prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — harföreslagit att domstolen skall ges möjlighet att meddela beslut om rättelseutan att bereda parterna tillfälle att yttra sig, när detta är uppenbartobehövligt. Bådeförvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen innehåller bestämmelser omrättelse med en sådan ventil som förordat. Enligt minmening finns det skäl att införa en motsvarande möjlighet i RB. Det finnsnämligen fall då en rättelse inte alls berör parterna i målet -exempelvis närrättelsen rör ett beslut om ersättning till någon som inte är part. 1 sådanafall bör rätten kunna underiåta att ge parterna tillfälle att yttra sig. Idetta sammanhang vill jag påpeka att skyldigheten att ge parterna tillfälle attyttra sig inte kan anses innefatta en ovillkorlig skyldighet att delge parternaett föreläggande enligt bestämmelserna i delgivningslagen (1970:428). Det tordei normalfallet räcka med en telefonkontakt eller ett meddelande som skickasutan delgivningsförfarande. Slutligenvill jag nämna en annan fråga som kommit upp under remissbehandlingen.Göteborgs tingsrätt har ifrågasatt hur rätten bör vara domför vid beslut omkomplettering skall t. ex. nämndemän delta när det är fråga om en brottmålsdom?Svaret på den frågan torde vara att eftersom den handläggning som avslutas medett beslut om rättelse eller komplettering inte sker vid huvudförhandling ärreglerna om domförhet vid huvudförhandling inte tillämpliga. Tingsrätt ärsåledes enligt 1 kap. 3 § RB domför med en lagfaren domare. Någon anledning attöverväga en annan reglering för dessa enkla frågor finns enligt min meninginte. 2.4.5 Omprövning ivissa ärenden Mitt forslag: Eftermönster av vad som gäller i förvaltningen införs regler om omprövning av besluti lagen om handläggning av domstolsärenden. Utredarensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansernaär i huvudsak positiva. Skälenför mitt förslag: Som jag sade inledningsvis innehåller förvaltningslagen(1986:223) regler om omprövning, vilka går längre än de regler om rättelse somjaghittills har talat om. Enligt förvaltningslagens 27 § skall nämligen enmyndighet som finner att ett beslut som den har meddelat som första instans äruppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annananledning ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att detblir till nackdel för någon enskild part. Skyldighetenför myndighet att ompröva sitt beslut gäller även om beslutet överklagas,såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition).Skyldigheten gäller inte, om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendettill en högre instans eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot attmyndigheten ändrar beslutet. Enligt28 § förvaltningslagen förfaller ett överklagande, om myndigheten själv ändrarbeslutet så som klaganden begär. Ändrar myndigheten beslutet på annat sätt änklaganden begär, skall överklagandet anses omfatta det nya beslutet, om inteavvisning skall ske på grund av att överklagandet kommit in . 1985/86:80 (s. 77-79) utvecklas förutsättningarna för omprövning enligtförvaltningslagen på i huvudsak följande sätt. Denförsta förutsättningen för att myndigheten skall vara skyldig att ompröva sittbeslut, att beslutet är uppenbart oriktigt, innebär att myndigheten normaltinte är skyldig att göra någon mera' ingående granskning av ett redan avgjortärende annat än då den har särskild anledning till det. Vid överklagande räckerdet i allmänhet att myndigheten läser igenom klagandens skrivelse och detöverklagade beslutet: Bara om denna genomläsning ger vid handen att utgångensannolikt bör vara en annan behöver myndigheten i allmänhet granska ärendetnärmare. Atten part åberopar nya omständigheter är ett exempel på faktorer som ibland göratt beslutet framstår som uppenbart oriktigt. Ett förbiseende eller enfelbedömning som myndigheten själv upptäcker att den har gjort kan också geanledning till omprövning. Uttrycket "uppenbart oriktigt" är avsettatt