prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — Ianslutning till avbeställningsreglerna vill jag slutligen ta upp ett spörsmålsom har aktualitet endast inom vissa branscher men som där det förekommer harvållat en del debatt. Jag tänker pä s.k. haltande bundenhet. Inom bl.a. handelnmed bilar är det vanligt att säljaren förbehåller sig en viss acceptfrist medanledning av ett anbud som den presumtive köparen har lämnat. I praktikenbrukar det gå till sä att konsumenten undertecknar en beställningshandlingmedan säljaren förbehåller sig rätt att vänta ett visst antal dagar, vanligenfyra, med att bekräfta beställningen, dvs. Frånsäljarhåll har det ofta framhållits all det är nödvändigt atl en säljare harmöjlighet att göra vissa undersökningar och kontroller avseende exempelvis enlämnad bytesbil innan han binder sig. Under acceptfristen är konsumenten bundenav sitt anbud medan säljaren har möjlighet att välja om han vill ingå ett avtaleller inte; man brukar tala om hallande bundenhet. Denna haltande bundenhet harpå mänga häll upplevts som orättvis, och det har sagts att det inte är rimligtatt konsumenten är bunden i vidare mån än hans motpart är det. Deregler om avbeställning som jag har beskrivit i det föregående innebär attkonsumenten kan avbeställa en vara under acceptfristen. Om detta sker torde entillämpning av reglerna ofta leda till att endast en begränsad ersättningskulle behöva utges. Enligt min mening finns det emellertid skäl att ikonsumentförhållanden generellt föreskriva att en köpare som avbeställer envara innan säljaren har accepterat ett anbud som köparen har lämnat inte skallvara skyldig att utge nägon ersättning alls. 1989/90:89 Anspråkmot näringsidkare i tidigare led 2.7Anspråk mot näringsidkare i tidigare led Mitt förslag: Om säljarenär pä obestånd, har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas,skall köparen kunna rikta anspråk pä grund av fel i varan mot en näringsidkarei tidigare säljled som har överiåtil varan för vidareförsäljning. Utredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (se betänkandet s. 240 ff). Remissinstansema:Ett fätal har berört utredningens förslag. har lämnat det utanerinran medan övriga har ställt sig tveksamma till förslaget. Skälenför mitt förslag: Enligt gällande rätt är köparen hänvisad att hålla sig tillsin avtalspart, säljaren, när det gäller anspråk med anledning av brott motköpeavtalet. För att köparen skall ha räll atl i stället vända sig mot nägonannan fordras att det föreligger någon form av åtagande av denne, exempelvisgenom en garanti eller pä grund av ett reparationsåtagande. Som utredningen har visatförekommer situationer där köparens befogenheter att framställa krav pä grundav fel i den köpta varan är utan något värde för honom därför att hansavtalspart, säljaren, inte kan nås eller är försatt i en sådan ekonomisksituation att han inte kan tillgodose köparens rättmätiga krav. Jag delarutredningens bedömning att det för sädana fall är motiverat med särskildaregler som i möjligaste män ger köparen del av det skydd som lagen föreskriver.Detta kan åstadkommas genom att köparen ges en tvingande räll att vända sig medsitt anspråk direkt mot nägon i ett tidigare säljled. Detär alltså inte fräga om atl öppna en generell möjlighet för en konsument atlvända sig mot någon i ett bakre led. Möjligheten att vända sig mot någon i ettbakre led bör i stället vara förbehållen rena undantagssituationer. Det ärangelägel att reglerna utformas sä att inte säljarens ansvar för sin prestationurholkas. Jag anser alt den avgränsning som utredningen har föreslagit,nämligen att köparens direkltalan skall förutsätta atl säljaren antingen är päobestånd, har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas, ärväl avvägd. För egen del anser jag att det dessutom är befogat med denbegränsningen att en näringsidkare mot vilken ett direktkrav skall få riktas haröverlåtit varan för vidareförsäljning. Därigenom förhindras att ennäringsidkare, som saknar anledning att räkna