prop · GD0371 · 1989-12-31 00:00:00 — Slutligen moderniserades hovrättsförfarandet iolika hänseenden (prop. 1988/89:95, JuU23, rskr. 288, SFS 1989:656).Även dessa regler grundar sig på förslag av rättegångsutredningen, denna gångi dess slutbetänkande . En huvudprincip i dennuvarande organisationen kan sägas vara de allmänna domstolarnas mer eller mindregenerella sakliga kompetens och den därmed sammanhängande tanken att en domarebör ha en så bred kunskap och överblick över hela det juridiska fältet sommöjligt. Det är framför allt denna huvudprincip som aktualiseras irättegångsutredningens betänkande om expertmedverkan och specialisering.Utredningen har pekat på de nackdelar för rättskipningen som följer av avstegfrån principen, och förslagen i betänkandet syftar till att åstadkommaförutsättningar för en återgång till ett mer enhetligt domstolsväsende.Huvudförslaget innebär att det skall bli möjligt för tingsrätterna ochhovrätterna att förstärka rätten med en eller två expertledamöter i alla slagsmål. Fömtom det nu sagda skalljag i det följande ta upp ta upp några frågor som omfattades av rättegångsutredningensdirektiv men som sedermera anförtrotts åt en särskild utredare. Det är intefråga om några mera genomgripande reformer, men förslagen skall ses som ett ledi den fortlöpande moderniseringen av RB. Jag tar också upp några andra frågorom ändringar i processuella regler som aktualiserats i skilda sammanhang. 2.2 Frågor om expertmedverkan och specialisering Min bedömning:Någon allmän möjlighet för tingsrätterna och hovrätterna att anlita personermed särskild sakkunskap som ledamöter av rätten införs inte. Rättegångsutredningensförslag: Utredningen har föreslagit att tingsrätterna och hovrättema ges engenerell möjlighet att låta en särskild ledamot med ekonomisk, medicinsk,teknisk eller annan särskild sakkunskap (expert) ingå i rätten. Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat mottagande. Skälen för min bedömning:De 97 tingsrätterna dömer som första instans bland de allmänna domstolarna. Närdet gäller arbetsfördelningen mellan tingsrätterna är huvudregeln att ett målskall stämmas in till den tingsrätt som målet enligt särskilda forumregler har lokal anknytning till. Principen är således att alla tingsrätter i landethar lika kompetens att handlägga och pröva mål.Behovet av särskild sakkunskap för rättskip- Prop. 1989/90:71 ningen inomett visst rättsområde har emellertid lett till att handläggningen av vissamåltyper koncentrerats till en eller flera av tingsrätterna. Ofta har en sådankoncentration kombinerats med regler om särskild sammansättning avtingsrätten. Rättegångsutredningenhar i sitt betänkande om expertmedverkan och specialisering pekat på olikanegativa konsekvenser av en specialisering av rättskipningen. De förslag frånutredningen som jag nu skall ta upp liksom förslagen i de närmast följandeavsnitten skall ses mot bakgmnd härav. Förslagen syftar till att åstadkomma fömtsättningarför en återgång till ett mera enhetligt domstolsväsende. Samhälletsutveckling, inte minst på det tekniska området, har medfört att målen vid deallmänna domstolarna i ökad utsträckning har kommit att avse förhållanden somär svåra att sätta sig in i och förstå för personer som inte har särskildakunskaper på det område som berörs. Som exempel kan nämnas mål angående fel ifastighet enligt 4 kap. 19 § jordabalken, mål inom ADB- och miljöområdena samtmål om skadestånd som rör medicinska förhållanden. Denmöjlighet som enligt RB står de allmänna domstolarna till buds, när deställs inför uppgiften att pröva en fråga vars bedömande kräver särskildfackkunskap, är att anlita sakkunnig enligt bestämmelserna i 40 kap. RB. Densakkunniges utlåtande kommer då att utgöra bevisning i målet. Utredningen harkonstaterat att sakkunniginstitutet är behäftat med vissa svagheter. ex. normalt inte tillgång till den sakkunniges kunskaper i processensinledningsskede. Rättens ledamöter är vidare utlämnade åt sig själva under detskede då