täcka även fall då beslutet visserligen var riktigt vid tillkomsten mensenare inträffade omständigheter gör att beslutet uppenbart framstår somfelaktigt eller olämpligt. Somen andra förutsättning för skyldigheten att ompröva beslutet gäller attomprövningen kan göras snabbt och enkelt. Det innebär att skyldigheten normaltinte gäller när det krävs ytterligare utredning i ärendet. Ett överklagande fårinte bli liggande hos myndigheten i väntan på omprövning. Dentredje förutsättningen, att ändringen kan ske utan att det blir till nackdel för någon enskild part, innebär att förvaltningslagen inte medför någon skyldighet att återkalla gynnande beslut. Lagen medför inte heller någon skyldighet att skärpa förbud, förelägganden och liknande beslut som är betungande för den enskilde. Någon sådan skyldighet kommer normalt inte heller att föreligga i flerpartsärenden. Någon skyldighet föreligger sålunda inte att ändra ens ett uppenbart oriktigt beslut, om ändringen skulle innebära att någon enskild part får sin rättsställning försämrad. Detta gäller även om myndigheten förutser att en sådan ändring under alla förhållanden kommer att göras i högre instans. '' Enligt förvaltningslagenkan en myndighet däremot bli skyldig att på Prop. 1989/90:71 nytt ta upp ochbifalla en ansökan om en förmån som den har avslagit helt ellerdelvis. Den kan också bli skyldig att återkalla eller mildra ett förbud, ettföreläggande eller liknande. Ytteriigareen förutsättning för omprövningsskyldigheten är att myndigheten ännu inte haröverlämnat handlingarna till den som skall överpröva beslutet. Slutligenkrävs att det inte heller i övrigt finns särskilda skäl mot att myndighetenändrar beslutet. framstår det nämligen, trots att övrigaförutsättningar för omprövning är uppfyllda, som mindre lämpligt att myndighetenomprövar sitt beslut. a. är vissa beslut av den karaktären att de i principbör vara lika orubbliga som domstolarnas domar sedan de har vunnit laga kraft.Ett annat skäl mot omprövning hos beslutsmyndigheten kan vara att det rör sigom ett överklagat beslut och att detta har samband med ett annat beslut som ärberoende av den högre instansens prövning. Om en myndighet finner att ettöverklagat beslut är oriktigt på bara en av de punkter som överklagandet avseroch om den punkten är mindre betydelsefull i sammanhanget, kan det också iblandvara lämpligast att handlingarna lämnas direkt till den högre instansen. Utredarenhar kommit fram till att omprövningsregler liknande förvaltningslagens intebör införas när det gäller vad som bmkar kallas rättskipning i egentligmening, alltså när det gäller brottmål och tvistemål som handläggs enligt RB.Det sammanhänger främst med att det i sådana mål föreligger ett tvåpartsförhållande.Denna utredarens ståndpunkt har godtagits av remissinstanserna, och även jagdelar hans uppfattning i denna del. 1en del fall skall dock en tingsrätt vid prövningen av en fråga inte tillämpa RButan i stället lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden, den s. k.ärendelagen. Denna lag avser ärenden angående rättsvård, som tingsrätt har attta upp självmant eller efter ansökan och som inte enligt lag eller författningskall handläggas i den ordning som är föreskriven för brottmål eller tvistemål.I princip gäller lagen inte bara tingsrätt utan även vid överklagande av etttingsrättsavgörande. I allt som inte regleras av ärendelagen tillämpas RB vidhandläggningen av ett ärende. I fråga om möjligheterna till rättelse ochkomplettering gäller sålunda för alla typer av domstolsärenden . Deförändringar som jag har föreslagit kommer därmed att gälla även fördomstolsärendena. Attdet är ärendelagen och inte RB som är primärt tillämplig innebär bl. a. att manfår en mindre formbunden hantering med möjligheter för rätten att ganska frittbestämma om förfarandet skall vara skriftligt eller muntligt. Typexempelpå frågor som handläggs enligt ärendelagen är tillstånd till adoption, dödsbos avträdande till förvaltning av boutredningsman, dö