prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — Utredarenhar föreslagit att rätten, när den meddelar mellandom rörande ett rättsfaktumeller en fråga som främst rör rättstillämpningen, skall få möjlighet attbestämma att mellandomen inte skall få överklagas särskilt utan först i sambandmed att målet avgörs slutligt. En sådan lösning har övervägts i tidigarelagstiftningsarbete men avvisats under motiveringen att ett fullföljdsförbudsannolikt endast mycket sällan skulle komma till användning (SOU 1969:41 s.144). Av de remissinstanser som i övrigt har tillstyrkt utredarens förslagsåvitt avser mellandom har , och SverigesAdvokatsamfund uttryckt tveksamhet till förslaget om fullföljdsförbud. Problematiken vidöverklagande av mellandom kan åskådliggöras med ett exempel. Antag att det i ett mål är tvistigt dels om en viljeförklaring från svaranden är att anse som ett anbud i avtalslagens mening, dels, om denna fråga besvaras med ja, om käranden accepterat anbudet och avtal därför kommit till stånd. Om anbudsfrågan inte kräver någon bevisning medan parterna i acceptfrågan åberopar en mängd bevisning, kan det bli aktuellt att med stöd av de av mig föreslagna nya reglerna avgöra anbuds frågan genom mellandom. Om rätten i mellandomen skulle finna att viljeförklaringen inte är ett anbud, är det självklart att mellandomen skall kunna överklagas särskilt. Men om rätten skulle komma till motsatt upp fattning är frågan mera problematisk. En obegränsad rätt att överklaga mellandomen särskilt riskerar att leda till dubbla processkedjor. Denna risk kan minskas genom en möjlighet att förbjuda särskild talan mot mellandomen. Om rätten anser det mer eller mindre klart att dess uppfatt ning att viljeförklaringen var ett anbud står sig i högre rätt, skulle rätten med utredarens förslag kunna undanröja risken för dubbla processkedjor genom att föreskriva att mellandomen bara får överklagas i samband med det slutliga avgörandet. Om däremot rätten finner frågan om viljeförkla ringens karaktär mera tveksam, kan det vara av värde att få frågan laga- kraftvunnet avgjord innan acceptfrågan tas upp till handläggning. Enligtmin uppfattning kan den föreslagna möjligheten för rätten att Prop. 1989/90:71 efteromständigheterna ta ställning till om en mellandom skall få överklagassärskilt i vissa fall innebära ett värdefullt instrument när det gäller attsnabbt lotsa tvistemål fram till slutligt avgörande. Jag förordar därför att förslagetgenomförs. En annan sak är att det givetvis alltid finns skäl för rätten att bl.a.mot bakgmnd av de diskussioner som förevarit vid den enskilda överläggningenrörande saken kritiskt granska risken av att rättens avgörande kan komma attändras i högre rätt, och avgöra frågan om särskilt överklagande efter detta. Detförtjänar att påpekas att ett förbud mot särskilt överklagande påverkarrättskraftsfrågan. En dom får nämligen inte rättskraft förrän den vunnit lagakraft (17 kap. 11 § första stycket RB). Detta förhållande utgör dock enligt minmening inget problem. Den domstol som meddelat mellandomen kan ju inte ändraden (utom genom rättelse). Inte heller går det att väcka ny talan innan domenvunnit laga kraft (13 kap. 6 § RB). 2.4 Rättelse, komplettering och omprövning Endomstols avgörande är bestämmande för parternas och myndigheters agerande iolika hänseenden. Det är därför viktigt att det är korrekt in i minsta detalj.Även små skrivfel, exempelvis ett fel på en siffra i ett utdömt penningbeloppeller ett felaktigt personnummer, kan förorsaka stora problem när domen skallverkställas. Domstolarnas arbete kännetecknas också av stor noggrannhet även idetaljer. Det hindrar inte att det kan uppstå fel. Detinstansordningssystem som RB tillhandahåller bygger på tanken att fel idomstolsavgöranden skall rättas till i högre instans. En grundläggande principär vidare att ett domstolsavgörande skall vara ombbligt sedan det vunnit lagakraft. Detta medför att utrymmet för den instans där ett fel uppkommit attsjälv rätta till felet är