med atl den sålda varan skallkunna bli föremål för ett konsumentköp, överraskas av ett krav frän enkonsument. Rättentill direklkrav bör omfatta alla tidigare led i säljkedjan, frän tillverkarentill och med säljarens leverantör. En begränsning härvidlag till exempelvisnärmast föregående näringsidkare, säljarens leverantör, skulle i en del fallkunna leda till att värdet av rätten till direkttalan blev begränsat, eftersomdet kan vara svärare för en konsument att spåra denne än atl få kännedom omvarans tillverkare eller generalagent. Enrimlig förutsättning för atl ansvar skall kunna göras gällande mot ett tidigareled är att det fel som åberopas förelåg redan när varan Prop.1989/90:89 Anspråk mot näringsidkare 1tidigare led Ett solidariskt ansvar för fel som har uppkommit i ett senare ledbör enligt min mening inte komma i fräga. Omköparen vid direktkrav skulle kunna vända sig mot något av de bakre leden medvilket som helst av de krav som han pä grund av felet är berättigad alt riktamot säljaren, skulle detta i allmänhet komma att innebära att näringsidkaren idet bakre ledet drabbas av ett strängare ansvar gentemot konsumenten än han hari förhällande till den som han har salt varan till. Detta skulle vara ettoacceptabelt resultat och en rimlig avvägning med hänsyn till näringsidkarensintresse är enligt min mening all konsumentens rätt i förhällande till del bakreledet begränsas så atl konsumenten vid en direkltalan inte kan göra gällandelängre gående förmåner mot näringsidkaren i ett bakre led än vad den som harförvärvat varan frän denne skulle ha haft rätt till. För att inte värdet avmöjligheten till direkttalan skall urvattnas, krävs det emellertid att denprincipen kompletteras med en föreskrift av innebörd att de villkor som gälldevid vidareförsäljningen frän det bakre ledet fär åberopas gentemot konsumentenendast i den män de villkoren med bindande verkan hade kunnat avtalas mellankonsumenten och dennes säljare. De rättigheter som konsumenten har gentemot sinsäljare till följd av tvingande lagregler skall han således alltid viddirekttalan kunna göra gällande mot en näringsidkare i etl bakre led. Päde punkter där de tvingande reglerna vid konsumentköp inte leder till annat,blir konsumentens rätt mol nägon i ett tidigare säljled således beroende intebara av avtalet mellan konsumenten och säljaren utan också av avtalet mellannäringsidkaren i det bakre ledet och den som förvärvade varan frän honom. Dettaleder bland annat till att konsumenten, om han häver köpet, inte kan fätillbaka ett högre belopp av sin köpesumma än vad som motsvarar det pris förvilket varan har salts av säljaren i det bakre ledet. Deninskränkning av det bakre ledets ansvar som följer av det sagda begränsari viss män värdet av rätten att vända sig mot bakre led med direktkrav. Enligtmin mening motiveras dock en sädan begränsning av rimliga hänsyn mot den somdrabbas av ell direklkrav. Betydelsen för konsumenten härav är också relativtbegränsad. Om hans krav gäller att fä etl fel avhjälpt eller att få denfelaktiga varan utbytt kommer han inte i nägon sämre ställning och det är justde påföljderna som är avsedda att i första hand komma i fråga vid fel i denköpta varan. Ensärskild fråga i samband med rätten till direkttalan är vad som skall gälla ifräga om reklamation. För att en talerätt av del slag som jag har beskrivitskall vara av ett reellt värde för en konsument, mäste reklamalionsfristenäven i dessa fall räknas från konsumentens förvärv av varan från säljaren.Detta leder till att det för ett bakre led blir osäkert när ett ansvar försålda varor slutligt upphör, eftersom den saken blir beroende av hur lång tidvaran befinner sig hos olika näringsidkare i senare led innan den slutligenförvärvas av en konsument. En näringsidkare i ett bakre led kan därför inteförlita sig enbart pä de reklamationsregler som Prop.1989/90:89 Anspråk mot näringsidkare itidigare led gäker för den egnavidareförsäljningen. För att en regel om direktkrav skall lylla sin uppgift attge