dande av förkommen handling, upplösning av samäganderättsförhållande, byte av släktnamn samt olika tillstånd enligt familjelagstiftningen. Även ärenden enligt 10 § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, förmynder- skapsärenden samt ärenden angående registrering av bouppteckning och fastställande av arvsskatt handläggs enligt ärendelagen. Däremot hand läggs exempelvis inte inskrivningsärenden enligt jordabalken och sjölagen 58 (1891:35 s. 1) enligt ärendelagen. Deallra flesta ärenden är s. k. enpartsärenden. Mot den sökandes intres- Prop.1989/90:71 se av att få bifall till sin ansökan står enbart allmänna intressen.Oftast kan ärendet i dessa fall avgöras på grundval av de uppgifter somsökanden tagit fram, eventuellt kompletterade med ett yttrande av en myndighet.Andra ärenden är s.k. tvåpartsärenden och företer likheter med de mål somhandläggs enligt RB. k. enpartsärendena företer stor likhet med de ärenden som handläggs enligtförvaltningslagen. Utredaren har föreslagit att det införs omprövningsreglerför dem som överensstämmer med förvaltningslagens. Alla remissinstanser hartillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran utom ,som menat att det inte finns behov av sådana regler och att förändringar böranstå till dess en genomgripande översyn av ärendelagen kan göras. För egen deltror jag att den av utredaren föreslagna möjligheten till omprövning kommeratt bidra till att avlasta framför allt hovrätterna en del onödigaöverklaganden, särskilt när det gäller frågor om bestämmande av arvsskatt. Detär enligt min mening ett tillräckligt skäl för att genomföra förslaget. Däremotföreter de ärenden där två enskilda parter står mot varandra stora likheter medde mål som handläggs enligt RB. Det bör därför enligt min mening normalt inteförekomma omprövning i dessa ärenden. Det föreslås i lagtexten komma tilluttryck genom att det i likhet med vad som gäller enligt förvaltningslagen för omprövning fömtsätts att det inte uppstår nackdelar för någon enskild part. Sveahovrätt har ansett att det bör införas en tidsgräns inom vilken omprövning fårske, förslagsvis lika med besvärstiden. Jag delar den uppfattningen när detgäller omprövning på begäran av part. Lagrådethar anfört att det inte kan förväntas att sökanden eller annan som ärendetangår alltid kommer att förstå skillnaden mellan en begäran om omprövning ochett överklagande. Den som bara begärt omprövning bör därför enligt lagrådetsmening också anses ha överklagat beslutet, om tingsrätten ändrar beslutet påannat sätt än han begärt. Lagrådet har föreslagit att det sagda skall framgå avlagtexten. Enligtmin mening bör man i görligaste mån hålla isär de båda instituten omprövningoch överklagande. Omprövning innebär en förnyad granskning av samma instans,medan överklagande innebär att man påkallar ändring hos en högre instans. Dennaskillnad suddas ut om man gör som lagrådet föreslår. Härtill kommer att detmåste det finnas utrymme för en part att uttryckligen begränsa sig till attbegära omprövning av tingsrättens beslut. Det hindrar naturligtvis inte att detibland kan finnas anledning att anse att en begäran om omprövning ocksåinnefattar ett överklagande exempelvis för att den riktar sig till hovrätten. Jagvill i sammanhanget erinra om att den tillkallade domstolsutredningen(Ju 1989:06) skall se över de regler om omprövning som finns iförvaltningslagen m. fl. Jag vill avslutningsvispåpeka att det torde vara lämpligt med särskilda regler om behörighet att företa omprövning. En utgångspunkt bör vara att omprövning i princip skall företas av personal som godkänts för tjänstgö ring på domarbanan. Om de nu förordade reglerna godtas, avser jag att 59 återkomma till regeringen i denna fråga. 