prop · GD03135 · 1989-12-31 00:00:00 — "Omregeringen har förordnat om valutareglering, får meddelaföreskrifter om skyldighet för den, som för egen eller någon annans räkning hargjort en valutatransaktion, att om transaktionen lämna de uppgifter och visaupp de handlingar som behövs för kontroll av valutaregleringensefterlevnad." Dennya 19 § kan lämpligen få följande lydelse: "Omnågon inte fullgör sådan skyldighet som anges i 11 § får föreläggahonom vite". Remissförslagets19-21 §§ får då numreras om. Dennaparagraf blir med lagrådets förslag 21 §. Den avser att ge uttryck för attdubbel påföljd inte får komma i fråga genom både vite och straffansvar. Denföreslagna avfattningen av paragrafen ger intrycket, att den som har rättat sigefter ett vitesföreläggande skall kunna dömas tiU ansvar för en gäming somomfattats av föreläggandet. Det är inte avsikten, enligt vad som upplysts underföredragningen. Lagrådet förordar att lydelsen ändras enligt följande: "21§ Om ett vite har förelagts med stöd av denna lag, får inte dömas tiU ansvarför gäming som omfattas av föreläggandet." Dennaparagraf får med lagrådets förslag beteckningen 22 §. Första meningen vill isak utsäga, att beslut inom av annan än fullmäktige får överklagastill fullmäktige. Som anmärkts vid 5 § skall nämligen en auktoriseradvalutahandlare inte ha befogenhet att avslå en ansökan utan skall, om bifallinte kan ges, lämna över ansökan till . Överklagande kommer alltsåinte i fråga i det fallet. Lagrådet förordar att lagtexten ändras så att dendirekt ger uttryck för vad som avses enligt vad som har sagts. Andrameningen framstår som onödig att ta in i lagen; riksbanksfullmäktige kansjälva utfärda motsvarande föreskrifter. Lagrådet föreslår att paragrafen gesföljande lydelse: "22 § Beslut inom av annan än fullmäktige fåröveridagas till fullmäktige. Fullmäktiges beslut får inte överklagas." Lagenom betalningar till och från utlandet Enligtframställningen i den allmänna motiveringen, avsnitt 3.4.1., är den nya lagen motiverad avskattekontroll- och statistikskäl. I 1 § , som anger 155 lagens innehåll, har docksyftet angetts mindre preciserat. En genomgång av Prop. 1989/90:135 de skilda paragrafemai lagen ger också vid handen att vissa bestämmelser går utöver det i motivenangivna syftet. Enligt 7 § förbjuds nämligen innehav av inlåningskonton iutlandet. Därigenom begränsas möjligheteraa till räntebärande placeringar.Visserligen avses undantag från förbudet kunna göras enligt 12 §, men då iallmänhet begränsat till sådana länder som lämnar kontrolluppgifter tiU svenskaskattemyndigheter. Likaså omintetgörs enligt 8 § teckning av livförsäkringar iutlandet till högre årspremie än . I detta avseende anges begränsningenvara temporär och gälla i avbidan på införandet av särskilda regler ombeskattning av sådana . Lagen innebär emellertid i dessa delarinskränkningar i den enskildes möjligheter att fritt placera sina tillgångar. Enannan utvidgning av lagens ändamål utgörs av bestämmelsema i 10 § om deponeringav fondpapper, som har ett helt specieUt syfte, nämligen att förberedaövergången till det papperslösa, kontobaserade system som skall komma tillstånd i regi av . Motbakgrand av vad som sagts förordar lagrådet att frågan om 1 § behövs och isådant fall om dess utformning tas upp tiU fömyat övervägande. Förstastycket riktar sig till en juridisk eller fysisk person som vill verkställa betalningtill eller ta emot betalning från utlandet. Det bör inte ankomma på en sådanperson att se till att den valutahandlare som anlitas inte överskrider sitttillstånd till valutahandel. Det får valutahandlaren själv svara för. Inte hellerbehöver lagen innehålla någon erinran om att sådant tillstånd kan vara begränsat.Andra meningen i stycket bör därför strykas. Bemyndigandeti andra stycket ger upphov till konstitutionella frågor. Dessa hänger sammanmed regleringen i 8 kap. regeringsformen av normgivnings-makten röranderiksdagens myndigheter och av dessas eventuella egna normgivningsmakt. Detskall