begränsat. Närman utformar regler om rättelse av fel i domar och beslut, är det alltså frågaom att göra en avvägning mellan olika intressen. Å ena sidan har vi deprinciper som jag tog upp. Å andra sidan finns det naturligtvis behov aven möjlighet att snabbt och enkelt rätta till fel där det kan ske utan attandra intressen träds för när. RBhar löst problemet så att skrivfel, felräkningar och liknande fel i domstolarnasavgöranden i tvistemål och brottmål kan rättas av den instans där felet haruppkommit enligt särskilda bestämmelser om rättelse (17 kap. 15§och30kap. Andra myndigheter ändomstolar har i allmänhet en betydligt mer omfattande rätt att ändra sina egna avgöranden än vad domstolarna har. Enligt förvaltningslagen (1986:223) och de principer om förvaltningsbe slutens s. k. rättskraft som har utbildats i praxis gäller nämligen att myn digheten inte bara kan rätta sina beslut i sådana fall som avses med om rättelse utan också ompröva sina beslut i en del andra fall. Utredaren har övervägt möjligheterna att använda regler om ompröv- 49 4 1989/90. ning idomstolsförfarandet, men funnit att det i tvistemål och brottmål, där två ellerflera parter i allmänhet står mot varandra, inte är lämpligt att införa någotregelrätt omprövningsförfarande enligt förvaltningslagens modell. Som jag straxnärmare återkommer till (avsnitt 2.4.5) delar jag utredarens uppfattninghärvidlag. Detta hindrar inte att alla möjligheter att utveckla och förbättrarättelseinstitutet bör tas tillvara i syfte att uppnå en processekonomisktfördelaktig ordning. 2.4.2Rättelse och komplettering i allmänhet Mittforslag: Rätten skall kunna rätta ett uppenbart fel även i de fall felet orsakats av någon annan än domstolen själv. Rätten får vidare komplettera ett avgörande med ett beslut i en fråga som rätten av förbiseende inte har beslutat om. ' Utredarensförslag: Överensstämmer i stort med mitt förslag. Remissinstanserna är ihuvudsak positiva. Skälen för mitt forslag: Rättelse av skrivfel m.m. Utredarenhar utgått från att de nuvarande bestämmelserna i om rättelse inte ärtillämpliga när felet orsakats av någon annan än domstolen själv i förstahand någon av parterna. Denna ståndpunkt vinner stöd av ett uttalande iNorstedts nya kommentar till RB, s. 17:72, och av vad remissinstanserna yttrati frågan. Som exempel på fel som med denna tolkning av lagrummen inte går atträtta kan nämnas den situationen att åklagaren inte rätt antecknat den åtalade varit anhållen eller häktad och att felaktigt antal dagardärför tillgodoräknats i domen som verkställda i anstalt. Som andra exempel kannämnas fall där ett domstolsavgörande inte kan verkställas därför att en parteller någon annan under rättegången lämnat en oriktig uppgift rörande endetaljfråga som är väsentlig för verkställigheten men som inte är tvistig, t.ex.svarandens exakta personnummer, svarandens exakta adress i ett avhysningsfall ellerdet exakta bilnumret vid återtagande av en bil. Utredaren har menat attdet skulle vara av värde med en uttrycklig rättelsemöjlighet även i sådana fallsom jag nu nämnt. Han har därför föreslagit att de nuvarande reglerna omrättelse vid oriktighet till följd av misskrivning eller felräkning etc.utvidgas till att gälla oavsett om felet beror på domstolen själv eller pånågon annan. Enligt förslaget kan det ske genom att lagtexten i 17 kap. 15 §och 30 kap. 13 § RB formuleras om. Den föreslagna formuleringen medger rättelseom ett domstolsavgörande innehåller en uppenbar oriktighet till följd av attnågon skrivit eller räknat fel eller gjort annat sådant förbiseende. Förslaget har tillstyrktseller lämnats utan erinran av de flesta remissinstanserna. Några av dedomstolar som har yttrat sig har emellertid haft en annan uppfattning.Helsingborgs tingsrätt har anfört att förslaget kan innebäraen risk för att parter eller ombud i högre grad än förlitar sig Prop.1989/90:71 på att domstolen kontrollerar och korrigerar felaktiga yrkanden m. m. Föregen del tror jag att en rättelsemöjlighet vid skrivfel etc. även av