rättens avgörande skall beslutas, dvs. vid överiäggningen och v-idutformningen av domen. Enligt utredningen är det i själva verket ofta just vidbedömningen av det framlagda processmaterialet som behovet av särskildfackkunskap är allra störst. Det behövs därför, enligt utredningen, också enform av expertmedverkan där rätten kan tillgodgöra sig expertens kunskaperunder hela målet, inte minst under avgörandeskedet. Medanledning av dessa överväganden har utredningen föreslagit att tingsrätternaoch hovrätterna ges en generell möjlighet att låta en särskild ledamot medekonomisk, medicinsk, teknisk eller annan särskild fackkunskap (expert) ingåsom ledamot av rätten. Förslaget har vidremissbehandlingen fått ett blandat mottagande. Av de 51 remissinstanser som har yttrat sig är det 36 som tillstyrker förslaget. Tretton instanser avstyrker, en tillstyrker försöksverkamhet och en vill att frågan skall utredas på nytt. Av de tretton domstolar som har hörts är bostadsdomstolen, tre hovrätter och tre tingsrätter positiva. Två hovrätter och två tingsrätter är negativa. En tingsrätt är tveksam men tillstyrker försöksverksamhet. Högsta domstolens ledamöter avstyrker förslaget men anser att experter utan rösträtt kan få medverka i rätten. Justitiekanslem avstyrker förslaget, medan riksåklagaren och de fem överåklagare som har yttrat sig tillstyrker det. är starkt kritiskt till förslaget, medan domareförbundet, de båda åklagarföreningarna samt nämndemän nens riksförbund är positiva. 3 1989/90. Ihuvudsak har följande skäl anförts mot utredningens förslag: Det blir Prop.1989/90:71 svårt att förutse vilken sammansättning rätten kommer att ha i mera komplicerademål, och en viss slumpmässighet kommer att styra rättens sammansättning. Att enså väsentlig sak som rättens sammansättning på detta sätt kommer att bli osäkerkan ifrågasättas. Det finns risk för att kunskap tillförs domstolen överhuvudet på parterna. Det blir svårt att finna personer som både besitteraktuella specialkunskaper och är lämpliga att verka som meddomare. Det ärolämpligt att en särskild ledamot med specialkunskaper inom ett visst områdeutan erfarenhet av den dömande verksamheten är med och avgör svårabevisvärderingsfrågor eller svåra juridiska problem i komplicerade mål. Detfinns risk för komplikationer när det i en fråga finns olika åsikter blandexperterna. Det är rent principiellt främmande att en enskild domstot och t.o.m.en enskild domare skall ha att utse domare från fall till fall. Den mycket grannlagauppgiften att ställa frågor till parter m.fl. kräver stor erfarenhet samtkunskaper om och känsla för det processuella rollspelet. Fleraremissinstanser anser att man i stället bör tillgodose behovet av sakkunskapgenom en ökad användning av sakkunniginstitutet. Härvid har bl. a. föreslagitsinförande av regler som medger att sakkunniga anlitas under det förberedandeskedet i målet, under hela huvudförhandlingen och genom inhämtande avkompletterande yttrande även därefter. Åtta av remissinstanserna föreslårsålunda ökad användning av sakkunniginstitutet. Föregen del vill jag först understryka att jag liksom utredningen vill slåvakt om principen om de allmänna domstolarnas breda sakliga kompetens och dendärmed sammanhängande tanken att en domare bör ha en så djup kunskap och godöverblick över hela det juridiska fältet som möjligt. Mot den bakgrunden serjag det i och för sig som önskvärt med åtgärder som motverkar behovet avytterligare specialisering inom domstolsväsendet. ISverige har de allmänna domstolarna, som är sammansatta av yrkesdomare ochnämndemän, ett gott anseende hos allmänheten för rättvis och opartiskhandläggning. Det är obestridligen viktigt att domstolarna kan tillförassakkunskap så att handläggningen av exempelvis invecklade mål med teknisk ellerekonomisk anknytning underlättas. Det får dock inte ske till priset av enminskad rättssäkerhet för parterna eller ett minskat förtroende frånallmänhetens sida. Med den utgångspunkten är de kritiska synpunkter