erinras om att lagrådet i samband med granskningen av den nuvaranderiksbankslagen (prop. 1986/87:143 s. 92) framhöll önskvärdheten av en skyndsamöversyn av dessa regler, som redan då hade aktualiserats i fleragranskningsärenden. Någon sådan översyn har dock ännu inte kommit tiU stånd. möter det föreslagna bemyndigandet knappast några invändningar. Paragrafenföreskriver skyldighet att till lämna de uppgifter m.m. som behövsför den statistik upprättar som underlag för valutapolitiken. Detframstår som naturligt att själv ges befogenhet att utfärdaeventuellt erforderliga närmare föreskrifter om denna uppgiftsskyldighet. Denkonstitutionella gmnden måste emellertid diskuteras. Denbestämmelse, som närmast kommer i fråga att tillämpa, är den om subdelegation i 8 kap. 11 § regeringsformen. Den behandlar i första hand regeringens rätt att vidare överlåta normgivningsmakt då enligt 156 bemyndigar regeringen att utfärda föreskrifter "i visst ämne". 1989/90:135 fogas en andra punkt om att "i fall som nusagts" också kan uppdra åt förvaltningsmyndighet under attmeddela "sådana bestämmelser". Det fömtsätts alltså ett bemyndigandetill regeringen, och lagtexten pekar på att det skall råda ett nära samband, ominte rentav identitet, mellan de ämnen som bemyndigandena avser. Sistnämndaslutsats bekräftas av förarbetena. Grandlagberedningen hade föreslagit attriksdagen borde generellt ha möjlighet att direkt i en bemyn-digandelag ge enviss statlig förvaltningsmyndighet rätt att utfärda föreskrifter. Dettaförslag blev i enlighet med propositionen (1973:90 s. 319) genomfört"endast såvitt gäller förvaltningsmyndighet under ". Beträffandemyndigheter under regeringen ansågs däremot mest rationellt att de får sinauppdrag av regeringen. I fråga om myndigheter hänvisades till trelagar, däribland valutalagen, som i första hand innehöll bemyndiganden för Kungl.Maj:t samt lade "uppgiften att utfärda närmare bestämmelser i anledningav regeringens förordnanden" direkt på . Detföreslagna bemyndigandet i remissens 11 § uppfyller inte fömtsättningamaenligt de nu citerade förarbetena, genom att det inte hänför sig till någotbemyndigande för regeringen. Det kan anmärkas att frågan har behandlats ilitteraturen (, Normgivningsmakten enligt regeringsform,andra upplagan, s. 119) varvid framhållits, att kravet på ett bemyndigande förregeringen är oeftergivligt även om det kan förefalla opraktiskt. Detkunde möjligen göras gällande att det i realiteten inte är fråga om sådandelegation som avses i 8 kap. 11 §. Det är nämligen knappast tänkbart att geäven regeringen ett bemyndigande avseende skyldigheten att lämna uppgifter tillriksbanken. Vad som avses i sak skulle, med denna tolkning, närmast varaverkställighetsföreskrifter. Den synpunkten leder emellertid inte till någonlösning, eftersom regeringsformen 8 kap. 13 § endast talar om att regeringenhar befogenhet att ge sådana föreskrifter och dessutom uttryckligen förbjuderregeringen att besluta föreskrifter som avser myndigheter. Lagrådetfinner endast två lösningar möjliga på ifrågavarande problem. Antingen fårbemyndigandet i 11 § utgå; detta torde i sak vara möjligt, eftersom det i vartfall är uppgiftsbehov som framhålls i första stycket. Eller ocksåfår man anse kravet på bemyndigande för regeringen tillgodosett genom förslageti den efterföljande 12 § ; den ståndpunkten skulle kunna motiveras med att gmndlagstexteninte ger ett klart uttryck för det starka ämnesmässiga samband mellan de båda bemyndigandenasom motiven föratsätter. Om bemyndigandet för regeringen i 12 § kan konstaterasatt det är generellt. Det avser "undantag från bestämmelsema i denna lag"och kan därmed anses ge nödvändig täckning för bemyndigandet i 11 §. Lagrådethar stannat för den senare lösningen och godtar således bemyndigandet. Dettabör emellertid för tydlighets skull placeras efter bemyndigandet förregeringen. Enklast tillgodoses detta genom att 11 § flyttas till efter de bådaparagrafema om undantag; dessa skulle bli 11 och 12 § § medan nuvarande 11 §skulle bli 13 § . Detmåste emellertid upprepas, att en sådan översyn av regeringsformens 157 bestämmelser i 8 kap. omriksdagens myndigheter som förordades av lagra- Prop. 1989/90:135 det 1987är angelägen. Det är inte godtagbart att olika lagstiftningsärenden komplicerasavöverväganden rörande dessa bestämmelser, vilkas ändamålsenlighet kanifrågasättas. 