konsumenterna ell kompletterande skydd bör man enligt min mening accepteraatt den utformas på ell sådant, frän det bakre ledets synpunkt mindretillfredsställande sätt. Ölägenheterna av en sådan regel för näringsidkare ibakre led begränsas vidare i viss mån av alt rätten till direkltalan mot bakreled föresläs bli enbart subsidiär till ratten att föra talan mot konsumentenssäljare. Prop.1989/90:89 Följdändringari annan lagstiftning 2.8Följdändringar i annan lagstiftning 2.8.1 Konsumenttjänstlagen (1985:716) Mittförslag: Näringsidkarens skadesländsskyldighet på grund av fel eller dröjsmålskall bygga på ett s.k. kontrollansvar. Utredningensförslag: Finns ingen motsvarighet. Skälen för mitt förslag:Som jag har uttalat i det föregående är det angeläget att reglerna om köp ochtjänst stämmer överens sä långt som möjligt. Ett område där denna aspekt görsig gällande med styrka är ersättningsfrågan vid fel eller dröjsmål pänäringsidkarens sida. De gällande reglerna ikonsumenttjänstlagen bygger på etl s.k. presumtionsansvar. Näringsidkaren ärskadeslåndsskyldig, om han inte kan visa att skadan inte beror på fel ellerförsummelse av honom eller nägon som på hans sida har anlitats för alt utföratjänsten. Jag har i det föregående förordat ett annat ansvar för konsumentköp,nämligen ell kontrollansvar. Jag har där ocksä aviserat att jag anser attreglerna i konsumenttjänstlagen bör ändras sä att även de kommer att bygga päett kontrollansvar. En övergäng frän ettpresumtionsansvar till ell kontrollansvar i konsumenttjänstlagen torde i ochför sig få en endast begränsad praktisk betydelse. Mol bakgrund av det i 4 §konsumenttjänstlagen uppställda kravet pä fackmässighet vid utförandet av entjänst torde näringsidkaren i allmänhet inte kunna exculpera sig om tjänsten ärfelaktigt utförd. Ett presumtionsansvar får därför i dessa fall samma verkansom ett kontrollansvar. Däremot kan en övergäng till ett kontrollansvar fäviss betydelse vid dolda fel i det material som har använts. Vid en bedömningutifrån en kontrollansvarsregel medför dolda fel i materialet nästan alltidskadeståndsansvar för näringsidkaren. En exculpationsregel kan ge etl nägol störreutrymme för näringsidkaren att bli befriad frän skadeståndsskyldighel. Enligt min mening framstården skärpning som ett kontrollansvar därvid kan föra med sig som lämplig. Dettagäller inte minst mot bakgrund av att den som säljer en vara föreslås fä bäraetl sådant ansvar. Eftersom hantverkare och andra som utför tjänster typisktsett har större kunskaper om förekommande materialinom sitt yrkesområde än detaljister, framstår det knappast som rimligt att deskall ha större möjligheter all bli befriade från ersättningsskyldighet viddolda materialfel än en säljare av samma vara har. Jag förordar därför attkonsumenttjänsllagens regler om näringsidkarens skadeståndsskyldighel pä grundav fel eller dröjsmål ändras sä att de i fortsättningen bygger på ellkontrollansvar. Utöver den ändring ikonsumenttjänstlagen som jag nu har berört behövs också vissa andra ändringar iden lagen, bl.a. för att anpassa den till den nya köplagstiftningen. Jag hartagit upp frågan om ändringar i det lagstiftningsärende rörandekonsumentskyddet vid förvärv av småhus som jag har anmält. 2.8.2Lagen (1914:45) om kommission, handelsagentur och handelsresande Prop.1989/90:89 Följdändringar i annan lagstiftning Mittförslag: Har säljaren eller en näringsidkare i ell tidigare säljled överlåtitvaran för annan näringsidkares räkning men i egel namn (kommission), skallkonsumenten, om säljaren är pä obestånd, har upphört med sin näringsverksamheteller inte kan anträffas, mot huvudmannen kunna rikta samma anspråk pä grund avfel i varan som han kan göra gällande mot kommissionären. Utredningensförslag: Utredningen har inte behandlat frågan. Remissinstanseraa:Juridiskafakultetsstyrelsen vid har uppmärksammat sambandet mellanden föreslagna möjligheten för en konsument att i vissa fall vända sig med ettanspråk pä grund av fel i varan direkt mot en näringsidkare i ett