som harframkommit under remissbehandlingen värda beaktande. Fleraav remissinstanserna inte minst har uttryckt farhågorför att medverkan av expertledamöter skulle innebära en risk för att rättentillförs processmaterial över huvudet på parterna. Enligt RB får domen ommålet har avgjorts efter huvudförhandling i princip endast grundas på vad somhar förekommit vid denna förhandling (den s.k. omedelbarhetsprincipen). Attdomstolarna medvetet skulle underiåta att tillämpa denna regel omexpertledamöter satt med i rätten är det nog ingen som vill påstå. Mensjälvklart kan omedvetna avsteg från omedelbarhetsprincipentänkas förekomma, t.ex. om expertledamoten . 1989/90:71 avger ett omdömesom normalt skulle ha tillförts målet genom sakkunnigbevisning. Inte minst motden bakgmnden finns det uppenbarligen risk för att parterna kan misstänka atten expertledamot under överläggningen tillför rätten viktiga sakupplysningar,som parterna inte har fått tillfälle att bemöta. Det är självklart inteönskvärt att tilltron till vårt domstolsväsende mbbas av denna anledning. Manbör därför vara försiktig med att utvidga användningen av expertledamöter.Vidare innebär utredningens förslag till skillnad från vad som tillämpasenligt hittillsvarande regler om expertmedverkan att expertledamöterna intekan utses i förväg, utan att rätten har att från fall till fall utseexpertledamöter bland personer som i regel saknar erfarenhet av dömandeverksamhet. Som påpekats under remissbehandlingen är en sådan ordningprincipiellt främmande för vår domstolstradition. Dessutom kan en expertsbristande domstolsvana leda till nackdelar från praktisk synpunkt. Detfinns alltså starka invändningar mot utredningens förslag. Till detta kommeratt det med fog kan ifrågasättas om behovet av en förstärkning av domstolarna iangivet hänseende egentligen är så stort som utredningen har hävdat. Detnaturliga sättet att skaffa sig sakkunskap är att själv studera ämnet. Den somarbetar som domare är tränad att sätta sig in i sakförhållanden som är obekantaför honom. Det är exempelvis vanligt att den som handlägger ett mål omfastighetsköp måste sätta sig in i frågor om byggnadsteknik för att kunna ledaförhandlingarna och döma i målet. Likaså måste den som handläggertrafikbrottmål hjälpligt sätta sig in i hur en bil fungerar även om han självinte är bilförare. Dessaexempel är triviala, men de belyser ändå problemet. De mål som rättegångsutredningendiskuterar har den likheten med fastighetsmålet och bilmålet att sakfrågornainte kan förstås utan påläsning. Skillnaden är naturligtvis att ett verkligtkomplicerat mål kräver mer omfattande studier. I takt med samhällsutvecklingenökar antalet sådana mål. Det skall givetvis inte förnekas att expertmedverkankan göra det lättare för den enskilde domaren att snabbt sätta sig in i ettfrämmande sakområde. Å andra sidan behöver det i dessa fall inte vara ennackdel att det inte finns expertledamöter i rätten. Tvärtom kan det hävdas atthandläggningen blir mer omsorgsfull, allsidig och begriplig om de lagfarnadomarna tvingas att sätta sig in i sakfrågorna från grunden utan experthjälp.Och det kan inte bortses från att medverkan av en expertledamot kan begränsa deövriga domarnas ambition att själva bilda sig en uppfattning i sakfrågan. Ävenom antalet sakligt komplicerade mål vid domstolarna ökat , ger vadsom förekommit i detta lagstiftningsärende enligt min mening inte vid handenatt det skulle finnas sådana vinster att hämta med ett system medexpertledamöter att de överväger de invändningar från principiella,organisatoriska och ekonomiska utgångspunkter som kan riktas mot ett sådantsystem. Jag är därför inte beredd att nu förorda att utredningens förslag idenna del genomförs. Vidremissbehandlingen av förslaget har flera remissinstanser pekat på att det finns anledning att undersöka om det går att öka användningen av 35 sakkunnigbeviset.Remissinstanserna har i huvudsak anvisat två huvudlinjer efter vilka manskulle kunna åstadkomma detta. En linje