1konsekvens med vad lagrådet föreslagit i fråga om motsvarande paragraf i valutaregleringslagenförordar lagrådet att den nya 13 § får följande lydelse: "Riksbankenmeddelar föreskrifter om skyldighet för den som för egen eller någon annansräkning har gjort en valutatransaktion att om transaktionen lämna de uppgifteroch visa upp de handlingar som behövs för statistik. Om någon intefullgör denna skyldighet, får förelägga honom vite. Bestämmelseromskyldighet att till skattemyndighetema lämna kontrolluppgifter finns i lagen (1990:000)om självdeklaration och kontrolluppgifter." Ävenbemyndigandet för regeringen i 12 § ger upphov till konstitutioneUa frågor.Dessa är av en helt annan principiell räckvidd än de som aktualiserades av 11§ . De avser nämligen lagens grandläggande konstraktion. Det får konstateras,att 12 § och den med stöd därav meddelade förordningen kommer att på ettavgörande sätt bestämma regleringens materiella innehåll. En sådan konstraktiondrar upp flera konstitutioneUa spörsmål. Denföreslagna lagtexten, betraktad fristående utan föratsätta undantagsföreskrifterenligt 12 § , innefattar en långtgående reglering. Detta följer redan av definitionemai 2 §. Där har främst betalning till resp. från utlandet bestämts så att lagenblir tillämplig på åtskilliga transaktioner, som åtminstone enligt vanligt språkbmkinte uppfattas naturligt som betalningar till och från utlandet, exempelvisbetalning av uppehälle under utlandsresa. Även att ta emot lön för etttillfälligt arbete utomlands, som tagits för att bestrida levnadsomkostnaderdär, eller att kvitta fordringar i affärsverksamhet utomlands faller underlagen. Föreskrifteni 4 § att betalningar måste ske genom valutahandlare är generell. Den upptaringa undantag utan tvärtom en utvidgning genom bestämmelsen i andra stycket ombetalningar med check. Generellt är också förbudet i 7 § mot att sätta in ellerta emot pengar på eget inlåningskonto i utlandet, etc. Emellertidär en så långtgående och ingående reglering ingalunda åsyftad som lagenshuvudbestämmelser ger intryck av. Genom omfattande undantag, föreskrivna avregeringen enligt 12 § , avses räckvidden i realiteten bli väsentligtinskränkt. Ett utkast till förordning är fogat vid remissen. Det har inteomfattats av lagrådets granskning men har gett en nödvändig belysning av vadsom konkret avses med det remitterade förslaget. Man noterar t.ex. att 15punkter med praktiskt viktiga undantag anknyter till 4 § i lagen och nio punktersamt ännu en viktig regel till 7 § . Det kan tilläggas att regleringen enligtlagen blir ytterligare uppmjukad genom att i 13 § ges en befogenhetatt på grand av särskilda skäl ge undantag i enskilda fall. Dennalagstiftningsteknik ger upphov tiU betänkligheter från flera syn- 158 punkter.Till en början måste erinras om att förarbetena till regeringsformen Prop.1989/90:135 tog avstånd från tanken på alltför vidsträckta och obestämda normgivnings-bemyndiganden från till regeringen (prop. 1973:90 s. 209). Vidremissbehandlingen av grandlagberedningens förslag uttrycktes farhågor för att bemyndigandenaskulle bli så allmänt hållna, att de inte mycket skulle skilja sig från grandlagstextensbeskrivningar av de ämnen, om vilka delegation skulle bli möjlig.Departementschefen uttalade att så avfattade bemyndiganden skulle stå i uppenbarstrid mot grandlagens intentioner. Hur detaljerade bemyndigandena skall varaborde emellertid få avgöra från fall till fall. Man torde kunna getämligen vidsträckta bemyndiganden när det är fråga om föreskrifter som ärmindre ingripande från medborgarnas synpunkt. När det däremot gällerföreskrifter t.ex. på näringsrättens