annan ändomstolen själv innebär en processekonomiskt fördelaktig ordning i vissa fall.Tydligen har nuvarande regler i viss utsträckning tillämpats på detta sätt (jfrbetänkandet s. 86). De farhågor som uttryckt menar jagär överdrivna. Den part som medvetet är mindre noggrann i hopp om att domstolenskall rätta till eventuella fel löper en stor risk. Domstolen är nämligenaldrig skyldig att rätta ett avgörande, utan bestämmelserna är vad man brukarkalla för fakultativa. Mot den bakgmnden tror jag inte att ett uttryckligtlagfästande av den nu diskuterade ordningen kommer att medföra ökat slarv hosparter och ombud. Jag förordar att utredarens förslag med viss språkligjämkning genomförs i denna del. Reglerom rättelse liknande dem som finns i 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § RB finns iflera andra sammanhang 48 kap. 12 a § RB (rättelse av strafföreläggande), 19kap. 17 § jordabalken, 39 § sjölagen (1891:35 s.l), 32 § förvaltningsprocesslagen(1971:291), 4 kap. 22 § lagen (1984:649) om företagshypotek och 26 §förvaltningslagen (1986:223). Dessa bestämmelser bör anpassas till deändringar som görs i reglerna om rättelse i tvistemål och brottmål. Kompletteringmed ell beslut i en bortglömd fråga Närdomstolen avgör ett mål är huvudfrågan i allmänhet om den talan som förs skallbifallas eller ogillas. Det är denna fråga som i RB kallas för saken, och denavgörs genom dom (17 kap. 1 § och 30 kap. 1 § RB). Rätten kan också skiljasaken från sig utan att avgöra den, exempelvis genom ett avvisnings- eller ettavskrivningsbeslut. Sådana beslut kallas slutliga beslut. Isamband med en dom eller ett slutligt beslut fattar rätten i allmänhet beslut iandra frågor, som enligt RB:s terminologi formellt sett inte avser självasaken. Det kan vara interimistiska frågor, frågorom säkerhetsåtgärder, frågorom avräkning av häktningstid, frågor om rättegångskostnader ochrättshjälpsfrågor. Det inträffar att en domstol glömmer bort attbesluta i en sådan fråga, och domstolen kan inte med stöd av gällande reglermeddela beslut sedan målet väl är avgjort. Den möjlighet som står till buds ärdärför att försöka få högre rätt att besluta i den bortglömda frågan, antingeninom ramen för ett vanligt överklagande eller genom att använda extraordinärarättsmedel. Ett sådant förfaringssätt är emellertid kostnadskrävande ochomständligt. Ett sätt att åstadkomma enprocessekonomiskt fördelaktigare ordning vore att generellt göra det möjligt för domstolen att i efterhand komplette ra ett slutligt avgörande med beslut i frågor som inte hör till saken. Den nuvarande huvudregeln om att beslut i bifrågor skall tas in i det slutliga avgörandet har emellertid goda skäl för sig, och jag är orolig för att en generell möjlighet att komplettera ett slutligt avgörande i efterhand skulle riskera att på ett olyckligt sätt skymma sambandet mellan det slutliga 51 avgörandet och de processuellafrågor som det här framför allt är fråga om. 1989/90: 71 Jag förordardärför inte en sådan lösning. Detåterstår då att försöka lösa problemet med hjälp av rättelseinstitutet.Utredaren har föreslagit att rätten skall få möjlighet att komplettera en domeller ett slutligt beslut med ett beslut, som rätten .till följd av förbiseendeunderlåtit att fatta trots att det skulle ha meddelats i samband med domeneller det slutliga beslutet. En fömtsättning för komplettering är enligtförslaget att det kan ske från det avgörandet meddelades.Anledningen till tidsfristen är att utredaren velat ge parterna tid attöverväga om rättelsen bör föranleda att domen överklagas. Deflesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran.Några domstolar har emellertid avstyrkt förslaget, bl. a. av principiellaskäl. Å andra sidan har , som tillstyrkt förslaget, föreslagit attdomstolen även skall få rätt att komplettera ett avgörande med ett bortglömtmoment i prövningen av själva saken. Exempelvis borde det enligt hovrätten, närrättegången gäller flera kumulerade käromål och domstolen glömmer bort att dömai ett av