är att göra det möjligt för rätten atttidigare och i större omfattning använda sig av den sakkunnige, exempelvisunder målets förberedelse. Den andra linjen är att öka parternas benägenhet attpåkalla sakkunnigförordnande, exempelvis genom att i ökad utsträckning låtakostnaden för den sakkunniges medverkan stanna på statsverket. Jag är i och för sigpositiv till att dessa frågor övervägs närmare. Jag är emellertid inte bereddatt redan nu ta initiativ till en sådan undersökning. Till denna slutsats harbidragit att det, enligt vad jag erfarit, vid pågår ettvetenskapligt forskningsarbete kring sakkunnigbeviset, där de nu aktuellaproblemen kan förväntas bli ingående belysta. Mitt förslag: S.k.eko-brottmål skall kunna handläggas vid alla tingsrätter. Rättegångsutredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Skälen for mitt förslag:Med eko-brottmål brukar avses vidlyftiga eller komplicerade brottmål i vilkaekonomiska eller skatterättsliga förhållanden har väsentlig betydelse förbedömningen. skall sådana mål företrädesvishandläggas av vissa tingsrätter som särskilt utsetts av regeringen (1 kap. 7 § RB).Det gäller här i princip en tingsrätt för var och en av de 13 åklagarregionersom landet delats in i. Dessa tingsrätter har fått möjlighet att i brottmållåta experter på ekonomiska och skatterättsliga frågor ingå i rätten somsärskilda ledamöter (1 kap. 8 § RB). De ekonomiska experterna skall utses avdomstolen bland personer som i förväg förordnats av regeringen. Somskatterättsliga experter skall tjänstgöra domare från främst länsrätterna ochkammarrätterna. Även hovrätterna har fått möjlighet att anlita ekonomiska ochskatterättsliga experter (2 kap. 4 a § RB). De nämnda reglernainfördes som ett led i statsmakternas ansträngningar att komma till rätta medekonomisk brottslighet. De grundade sig på förslag av kommissionen motekonomisk brottslighet i betänkandet (SOU 1984:3) Domstolar och eko-brott ochav rättegångsutredningen i betänkandet (Ds Ju 1984:1) Domstolarna och derassammansättning i mål om ekonomisk brottslighet. Förslagen skilde sig åt framförallt på det sättet att kommissionen men inte rättegångsutredningen föreslogatt handläggningen av mål om eko-brott skulle koncentreras till vissatingsrätter. Under den fortsattabehandlingen av förslagen rådde relativt bred enighet om behovet av en möjlighettill särskilt kvalificerad sammansättning i de aktuella målen. Däremot ansåg deflesta att det inte var lämpligt att koncentrera handläggningen av målen tillvissa tingsrätter. Det var, enligtföredragande statsrådet i prop. 1984/85:178, framför allt två skäl som taladeför en koncentration av eko-målen. För det första var dettill fördel för samspelet mellan en expertledamot och en lagfaren Prop.1989/90:71 ledamotatt även den senare hade goda erfarenheter och goda kunskaper i frågaom det aktuella ämnesområdet. Därigenom kunde man motverka riskenför att en expertledamots uppfattning i en viss fråga alltför okritiskt godtogsav övriga ledamöter i rätten. För det andra åstadkoms genom en koncentrationfömtsättningar för att expertema deltog i rätten relativt regelbundet.Härigenom kunde de snabbare få erfarenhet av de frågor som brukadevara uppe till bedömning i brottmål. Underremissbehandlingen av de förslag som låg till gmnd lagstiftningsades att det fanns en risk för att en uppdelning av domstolsväsendet på såsätt att vissa kvalificerade mål förbehölls några tingsrätter kundeleda till en försämrad rekrytering till övriga tingsrätter och till attallmänhetens förtroende för dessa domstolar blev sämre. Dessutom påpekades attkoncentrationen innebar ett avsteg från principen att rättskipningen i förstainstans skall vara lokalt förankrad. lagstiftningsärende föreslogs att förslagen om eko-mål - även förslagetom koncentration till vissa tingsrätter skulle genomföras. antogförslagen i propositionen (JuU 1984/85:39, rskr. Bestämmelserna trädde,som jag nämnt, i kraft (SFS 1985:415). Rättegångsutredningenhar i betänkandet om