område, där mera väsentliga medborgarintressenkan komma att beröras av regleringen, bör enligt departementschefenmera preciserat ange de ramar, inom vilka regeringen skaU få röra sig. Detär uppenbart att konstraktionen av remissens lagförslag inte stämmer överensmed dessa uttalanden. Förslaget innebär att skall dra upp en mycketvid ram, inom vilken det skall ankomma på regeringen och myndighet somregeringen bestämmer att precisera regleringens materiella innehåll. Detfinns givetvis anledning att uppmärksamma, att bemyndigandet i detta fallendast avser att regeringen får föreskriva inskränkningar inom den av riksdagenuppdragna ramen men inte själv utvidga regleringen. Skillnaden är emellertidinte principiell. Genom att från början föreskriva mycket vittgående undantag som redovisas vid riksdagsbehandlingen utan riksdagsbindning men däreftersuccessivt upphäva dessa undantag kan regeringen åstadkomma samma resultat ipraktiken som vid ett positivt bemyndigande. Den yttre ram som den nuföreslagna lagen anger enligt remissen är, som förat påpekats, mycket vid. Lagensvida definitioner och allmänt något obestämda innehåll leder även till attandra konstitutionella frågor aktualiseras. Man kan sålunda fråga sig om allade transaktioner, som kommer att falla under lagen, verkligen kan hänförasunder uttrycket "in- eller utförsel av varor, av pengar eller av andra tillgångar"i 8 kap. 7§ första stycket 3. regeringsformen. I den mån de hamnar utanför kande i viss utsträckning täckas av ordet "näringsverksamhet" i sammapunkt. Det är emeUertid svårt att komma ifrån att en del transaktioner, somlagen avses omfatta, faller utanför punkten med en naturlig tolkning avordalagen. Närmast kommer därvid i fråga transaktioner av privatpersoner. Isådana fall ställs man inför tre alternativ att ge gmndlagens ord en vidsträckttolkning, vilket ibland kan te sig naturligt men i andra faU kan inge betänkligheter,eller att anse delegation till regeringen inte alls vara möjlig enligt 8 kap. 3och 7 § § regeringsformen eller slutligen att tvärtom anse ett visst ämne fallaunder regeringens restkompetensenligt 8 kap. 13 §. Utan att ingå påenskildheter vill lagrådet peka på att aktualiserandet av detta slags frågeställningarär ett uttryck för att ett normgivningsbemyndigande har getts en alltförvidsträckt och obestämd avfattning. Ensärskild anledning till försiktighet ligger i att man i detta ärende rör sig 159 i gränstraktema tillföreskrifter om skatt. Att utfärda sådana kan enligt 8 Prop. 1989/90:135 kap. 7§ regeringsformen inte delegeras. Till föreskrifter om skatt hör enligt förarbetena(prop. 1973:90 s. 302) inte bara bestämmelser om vem som är skattskyldig, påvad skatten skall utgå, skattesats o.d., som direkt reglerar skattens tyngd ochfördelning, utan även de regler som gäller gmndema för taxerings- ochuppbördsförfarandet. Oavsett hur man skall ställa sig till olikakontrollreglers konstitutionella rabricering, finns det anledning att uppmärksammafrågan om deras delegerbarhet. Anknytningen tiU skatteområdet arenomständighet som måste beaktas vid den tolkning av 8 kap. 7 § regeringsformensom berörts; att den "drar" i riktning mot icke-delegerbarhet ärotvivelaktigt. Frånkonstitutionella synpunkter inger det alltså betänkligheter att i en så storutsträckning som här skett bygga på ett bemyndigande för regeringen i en lagsom är att hänföra under 8 kap. 3 § regeringsformen. Bemyndigandet i 12§ måsteåtminstone stramas upp och konkretiseras. Det sker enligt lagrådets meningenklast genom att de i första hand avsedda undantagen tas in i lagtexten somett antal huvudpunkter, vilka närmare preciseras i förordningen. Vidare börparagrafen inte endast utsäga att undantag får föreskrivas utan ange attbestämmelser om undantag skall utfärdas. Slutligen bör bemyndigandet om rättatt subdelegera till myndighet som regeringen bestämmer utgå redan av detskälet, att det är oklart vilken ordning som avses; till , som kundeantas ligga närmast tiU hands, kan inte regeringen delegera utan endastriksdagen. Lagrådetföreslår att 12 § som med lagrådets förslag blir 11 § ges följande lydelse: "11 § Regeringen meddelar sådana föreskrifter om undantag från bestämmelsema idenna lag som, utan att allvarligt försvåra skattekontroUen eller inhämtandetav statistikuppgifter, kan underlätta handeln med utlandet och annat intemationelltutbyte. 