riktigt att vidhålla ett räntekraväven i de situationer dären skattskyldig "drabbas" av tillkommandeskatt utan egen medverkan eller avsikt, t. ex. därför att myndigheten begåttett fel när den slutliga skatten fastställdes. JO föreslår därför en sådanändring av reglema om respitränta att det blir möjligt att underiåta att ta uträntan när den räntegmndande tillkommande skatten beror på omständighet utanförden enskildes kontroll. En sådan befrielsemöjlighel är från statsfinansiellsynpunkt betydelselös, eftersom det sannolikt är mycket få fall där anledningentill den tillkommande skatten är fel, försummelse eller misstag i hanteringen.De praktiska situationer i vilka det bör vara aktuellt att utnyttja en sådanbefrielsemöjlighet är, enligt JO, sådana fall där de enskilda får tillkommandeskatt därför att skattemyndigheten vid ADB-behandlingen gör ett tekniskt feleller där någons personnummer felaktigt förekommer på en kontrolluppgift. Skälenför mitt förslag: Frågan om från vilken lidpunkt respiträntan bör beräknasaktualiseras av att det numera gäller nya bestämmelser om betalning avkvarstående skatt (SFS 1986:474). gällde att den kvarstående skattennormall förföll till betalning med halva beloppet och halva i maj.Enligt de nya bestämmelsema däremot skall den kvarstående skatten betalas videndast ett tillfälle, närmare bestämt året eftertaxeringsåret. Såvälrespiträntan som kvarskatteavgiften syftar till att ge statsverket kompensationför den ränteförlust som annars skulle uppkomma vid senarelagdaskatteinbetalningar.