dem, finnas en möjlighet att komplettera domen med ett domslut i detbortglömda käromålet. Föregen del menar jag att man kan hysa betänkligheter av principiell art mot attge domstolen möjlighet att komplettera en dom med ett domslut i en bortglömddel av själva saken. Härtill kommer att det torde vara ytterligt ovanligt ipraktiken att det förekommer förbiseenden av detta slag i domstolsarbetet. Jagär därför inte beredd att gå så långt som föreslagit. Inskränkerman sig däremot enbart till beslut som inte avser själva saken, minskar deprincipiella betänkligheterna avsevärt i styrka, som man täcker in dei praktiken förekommande fallen. Jag förordar därför en reform av denomfattning som utredaren föreslagit. Med hänsyn till möjligheten av att detkompletterande beslutet kan påverka parternas benägenhet att överklagaavgörandet i själva saken, bör som utredaren föreslagitkompletteringsmöjligheten stå öppen endast , dvs. så attöverklagande hinner ske (jfr mitt förslag om tiden för överklagande äv beslut iavsnitt 2.7). Jagser inte något behov av att, som någon remissinstans föreslagit, inskränkakompletteringsmöjligheten till fall där det är uppenbart av förbiseende sombeslutet inte tagits upp i det slutliga avgörandet. Jagförordar att 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § RB ändras i enlighet med det sagda.Vidare förordar jag att en motsvarande möjlighet till komplettering för deallmänna förvaltningsdomstolarnas del införs i 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Avräkningav tid JÖr straffprocessuella frihetsberövanden Jagskall här nämna något om en typ av fel som framför allt tidigare varit ganska vanligt förekommande. Den som varit utsatt för straffprocessuella frihetsberövanden har under vissa förutsättningar rätt att få avräknad när han döms till ansvar. Domstolen skall då i domen ange det antal dagar som den ådömda påföljden skall anses verkställd i anstalt. Dessa regler infördes , och i början uppstod ett jämförelsevis stort 52 antal fel när domstolarnatillämpade reglerna. Konstruktionen av reglerna om överklagande av domar ochbeslut medför att den som anser att avräkningen har blivit felaktig i en dominte kan överklaga denna fråga utan att överklaga själva domen. Iolika sammanhang har möjligheterna att rätta sådana fel diskuterats, ochröster har höjts för ökade möjligheter att använda rättelseinstitutet. Ganska vanligt är attdomstolen väl beslutar om avräkning, men räknar fel så att för få eller förmånga dagar avräknas. I sådana fall är det klart att rättelsereglerna ärtillämpliga. Även om felet beror på att någon annan än domstolen har varitförsumlig, exempelvis på att åklagaren lämnat felaktiga upplysningar om tidenför frihetsberövande, kan rättelse äga mm enligt de av mig föreslagna nyareglerna. En annan kategori av fel är att det över huvud taget inte finns någotbeslut om avräkning i domen, trots att rätt till avräkning föreligger. I sådanafall har domstolen alltså av förbiseende underlåtit att fatta beslut omavräkning. Fel av den typen har inte kunnat rättas, men med de reglerom komplettering som jag föreslår blir det möjligt. Som framgått av vad jagsagt ger de nya regler om rättelse och komplettering som jag föreslår godamöjligheter att komma till rätta med de allra flesta fall av felaktigtillämpning av reglerna om obligatorisk avräkning av tid för straffprocessuellafrihetsberövanden. Jag delar därför utredarens uppfattning, som vunnit stöd hosmajoriteten av remissinstanserna, att det inte behövs några speciella regler omrättelse av sådana fel. En brist i systemet kan fortfarande sägas vara att detinte går att överklaga ett beslut om avräkning utan att överklagasjälva domen. Denna fråga sammanhänger med hela fullföljdssystemets utformning,och det finns enligt min mening inte tillräckliga skäl att nu bryta ut den tillsärskild behandling. 