2.5 Rättegångskostnaderna i brottmål Prop. 2.5.1Inledning, gällande rätt m.m. Beivrandetav ett brott föranleder alltid kostnader för staten. Den största delen av dessakostnader är inte rättegångskostnader i RB:s mening, utan staten står alltiddet slutliga ansvaret för dem. Hit hör kostnaderna för utredning av brottet,för löner till polis, åklagare, domare och annan personal som är sysselsatt medfömndersökning eller domstolsförfarande samt lokalkostnader. Andra kostnaderföljer reglerna för rättegångskostnader i 31 kap. RB, vilket innebär att detslutliga ansvaret för dem är beroende av utgången i målet. Hit hör kostnadernaför bevisning. Densom misstänks för brott kan under vissa förhållanden få hjälp av staten medkostnader som är förknippade med utredningen och rättegången. Enligt särskildabestämmelser i 21 kap. RB kan sålunda en offentlig försvarare förordnas för denmisstänkte. Denne får ersättning av staten, men frågan om vem som slutligtskall stå för kostnaden bedöms enligt reglerna om rättegångskostnader. Den sominte får en offentlig försvarare förordnad för sig får själv bekosta den försvararhjälphan anser sig behöva. Om han frikänns kan han få ersättning av staten försådana kostnader. Vidarekan den vars årsinkomst understiger ett visst belopp omkring89 beviljas rättshjälp enligt reglerna om rättshjälp åt misstänkt ibrottmål (35 40 §§ rättshjälpslagen, 1972:429). Om sådan rättshjälpbeviljats, betalar staten kostnaderna för bevisning som den tilltalade självvill åberopa samt kostnaderna för den tilltalades resa och uppehälle i sambandmed domstolsförhandling. Frågan om vem som slutligt skall stå för dessakostnader bedöms emellertid enligt reglerna om rättegångskostnader. Den sominte har rättshjälp får själv lägga ut de ifrågavarande kostnaderna, men hankan få dem ersatta av staten om han frikänns. Reglernaom vem som skall ha det slutliga ansvaret för rättegångskostnaderna ärrelativt invecklade. 1 korthet kan de beskrivas enligt följande. Huvudregelnär vid allmänt åtal att den som fälls till ansvar för ett brott skall åläggasatt ersätta staten vad som enligt rättens beslut utgått av allmänna medel förhans inställelse vid rätten under fömndersökningen, till vittne eller sakkunnigeller i övrigt för bevisning under fömndersökningen eller i rättegången samt iersättning till försvarare (31 kap. 1 § RB). Fråndenna återbetalningsskyldighet gäller flera betydelsefulla undantag.Skyldigheten omfattar sålunda inte kostnad, som inte skäligen varit påkalladför utredningen. Inte heller omfattar skyldigheten kostnad, som vållats genomvårdslöshet eller försummelse av någon annan än den tilltalade själv, hansombud eller en försvarare som han själv utsett. Vidare är kostnadsansvaret i normalafall begränsat till det maximibelopp för rättshjälpsavgift vid allmänrättshjälp som gäller för den tilltalade. Detta belopp varierar med hänsyn tillden tilltalades ekonomiska förhållanden. För en person med högst iårsinkomst är det och för en person med i årsinkomst och tvåbarn . Ersättningsskyldighetenfår jämkas eller till och med helt efterges, om det finns skäl för det med hänsyn till den tilltalades brottslighet eller hans 60 personligaoch ekonomiska förhållanden. Om det belopp som den tilltalade skall betala tillstaten understiger en gräns som regeringen har fastställt, f n. , skallhan inte åläggas någon ersättningsskyldighet. Om den tilltaladefrikänns, kan rätten ge honom ersättning för hans kostnader i den mån de varitpåkallade för tillvaratagande av hans rätt. Till de kostnader som blir ersättningsgillahör den tilltalades kostnader för privat försvarare, för resa och uppehälle isamband med förhandling och för bevisning som han själv har åberopat. Nären målsägande för talan i brottmålet gäller beträffande förhållandet mellan dentilltalade och målsäganden i princip reglema om rättegångskostnader itvistemål. Det innebär att den vinnande parten normalt har rätt till ersättningav motparten för rättegångskostnader. 