expertmedverkan och specialisering återkommit till fråganom koncentrationen av eko-mål. Av betänkandet framgår att tillämpning av bestämmelsemaom eko-mål - aktuahserats endasti nio mål vid nio olika domstolar, medan man i propositionen hade uppskattatdet antal mål som skulle beröras till något eller några hundratal (prop.1984/85:178 s. 15). Medhänsyn till det ringa antal kvalificerade eko-mål som förekommit och till spridningenav dessa har enligt rättegångsutredningen syftet med att koncentrera målenuppenbarligen inte uppnåtts. De fömtsättningar som ligger till gmnd för bestämmelsemaom koncentration av kvalificerade eko-mål till vissa tingsrätter har alltsåenligt utredningen inte infriats. Med hänsyn till de nackdelar som ärförknippade med specialisering inom domstolsväsendet har utredningen föreslagitatt bestämmelserna om koncentration upphävs. Remissinstansernaär över lag positiva till utredningens förslag. Av 33 som har yttrat sig är 31positiva medan två (och ) villavvakta en utvärdering av reformen. Domstolsverkethar utvärderat reform (DV Rapport 1987:6). Utvärderingen har bl.a. skett genom inhämtande av uppgifter från de tingsrätter som handlägger s. k. eko-mål. Av dessa uppgifter framgår att Ijuli 1985-31 mars 1987 drygt 30 eko-mål hade stämts in till de särskilda eko-tingsrättema. Sex av dessa hade kommit från någon annan tingsrätts ordinarie domkrets. 1 sex av målen hade någon part begärt att tingsrätten skulle förstärkas med en ekonomisk expert, i ett av målen med skattedomare. Endast ett mål hade avgjorts under medverkan av en ekonomisk expert, och bara ett mål under medverkan av en skatte domare. Vidare hade det beslutats om expertmedverkan i ytterligare ett 37 mål,och i några andra mål var beslut förestående. De tingsrätter som inte äreko-tingsrätter hade haft ett hundratal mål som desjälva ansett vara eko-mål. Jaghar från domstolshåll erfarit att de förhållanden som redovisats i domstolsverketsrapport inte förändrats nämnvärt efter fram tillhösten 1989. Enligt min uppfattning är1985 års sammansättningsregler i s.k. ekobrottmål väl ägnade att gedomstolarna möjligheter att handlägga dessa typiskt sett svåra mål. Vad frågannu gäller är om koncentrationen av målen till vissa tingsrätter skall behållas.Uppenbart är att de uppskattningar som i lagstiftningsärendet gjordes avantalet mål som skulle omfattas av reformen var överdrivna. Det är relativt fåmål som handläggs med särskild sammansättning eller i särskilt eko-målsfomm.Vad det beror på kan inte sägas med säkerhet. Men det står klart att det ärfråga om så få mål att koncentrationen i sig knappast kan anses ge de lagfarnadomarna som handlägger målen kunskaper i fråga om ämnesområdet. Inte helleråstadkoms genom koncentrationen förutsättningar för att expertledamöterna skallfå tillräcklig erfarenhet av handläggningen av brottmål. Deskäl som talade för en koncentration är således nu försvagade.Nackdelarna med en koncentration måste därför enligt min mening nu anses övervägafördelarna. Redan detta talar för att avskaffa koncentrationen. Härtill kommer ytterligareett skäl. Av utvärdering framgår att de tingsrätter som inte äreko-domstolar som undersökningen avsåg handlade ett hundratal målsom de själva ansåg vara eko-mål. Det är inte uteslutet att dessa tingsrätter inågra mål skulle ha valt att förstärka sammansättningen med en ekonomisk experteller en skattedomare, om den möjligheten hade funnits. Genom att avskaffa koncentrationenskulle man således skapa bättre förutsättningar för ett användande av desärskilda sammansättningsreglerna i komplicerade brottmål och för etteffektivare utnyttjande av domstolsväsendets samlade kompetens på det härområdet. Det är enligt min mening i högsta grad önskvärt. Pågrund av det sagda föreslår jag att de s. k. eko-brottmålen i fortsättningenhandläggs enligt vanliga forumregler. Min bedömning:Frågor rörande förändringar av fastighetsdomstolarnas verksamhetsområde tasinte upp i detta lagstiftningsärende. Rättegångsutredningensförslag: Utredningen har föreslagit att fastighetsdomstolarna skall avskaffasoch att de nuvarande fastighetsdomstolsmålen skall handläggas vid allatingsrätter. Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat mottagande. Skälenför min bedömning: 27 av våra 97 tingsrätter är också fastighets- Prop.1989/90: 71 domstolar. Fastighetsdomstolarna har till uppgift att handläggavissa mål med fastighetsrättslig anknytning enligt vad som föreskrivs i olikalagar och författningar. Fastighetsdomstolarnas avgöranden överklagas till hovrätt. Reglerom fastighetsdomstols och hovrätts sammansättning finns i lagen (1969:246) omdomstolar i fastighetsmål. I mål som typiskt sett är tekniskt komplicerade ärfastighetsdomstolen enligt huvudregeln sammansatt av två lagfarna ledamöter, eneller två tekniska ledamöter och två nämndemän. I andra mål, framför allt målom hyra, arrende och bostadsrätt, är fastighetsdomstolen sammansatt av tvålagfarna ledamöter och tre nämndemän. 1 vissa fall, där värdet av vad somyrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen om allmänförsäkring, består fastighetsdomstolen av en lagfaren domare. Rättegångsutredningenhar i sitt betänkande om expertmedverkan och specialisering föreslagit attfastighetsdomstolarna skall avskaffas och att fastighetsmålen skall handläggasvid samtliga tingsrätter. De i tekniskt hänseende mera kompliceradefastighetsmålen skall enligt förslaget handläggas enligt de nuvarande domförhetsreglerna.Beträffande de övriga målen har utredningen föreslagit att en expert vid behovskall delta i rätten enligt de regler om expertmedverkan som utredningen villinföra. Utredningenanger två skäl för sitt förslag. Det ena är önskemålet om ett mer enhetligtdomstolsväsende. Det andra är att gränsdragningen mellan mål som skall tas uppav fastighetsdomstol och mål som skall tas upp av tingsrätt som allmän domstolhar vållat processuella problem. Remissinstansernaär ö.vervägande negativa till att avskaffa koncentrationen av de teknisktkomplicerade fastighetsmålen. Flera av dem som avstyrkt det förslaget kan docktänka sig att de enklare fastighetsmålen överflyttas till de vanligatingsrätterna. Jaggör följande överväganden. Fleraav de målgrupper som handläggs vid fastighetsdomstolarna skiljer sig avsevärtfrån andra mål och ärenden som tingsrätterna handlägger. Framför allt gällerdetta de mål som i första hand motiverade införandet avfastighetsdomstolsorganisationen, nämligen fastighetsbildningsmålen och expropriationsmålen. Fastighetsbildningsmålenutgör en stor del av fastighetsdomstolarnas arbetsunderlag. De är så speciella tillsin natur att de är tidskrävande att handlägga för domare som inte harerfarenhet av dem. Handläggningen av fastighetsbildningsmål underlättasavsevärt av att en teknisk ledamot ingår i rätten. Vid sidan avfastighetsbildningsmålen finns ett antal målgrupper där tvisten i allmänhethar att göra med fastighetsvärdering. Exempel härpå är expropriationsmålen ochmålen om tomträttsavgäld. Även för sådana mål är det av värde att en tekniskledamot ingår i rätten och att de lagfarna ledamöterna har erfarenhet avfastighetsrätt. Remissutfalletvisar att det för de nämnda målgrupperna och andra komplicerade fastighetsmål behövs ett särskilt kvalificerat prövningsförfa rande. Fastighetsdomstolarna har de varit verksamma upp fyllt de krav som kan ställas i detta hänseende. Starka skäl talar därför för 39 attden specialistkompetens som finns i fastighetsdomstolarna bör bevaras. Det sagda hindrar inte undersöker om det genom mindre ingripande åtgärder går att komma till rättamed de problem som rättegångsutredningen pekat på. Redan önskemålet om atthandläggningen inom domstolsväsendet av tvister med civilrättslig anknytning iförsta hand skall förbehållas de geografiskt väl spridda allmänna domstolama motiveraren översyn av de målgrupper som tilldelats fastighetsdomstolarna. Vidare har,som jag nämnt, utredningen pekat på vissa processuella problem med dennuvarande organisationen.