tidigaresäljled och den bestämmelse i kommissionslagen som innebär att kommissionärensavtal med tredje man inte ger tredje man någon fordringsrätt motkommissionärens huvudman. Skälenför mitt fbrslag: Jag har tidigare föreslagit atl en köpare i vissa fall skallkunna vända sig direkt mol en näringsidkare i ell tidigare säljled med anspråkpå grund av fel i den sälda varan. Enligt förslaget skall köparen ha en sådanrätt att direkt rikta krav mot ett bakre led när säljaren är pä obestånd, harupphört med sin näringsverksamhet eller inte kan anträffas. En ytterligareförutsättning är atl näringsidkaren i det bakre ledet har överlåtit varan förvidareförsäljning (se avsnitt 2.11). Del förekommer säväl idetaljistledet som i tidigare säljled att varor säljs i kommission, vilketinnebär att säljaren (kommissionären) bjuder ut varor i eget namn men förannans räkning. Det köpeavtal som kommissionären sluter med tredje man (i dettafall köparen) medför att endast kommissionären och inte dennes huvudman bliransvarig för avtalets fullgörande gentemot tredje man. Frän tredje manssynpunkt blir alltså kommissionären dennes avtalspart trots all köpeavtaletavser en vara som tillhör huvudmannen. Detta är den principiella skillnaden i förhållandetill vad som gäller vid fullmakt. Ett ombud blir inte avtalspart. Ett ombudbinder sin huvudman genom sitt handlande, och huvudmannen blir då part iavtalet. Regler om kommission finnsi lagen (1914:45) om kommission, handelsagentur och handelsresande(kommissionslagen), som bl. innehåller ett uttryckligt stadgande om atltredje man inte förvärvar nägon fordringsratt mot huvudmannen genom det avtalsom kommissionären sluter för huvudmannens räkning (se 56 §). Den nuvarande utformningenav reglerna vid kommission innebär alltså att en konsument inte har rätt atlmed stöd av den föreslagna regeln om direktkrav mot ett tidigare säljled vändasig mot exempelvis en tillverkare, om konsumenten har förvärvat varan av nägonsom har sålt den i kommission för tillverkarens räkning. I det fallet är detinte heller i egentlig mening fråga om ett tidigare säljled, eftersomhuvudmannen aldrig har överlåtit varan till kommissionären. Kommissionären harsålt varan på kommittentens uppdrag för dennes räkning. Pä motsvarande sättinnebär kommissionslagens nuvarande reglering ett hinder för konsumenten attmed stöd av den föreslagna direktkravsregeln vända sig mot den näringsidkare itidigare led som har lämnat varan till annan för vidareförsäljning i kommissiontill annan näringsidkare. Om exempelvis en grossist säljer varor tilldetaljislledel i kommission för tillverkarens räkning, kan konsumenten, när hansavtalspart, säljaren, är pä obestånd, har upphört med sin näringsverksamheteller är oanträffbar, rikta sitt krav mot grossisten men inte mot tillverkaren. I vart fall när del ärfräga om märkesvaror kan en konsument i regel identifiera tillverkaren av en vara,medan han däremot torde möta svårigheter när det gäller att utröna vilkamellanled i distributionskedjan mellan tillverkare och detaljist som har tagitbefattning med varan. En annan omständighet som förtjänar uppmärksamhet isammanhanget är att en konsument sällan har anledning att känna till att envara i något led har varit föremål för kommissionsförsäljning. Detta gälleräven när det är hans egen avtalspart, säljaren, som säljer varan i kommissionför annans räkning. Utifrån sett kan det nämligen ofta uppfattas som attsäljaren träffar avtal med kunderna för egen räkning, när det i själva verketär fråga om försäljning i kommission. Frågan är om en konsumentskall ha möjlighet att - under de förutsättningar som jag har föreslagit skallgälla för rätten all rikta anspråk mot en näringsidkare i tidigare säljled -även vända sig mot huvudmannen i ett kommissionsförhållande med anspråk pågrund av fel i en vara. Utan en sådan möjlighet skulle värdet av den föreslagnadirektkravsregeln enligt min mening urholkas. För att regeln skall fylla sinuppgift att ge konsumenterna det kompletterande skydd som är avsett, bör krav imotsvarande situationer kunna riktas även mot en näringsidkare som genom ettkommissionsavtal har givit annan i uppdrag att sälja varan vidare. Jag förordardärför att kommissionslagens regler ändras i enlighet 1989/90:89 Följdändringar i annan lagstiftning Till den närmareutformningen av förslaget i denna del återkommer jag i specialmotiveringen. 