2.5.2Det slutliga ansvaret for statens kostnader Minbedömning: Huvudregeln skall även i fortsättningen vara att den som döms förbrott skall svara för vissa av statens rättegångskostnader. Ingen ändring görsi fråga om vilka kostnader för bevisning som den dömde skall betala tillbaka tillstaten. Utredarensförslag: Inte heller utredaren har föreslagit någon ändring av huvudregeln.Däremot har han föreslagit att återbetalningsskyldigheten såvitt gällerbeviskostnader skall utvidgas även till kostnader som har föranletts av beslutav åklagare eller polis, under förutsättning att bevisningen sedan förebringasi rättegången. Remissinstanserna:Av remissinstanserna är det bara riksåklagaren som har berört huvudregelnnärmare. Han förordar att frågan om ett i princip generellt ansvar från statenssida för kostnader för försvar av den mot vilken allmänt åtal väcks tas underövervägande. Åtta remissinstanser avstyrker förslaget omåterbetalningsskyldighet för beviskostnader. Skälen fiir minbedömning: Somjag nämnt inledningsvis är alltså huvudregeln att den som döms för brott fårbetala tillbaka statens rättegångskostnader. Framför allt är det fråga omkostnader för bevisning och för ersättning till offentlig försvarare. Dendömde är dock inte ersättningsskyldig för kostnader som inte skäligen varitpåkallade för utredningen eller för kostnader som vållats genom vårdslösheteller försummelse av någon annan än den tilltalade själv, hans ombud ellerförsvarare som han utsett. Det finns anledning att taupp denna huvudregel till övervägande. Staten har som en av sina gmndläggande funktioneratt svara för straffrättskipningen. Det kan då förefalla rimligt att dekostnader som är förknippade med straffrättskipningen också fullt ut betalasav staten. Men utan tvekan är det vissa nackdelar förknippade med en sådanordning. nuär fråga om är att väga dessa nackdelar mot de fördelar det skulle Prop.1989/90:71 innebära att öka statens kostnadsansvar. Närman diskuterar de här frågorna skall man ha i minnet konstruktionen avreglerna om återbetalningsskyldighet till staten. Jag sade att de varinvecklade, och det instämmer säkert många i. Men konstruktionen av reglernabottnar i en önskan att ingen av ekonomiska skäl skall vara förhindrad att ta tillvara sin rätt i en brottmålsprocess. Och jag tycker att reglerna fyller sittsyfte härvidlag. Den som har det ekonomiskt dåligt blir i vårt land inte ålagdtyngre återbetalningsskyldighet än vad han kan klara av. Reglerna är ocksåkonstruerade så att de inte tillåts försvåra en adekvat kriminalpolitiskbehandling av den dömde. Motden angivna bakgrunden anser jag mig kunna konstatera att det inte finns någraallvarliga brister i den nuvarande ordningen som kan sägas motivera enförändring. Det utesluter naturligtvis inte att det ändå kan finnas anledningatt diskutera ett generellt ansvar för staten när det gäller kostnaderna ibrottmål. Skälet till det skulle då vara av närmast principiell natur. Vilkaskäl kan då sägas tala mot en reform? För det första kan man inte bortse frånatt ett ansvar för rättegångskostnader har en vad man brukar kalla för handlingsdirigerandefunktion. Det betyder att den som vet att han har ett kostnadsansvar kanförutses vinnlägga sig om att inte genom sitt sätt att processa förorsakaonödiga kostnader. Ett borttagande av kostnadsansvaret kan befaras komma att iviss utsträckning komplicera förfarandet. Fördet andra kan ett kostnadsansvar ha vissa kriminalpolitiska effekter. Visseriigentorde väl inte många avstå från att begå en brottslig handling till följd avrisken att tvingas betala rättegångskostnader, men regler om återbetalningsskyldighetkan i ett större sammanhang tänkas ha viss betydelse för insikten hos enskildaatt samhället inte tolererar brottslighet. Att man dömer ut ett kostnadsansvarvid sidan av ett straff torde också för gemene man framstå som ganskanaturligt. Det kan därför hävdas att man får kriminalpolitiken bättre förankradhos allmänheten, om de som döms för brott får svara för en del av de kostnaderde orsakat än om dessa kostnader via skatterna slås ut på medborgarna i gemen. Fördet tredje talar mera direkta ekonomiska skäl mot att helt ta bort kostnadsansvaret.Utredaren har uppskattat att den totala återbetalningsskyldigheten till statenför