2.4.3Fel rörande den tilltalades identitet Mitt förslag: Enmöjlighet till rättelse införs för den situationen att en tilltalad i brottmållämnat oriktiga uppgifter om sin identitet och domen därför blivit felaktig. Utredarensforslag: Överensstämmer väsentligen med mitt förslag. Remissinstansernaär i huvudsak positiva. Skälen för mitt förslag:Jag skall nu ta upp ett problem som det inte går att komma till rätta med genomde regler som jag har behandlat. Det upptäcks ibland (i mellan fem ochtio fall ) att en person, exempelvis genom att visa upp ett pass som harutfärdats för en annan person, har åtalats och dömts under felaktigaidentitetsuppgifter. I allmänhet rör det sig om utländska medborgare eller statslösasom är berövade friheten, varför lagföringen måste ske snabbt. Attgärningsmannen döms under felaktiga identitetsuppgifter kan omöjliggörastraffverkställighet och medföra olägenheter för den person vars identitet kommittill användning. Härutöver kan det bliomöjligt att beakta domen vid återfall i brott eller Prop. 1989/90: 71 vidöverträdelse av ett i domen meddelat förbud att vistas i riket. Detär alltså angeläget att det går att rätta till ett fel av den här typen. De vanligasätten att rätta till fel i domstolsavgöranden passar emellertid mindre bra.Man kan inte överklaga en dom bara för att få identitetsuppgifterna ändrade.Det går visserligen att anföra besvär över domvilla, men då tvingas man attanordna en fullständig ny process för att få gärningsmannen fälld, trots attdet kan framstå som uppenbart att identitetsfrågan i sig är utan betydelse fördomens innehåll i övrigt. Reglerna om återställande av försutten tid kan baraanvändas av den person som svarar mot de i domen angivna felaktigaidentitetsbeteckningarna. Inte heller resningsreglerna kan komma tilltillämpning i särskilt många fall. Precis som besvär över domvilla kanresningsförfarandet bara syfta till att undanröja avgörandet. Som jag nämnt ärinte heller reglerna om rättelse tillämpliga. Det är ju inte fråga om att någonskrivit eller räknat fel eller gjort ett liknande misstag. Eftersomlagstiftningen således inte erbjuder några praktiskt användbara möjligheteratt rätta till fel av det här slaget, har domstolama ibland tillämpat egnametoder. Det har sålunda förekommit att en hovrätt vid besvär över domvillaundanröjt domen endast såvitt avsett personuppgifterna och satt inde rätta uppgifterna i domen. Även rättelsereglerna har ibland kommit tillanvändning trots att de inte är tillämpliga. Vanligare är att domstolen utanatt fatta ett formellt beslut om rättelse beslutar att domen skall förses meden anteckning om att det har blivit utrett att den person som under visst namnhar uppträtt i rättegången och av tingsrätten dömts var en viss annan person.På grundval av denna anteckning brukar tillåta att domenverkställs mot den faktiske gärningsmannen, och kriminalregisteranteckningar m.m.ändras till att avse denne. Dessametoder som utvecklats vid sidan av lagstiftningen visar att det finns ettbehov av ett lagreglerat sätt att komma till rätta med felaktiga uppgifter ibrottmålsdomar om den dömdes identitet. Utredaren har föreslagit att en ny typav rättelseförfarande tillskapas för detta ändamål. Enligt utredarens förslagskall identitetsuppgifterna i en brottmålsdom kunna rättas på yrkande avåklagaren, om det kan antas att utgången i målet inte skulle ha blivitlindrigare eller mindre ingripande för den tilltalade ifall uppgifterna varitkända. Förslaget har tillstyrktsav de flesta remissinstanser. har emellertid menat att det inte är lämpligt att belasta RB med bestämmelser för de få fall som det här är fråga om. Enligt min mening måste emellertid lagstiftaren se till att det finns möjligheter att rätta till felaktiga avgöran den också i dessa fall, även om de är få. Regler härom har sin plats bland bestämmelserna om rättelse i RB. och Föreningen har i sina remissvar hävdat att en metod som utvecklats i praxis, nämligen att utan rättelsebeslut korrigera identitetsuppgifterna i den felaktiga domen, är bättre än utredarens förslag eftersom det inte krävs att parterna eller någon annan hörs. Som jag ser det är det emellertid för det första