1. betalningarsom understiger ett visst angivet högsta belopp, 2. betalningar av den som är bosatt i men vistas i utlandet ellersom vistas i utan att vara bosatt här, 3. betalningar i näringsverksamhet som bedrivs i eller med anknytningtill utlandet av någon som är bosatt i , 4. betalningar i näringsverksamhet som bedrivs i eller med anknytningtill av någon som är bosatt i utlandet, 5. betalningar i näringsverksamhet som bedrivs av svensk respektive utländskjuridisk person under förhållanden motsvarande de i 34 angivna. Föreskriftemafår gälla även betalningar under förhållanden som är jämförliga med de i andrastycket 2-5 angivna." Enligtförsta stycket kan i enskilda fall medge undantag från bestämmelsema i lagen. Det får förstås så, att på framställning av en juridisk eller fysisk person kan medge undantag utöver sådana undan- 160 tagsom regeringen föreskrivit med stöd av 12 § . Avslag på en sådan fram- Prop.1989/90:135 ställning kan enligt andra stycket överklagas hos fullmäktige iriksbanken. Fullmäktiges beslut får däremot enligt tredje stycket inte överklagas. Enansökan om undantag från begränsningama i lagen i förfoganderätten över egendomkan säkerligen anses gälla en prövning av sökandens civilarättigheter eller skyldigheter. Artikel 6 i tillförsäkrar isådana fall sökanden rätt till domstolsprövning. En sådan prövning kanvisserligen komma till stånd med tillämpning av lagen (1988:205) omrättsprövning av vissa förvaUningsbeslut. Lagrådet uttalade emellertid vidgranskningen av förslaget till denna lag att den bästa lösningen när detgäller att anpassa svensk rätt till krav är att ersättaadministrativ myndighet med förvaltningsdomstol som besvärsinstans. Dennalösning stod dock enligt lagrådets uttalande inte till buds när prövningen hadeså starka inslag av lämplighetsbedömning, intresseavvägning eller politiskaställningstaganden att prövningen borde förbehållas regeringen som ett led iutövningen av den styrande makten eller en förvaltningsmyndighet med enspeciell kompetens. Deundantag som i enskilda fall kan meddelas med stöd ay förevarande paragraf kanenligt lagrådets mening inte vara av sådan betydelse för riksbankensverksamhet att den lösning för anpassningen till krav, somenligt vad sagts skulle vara den bästa, inte kan väljas. Motbakgmnd härav förordar lagrådet att kammarrätten i stället för fullmäktige iriksbanken anges som besvärsinstans i de fall som avses i 13 § . Lagrådetföreslår att paragrafen - som enligt lagrådets förslag till disposition blir12 § får följande lydelse: "12§ Om det finns särskilda skäl, får i enskilda fall medge undantagfrån bestämmelsema i denna lag. Riksbankensbeslut får överklagas hos kammarrätten." Påde skäl som har anförts för en omformulering av motsvarande bestämmelse i 20 §lagen om valutareglering förordar lagrådet, att förevarande paragraf fårföljande lydelse: "Omett vite har förelagts med stöd av 11 § , får inte dömas till straff för gämingsom omfattas av föreläggandet." Lagrådetlämnar förslagen utan erinran. Utdragur protokoU vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden , , G. ,, , , , , , Proposition om betalningar till och från utlandet 1Anmälan av lagrådsyttrande m.m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till 1. lagom valutareglering, 2. lag om ändring i lagen (1988:1385) om riksbank, 3. lag om betalningar till och från utlandet, 4. lag om ändring i lagen (1990:000) om självdeklaration och kontrolluppgifter, 5. lagom ändring i sekretesslagen (1980:100). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Beträffande 3 § första stycket lagen om valutareglering har lagrådet pekat påatt de termer som används i paragrafen gör det omöjligt för den enskilde medborgarenatt självständigt pröva och bedöma om fömtsättningarna för ett förordnande omvalutareglering är uppfyllda och uttalat att det därför i lagen bör tas in enförteckning över sådana transaktioner som en valutareglering får omfatta ochen regel om att regeringens förordnande skall precisera vilka transaktionersom det omfattar. Lagrådet har vidare pekat på att den konstitutioneUa gmndvalenför de bemyndiganden som rör krigs- resp. fredsförhållanden är olika och attdet bemyndigande som skall gälla för fredsförhållanden måste begränsas så attdet överensstämmer med regeringsformens bestämmelser. Enligt 8 kap. 7 §regeringsformen är det närmast föreskrifter om in- eller utförsel av pengar,varor eller andra tillgångar, kreditgivning och näringsverksamhet som kommer ifråga. Lagrådet har slutligen noterat att bemyndigandet för regeringen enligt 3§ andra stycket 2 i förslaget innefattar möjlighet tiU rekvisition under fredsförhållandenav utländsk valuta m.m. från innehavare av sådana tillgångar, vilket inte är förenligtmed bestämmelsema i 8 kap. 7 § regeringsformen. påpekat bör möjligheten att förordna om rekvisition av utländsk valuta begränsas till att avse valutareglering enligt 1 § första styc ket, dvs. under säkerhetspolitiska kriser och i krig. Propositionens lagförslag har utformats i enlighet härmed (3 § tredje stycket). har återstå ende delar av paragrafens andra stycke omredigerats. Jag vill också nämna att jag instämmer i vad lagrådet har uttalat om tolkningen av andra stycket 162 idet remitterade förslaget (= andra och tredje styckena i propositionsför- Prop.1989/90:135 slaget). Vidarehar med anledning av lagrådets påpekanden i 3 § första stycket lagts till enmening, som begränsar valutaregleringens innehåll under fredsförhållanden ienlighet med regeringsformen. Den valda formuleringen anknyter till 8 kap. 7 §regeringsformen genom att de kategorier av föreskrifter som här närmast kommeri fråga, nämligen föreskrifter om in- eller utförsel av pengar eller andratillgångar, särskilt anges. Detcentrala innehållet i en valutareglering utgörs naturligen av just föreskrifterom in- eller utförsel av pengar eller andra tillgångar. Härmed skall inteförstås enbart fysisk transport av sedlar m.m. över landets gränser. Liksombegreppet penningmängd i ekonomisk teori inte endast omfattar betalningsmedelutan i första hand bankinlåning, omfattar in- eller utförsel av pengar påmotsvarande sätt kontoöverföringar m.m. mellan och utlandet, t.ex.betalning tiU ett konto i utlandet eller ett konto som kan disponeras frånutlandet. Attvalutaregleringen i fred begränsas till föreskrifter om in- eller utförsel avpengar eller andra tillgångar medför att föreskrifter motsvarande exempelvisdet aUmänna skuldsättningsförbudet (6 § andra stycket 2 valutaförordningen) eUerminskningsförbudet (9 § valutaförordningen) inte kan meddelas underfredsförhållanden. Det finns inte någon anledning att tro att dessabegränsningar skulle ha någon påtaglig betydelse för effektiviteten i valutaregleringeni de lägen som det här är fråga om. Om det skulle visa sig ett angeläget behovav någon regleringsåtgärd som inte omfattas av valutaregleringslagens fuUmakter,finns för övrigt möjligheten till särskild lagstiftning om sådan reglering. Medden utformning av 3 § första stycket som jag nu föreslår menar jag att bestämmelsenom valutareglering under fredsförhållanden också uppfyller det krav påtydlighet som kan ställas. Beträffandevalutareglering under säkerhetspolitiska kriser och i krig vill jag sägaföljande. Jag har förståelse för lagrådets önskemål om att lagen skall innehåUaen förteckning över sådana transaktioner som en valutareglering får omfatta;att regeringens förordnande skall precisera vilka transaktioner som omfattasframgår redan av första styckets första mening. bör emellertid intelagen ges en utformning för krigsförhållanden som kan försvaga envalutareglerings ändamålsenlighet och effektivitet.