2.9 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Dennya konsumenlköplagen bör träda i kraft med den nya allmännaköplagen, vilken har föreslagits träda i kraft (se prop.1988/89:76 s. 2, 18 och 19). I enlighet med allmännagrundsatser bör reglerna i den nya konsumenlköplagen i princip tillämpasendast pä avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet (jfr prop. 1988/89:76 s.18). 1989/90:89Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Dennya konsumenlköplagen kan antas medföra en del initialkostnader förnäringslivet, t.ex. i samband med att standardavtal behöver ändras. Man kanocksä räkna med att branschorganisationer kan behöva sprida information om denya reglerna och om dessas praktiska betydelse för näringsidkaren. Dessakostnader mäste dock bli ganska marginella. Den nya konsumenlköplageninnebär att säljarna fär ett strängare ansvar för olika slag av kontraktsbrott,t.ex. genom att konsumenterna får en utvidgad rätt till ersättning förekonomiska skador till följd av kontraktsbrott. Här är det till stor del frägaom att ekonomiska risker fiyttas över frän konsumenterna till säljarna. Det ärmöjligt men inte säkert att detta kommer att leda till nägon prishöjning päkonsumentvaror. Prisbildningen styrs inte bara av kostnadsfaktorer utan ävenav andra förhållanden, säsom vinstmarginaler, marknads- och konkurrensförhållandensamt varans karaktär. För konsumenterna innebär kostnadsöverflyttningen attkostnadema pulvriseras. Kostnaderna släs ut pä hela konsumentkollektivet istället för atl drabba enbart de konsumenter som råkat ut för kontraktsbrottfrän säljare. Konsumentverkethar en betydelsefull roll när den nya konsumenlköplagen införs. Verketsmedverkan krävs bl.a. när det gäller information om de nya reglerna ochsäkerligen ocksä vid förhandlingar om avtalsvillkor m.m. Här är det emellertidinte fråga om några principiellt nya uppgifter för verket. Möjligen kan detdock krävas att verket koncentrerar resurserna pädessa uppgifter. Detfinns inte anledning att räkna med att den nya lagstiftningen i övrigt kommeratt medföra kostnader och resursbehov för det allmänna som bör beaktas iförevarande sammanhang. 3Upprättade lagförslag Pp. Ienlighet med vad jag har anfört har inom upprättatsförslag till 1. konsumentköplag, 2. lag om ändring ikonsumenttjänstlagen (1985:716) 3. lag om ändring i lagen(1914:45) om kommission, handelsagentur och handelsresande. Förslagenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4. 4.1 Förslaget till konsumentköplag Dennalag gäller köp av lösa saker som en näringsidkare i sin yrkesmässigaverksamhet säljer till en konsument huvudsakligen för enskilt ändamål. Lagengäller även i fall då säljaren inte är en näringsidkare som avses i förstastycket, om köpet förmedlas för säljaren av en näringsidkare i dennesyrkesmässiga verksamhet. I sådana fall svarar bäde näringsidkaren och säljarenför säljarens skyldigheter enligt lagen. Lagengäller i tillämpliga delar även byte av lösa saker. (Jfr1 § i utredningens förslag) Iförsta stycket anges till en början att lagen gäller köp av lösa saker. Uttrycket"lös sak" används här i dess vedertagna betydelse. Därmed avses varjeslag av rörligt fysiskt föremål, t.ex. livsmedel, kläder, möbler, bilar, bätaroch kemisk-tekniska produkter. Som lös sak räknas också exempelvis gaser ochvälskor men inte elektrisk kraft. Genom definitionen i detta stycke undantasfrån lagens tillämpningsområde köp av fast egendom samt köp av annan lösegendom än lösa saker säsom arrende-och hyresrätter, andra nyttjanderätter,panträtter, fordringar, aktier och andra värdepapper, fasta saker t.ex. byggnadpä annans mark