rättegångskostnader 1987 var mellan 15 och 20 miljoner kr.Han har vidare uppskattat det belopp härav som staten lyckades driva in tillmer än . Även om man tar hänsyn till de kostnader som ärförknippade med förfarandet är det alltså fråga om belopp som inte kan ansessom ringa. Alternativet till att som låta dem som har förorsakat kostnadernabetala dem är att vältra över dem på samtliga skattebetalare. Viden samlad bedömning av de faktorer som jag nu har redovisat ser jag intetillräcklig anledning att föreslå ett avskaffande av skyldigheten för den somdöms för brott att betala tillbaka statens rättegångskostnader. Riksåklagaren har ävenvarit inne på en mera grundläggande fråga skall staten som ansvarig för rättsväsendet svara för samtliga de kostnader 62 somär nödvändigt förknippade med utkrävandet från statens sida av Prop. 1989/90:71ansvar för brott? Det är alltså här inte bara fråga om återbetalningsskyldighetför statens kostnader utan även om huruvida staten bör svara för kostnadernaför bevisning som den misstänkte vill åberopa. Enligt min mening talar de skäljag tagit upp mot att avskaffa reglerna om återbetalningsskyldighet ävenmot en reform av nu angiven innebörd. Härtill kommer, som jag närmare skallutveckla senare, att regelsystemet är utformat så att det sällan föreliggernågot behov för en person som är misstänkt för brott att åberopa någon egenbevisning. Jag är därför inte beredd att förorda en sådan utvidgning av statenskostnadsansvar som riksåklagaren varit inne på i denna del. Riksåklagarenhar slutligen föreslagit att reglerna om återbetalningsskyldighet till stateni varje fall avskaffas när det gäller rättegången i högsta domstolen. Skälet tillförslaget är att högsta domstolens roll som prejudikatinstans gör atträttegången där kan ses som en fortsättning på lagstiftningsakten. Det kansägas vara föga tilltalande att enskilda parter får betala för att samhälletsbehov av lagtolkning och prejudikat skall tillgodoses. Jag har förståelse förriksåklagarens syn. Emellertid kan jag inte förorda en reform enligt vilkenalla enskilda tilltalade som processar i högsta domstolen skulle undantas frånreglerna om återbetalningsskyldighet. 1 många fall överklagas nämligenavgöranden som uppenbart saknar betydelse från prejudikatsynpunkt. En möjlighetvore att ha särskilda regler om inskränkningar i återbetalningsskyldigheten ide fall prövningstillstånd meddelas. Men det skulle kuhna förorsaka omotiveradeskillnader mellan likartade fall. Vidare kan man föra samma resonemang somriksåklagaren gjort även när det gäller tvistemål, där det dock enligt min meningav flera skäl är uteslutet att staten står för parternas rättegångskostnader.Dessutom är reglerna om återbetalningsskyldighet så konstruerade att detmaximala belopp som den tilltalade kan åläggas att betala (nämligenmaximibeloppet för rättshjälpsavgiften) praktiskt taget undantagslöst torde hakonsumerats av rättegången i underinstanserna. Behovet av en reform är därförinte särskilt stort. Jag förordar således inte heller beträffande denna fråganågon ändring i förhållande till vad som gäller. Enligt31 kap. I § RB kan rätten ålägga den som döms för ett brott att betala tillbakastatens kostnader för bevisning. Det gäller inte bara bevisning i rättegångenutan även bevisning under förundersökningen. En förutsättning föråterbetalningsskyldighet är emellertid att kostnaden för bevisning betalats avallmänna medel efter beslut av rätten. Enförundersökning kräver ibland att polis och åklagare inhämtar utred ning som kostar pengar. I fråga om invecklad ekonomisk brottslighet krävs sålunda i en del fall utredning genom en revisionsbyrå. Många andra typer av brott kräver tekniska utredningar av olika slag, läkarutlåtanden etc. Statens kostnad för sådan utredning blir i allmänhet inte en ersättningsgill rättegångskostnad, eftersom det inte är rätten utan polismyndigheten eller 63 åklagarensom har fattat det beslut enligt vilket ersättningen skall utgå av allmännamedel.