i princip inte godtagbart att den viktiga uppgiften i en dom 54 omvem som dömts till ansvar ändras utan stöd av lag. För det andra är det Prop.1989/90:71 enligt min mening påkallat med regler som garanterar att partema iprincip bereds tillfälle yttra sig innan rättelse sker i dessa fall. Enordning efter de av utredaren föreslagna riktlinjerna bör därför genomföras. Somjagsade är en fömtsättning för rättelse enligt utredarens förslag att utgångeninte skulle ha blivit lindrigare eller mindre ingripande för den tilltaladeifall de rätta identitetsuppgiftema varit kända för rätten. Skälet tillförslaget i denna del är att den tilltalades bakgmnd kan ha betydelse för straffmätningoch påföljdsval (se t.ex. 29 kap. 5 § och 30 kap. 4 § ). Om enperson med ett fläckfritt förflutet falskeligen legitimerar sig med ett passsom tillhör en tidigare straffad person och därigenom blir dömd till en meringripande påföljd än han skulle ha blivit om hans rätta identitet varit känd,skulle enligt utredarens förslag rättelse således inte få ske. Förslagethar i denna del avstyrkts av riksåklagaren. Enligt riksåklagaren måste manhålla i sär å ena sidan den formella frågan, att varje tilltalad skall dömasoch i förekommande fall avtjäna straff under sitt rätta namn, och å andra sidanden materiella frågan, humvida den felaktiga identiteten påverkat påföljden. Omutredarens förslag godtas, kan det enligt riksåklagaren leda till orimligaresultat, särskilt om någon har utnyttjat en annan verklig persons namn. Skullenämligen inte fömtsättningar för vare sig domvillobesvär eller resning vara förhanden, kommer det enligt riksåklagaren inte att finnas någon möjlighet atträtta felaktiga uppgifter om den dömdes identitet i de fall uppgifterna harbetydelse i försvårande riktning för den dömde. Jaginstämmer med riksåklagaren i att den av utredaren föreslagna begränsningen avmöjligheterna att rätta felaktiga identitetsuppgifter kan leda till orimligaresultat. Som jag ser det kräver inte heller hänsynen till den dömde attmöjligheterna till rättelse begränsas på det föreslagna sättet. De fall som detär fråga om torde i praktiken nästan undantagslöst gälla ganska allvarligbrottslighet där vederbörande gripits i samband med gärningen och därefterhäktats. I sådana fall spelar i allmänhet gämingsmannens bakgmnd en relativtunderordnad roll vid straffmätning och påföljdsval. Det torde vidare varamycket ovanligt att den som vill dölja sin identitet uppger en falsk identitetsom kan föranleda att han får ett strängare straff än han annars skulle hafått. Om den dömde efter en rättelse skulle anses ha fått för strängt straff,finns det ju dessutom möjligheter att komma till rätta med det genom attöverklaga domen. Om domen vunnit laga kraft, torde under vissa förhållandenreglerna om extraordinära rättsmedel kunna komma till användning. Jagförordar alltså sammanfattningsvis att en rättelse av felaktig identitet skallkunna ske oberoende av vilken inverkan den korrekta uppgiften skulle ha haft påutgången i målet. Även i övrigt bör vissa språkliga justeringar göras iförhållande till utredarens förslag. Jag förordar att 30 kap. 13 § RB ändras ienlighet med det sagda. 2.4.4 Handläggningen avfrågor om rättelse och komplettering Mittforslag: Rätten behöver inte ge parterna tillfälle att yttra sig före ettbeslut om rättelse eller komplettering, om det är uppenbart obehövligt. Utredarensförslag: Utredaren har inte särskilt berört frågan. Remissinstanserna:Ett par remissinstanser har berört frågan. harföreslagit en lösning som överensstämmer med mitt förslag. Skälenför mitt fiirslag: Som jag nämnt måste rätten före ett rättelsebeslut enligtgällande regler bereda parterna tillfälle att yttra sig. Utredaren har inte föreslagitnågon uppmjukning av det kravet. Han har vidare föreslagit att samma krav skallgälla när rätten skall komplettera ett avgörande med ett beslut i en bortglömdfråga. Detta krav medför, som ett par remissinstanser har påpekat, atträttelseförfarandet blir relativt omständligt.