m.m. Föremåletför köpet betecknas i lagen med uttrycket "varan". Föratt konsumenlköplagen skall bli tillämplig krävs att köparen är en konsument.Med uttrycket konsument åsyftas en enskild fysisk person (se vidareredogörelsen i prop. 1979/80:9 s. 186 ff). Lagen är alllsä inte tillämplig omköparen är ett bolag eller en förening e.d. Lagen är inte heller tillämplig omköparen är ett dödsbo. Lagenär inte tillämplig på all försäljning till konsumenter. Det som Prop. 1989/90:89 har förvärvats skall vara avsett huvudsakligen för enskilt ändamål. Det 1 §förhällandet att varan har inköpts för någon annan än förvärvaren själv, t.ex.en familjemedlem, hindrar självfallet inte atl varan skall anses vara avseddför enskilt ändamål. Detsamma gäller om köparen förvärvar varan för att ge densom present ät en annan person. Om däremot köparen redan frän början avser attsälja varan vidare i syfte alt göra en vinstgivande affär, kan lagen inteanses tillämplig även om den slutUge förvärvaren kommer att använda varan förenskilt ändamål. Skall varan användas bäde för enskilt ändamål och inäringsverksamhet blir det avgörande vilken användning som är den huvudsakliga.Om exempelvis en droskägare beställer en droskbil för att användas i hansrörelse men i mindre omfattning ocksä som privatbil, är lagen inte tillämplig.Lagen bör däremot anses tillämplig om en företagare köper en bil för familjensbruk även om den tillfälligtvis kan komma atl användas ocksä i rörelsen. Iregel torde del framgå av varans beskaffenhet hur den är avsedd att användas. Ihändelse av tvist är utgångspunkten att den enskilde köparens avsikt medförvärvet är avgörande. Man måste dock ta hänsyn till säljarens möjligheter attbedöma denna avsikt. Bedömningen fär därför la sikte på de omständigheter somhar varit uppfatlbara för säljaren vid köpet. Om exempelvis varan beställsunder angivande av en firma, bör säljaren sålunda som regel kunna utgå frän attdel inte är fräga om ett sådant köp som faller under konsumenlköplagen. Föratt lagen skall vara tillämplig förutsätts ocksä att det är fräga om en varasom säljs av en näringsidkare. Termen näringsidkare skall, i överensstämmelsemed vad som är fallet enligt annan konsumentlag-stiftning, fattas i vidsträcktmening. Den omfattar varje fysisk eller juridisk person som driver verksamhetav ekonomisk natur och av sädan karaktär att den kan betecknas som yrkesmässig.Det krävs inte att verksamheten drivs i vinstsyfte. Detta innebär bl.a. attbestämmelsen är tillämplig pä statliga och kommunala organ som driververksamhet av ekonomisk natur (jfr prop. 1984/85:110 s. 141). Verksamhetenbehöver alltså inte drivas i privaträttslig form. Ettytterligare villkor för lagens tillämplighet är att försäljningen ligger inomramen för näringsidkarens yrkesmässiga verksamhet. Detta krav syftarhuvudsakligen till att undanta fall då en person, som i och för sig är attbetrakta som näringsidkare, säljer en vara under sädana förhållanden alt handärvid måste anses handla i sin egenskap av privatperson. Det kan t.ex. rörasig om att en företagare säljer sina privata möbler. Enbart del förhällandetatt försäljningen normalt inte ingär i en näringsidkares rörelse - enlivsmedelshandlare säljer exempelvis ut sin kontorsutrustning eller sin varubil- medför däremot inte att konsumenlköplagen saknar tillämpning. Andrn stycket Prop. Konsumenlköplagenkan bli tillämplig även om säljaren själv inte är en § näringsidkare,nämligen om köpet har förmedlats för säljaren av en näringsidkare i dennesyrkesmässiga verksamhet. Även här är det en förutsättning att köparen är enprivatperson som gör förvärvet huvudsakligen för enskilt bruk. Kravetpä att köpet skall ha förmedlats av näringsidkaren innebär inte att denne mästeha fungerat som fullmäktig för säljaren. Regeln omfattar också fall då ennäringsidkare på annat sätt har medverkat pä säljarens vägnar vid tillkomstenav ett köp (ulan att underteckna kontraktet). Det kan t.ex. röra sig om atlnäringsidkaren ställer sitt kontraktsformulär till förfogande.