prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — Skäl saknas att awika från denobligalionsrättsliga principen om synbarhet för den avtalsbrytande parten.Förslaget bör ändras så att detta krav blir en förutsättning för hävning vidfel. Bestämmelseni 23 §, som reglerar säljarens rätt att avhjälpa fel, bör placeras efter 25 §. 18och 20 §§ Bilaga 3 Både18 § och 20 § första st. reglerar reklamationsfrister och båda fristerna är bestämda till"inom skälig tid". utformning är dock olikapå sä sätt att medan 18 § är positivt bestämd innehåller 20 § första st.en dubbelnegalion. inte 20 § kan görasenklare och mer lätlförståenligt genom att första styckets andra mening fårlyda exempelvis "Köparen får åberopa felet endastom han reklamerar inom skälig tid efter det han märkt eller borde hamärkt felet". Vidare är det tveksamt om begreppet "reklamera"bör införasförst i 20 § och syfta endast på meddelanden om fel. meddelandenom dröjsmål enligt 18 § är ju reklamationer. Säljarensrätt att avhjälpa felet skall inte finnas om avhjälpandet innebär"väsentlig olägenhet" för köparen. Detta uttryck i lagtextenmoisvarar knappast motivuttalandena. Pä sid. 157 sägs att avhjälpandet inte färmedföra några beaktansvärda olägenheter och på sid 293 att del fär godtas attkonsumenten får underkasta sig "visst besvär". Dessa formuleringartorde ange en betydligt lägre "olägenhetsnivå" än "väsentligolägenhet". Delta uttryck synes med fördel kunna bytas ut mol"beaktansvärd olägenhet". I varje fall bör regelns innebörd görasklarare. Därvid måste givetvis ocksä beaktas atl 22 § innehåller motsvarandeformulering (och dessutom - i första stycket - begreppet oskälig olägenhet). I22 och 23 §§ föreslås tvingande regler om säljarens avhjälpande av fel somockså innebär att avhjälpandet skall ske helt utan kostnad för köparen. Medgällande bestämmelser i konsumenlköplagen kan parterna i ett konsumentköp kommaöverens om en viss fördelning av kostnaderna för avhjälpande av fel underförutsättning att avtal härom träffats redan vid köpets ingående. Avbetänkandet framgär (s. 160-163) att sädana villkor förekommer i vissasammanhang. NO ifrågasätter om det är ett primärt konsumentintresse alt köpareninte pä några villkor skall kunna få stå för vissa kostnader vid avhjälpande avfel. Nuvarande ordning bör kunna bibehållas. Som tidigare framhållits utgör1971 års avtalsvillkorslag och generalklausulen i 36 § avtalslagen skydd motavtalsklausuler som gjorts oskäligt betungande för konsument. Enav huvudprinciperna i de föreslagna påföljdsreglerna är att köparen, om hanvill åberopa fel i godset, mäste reklamera inom skälig tid efler det att hanmärkt eller borde ha märkt felet (20 § 1 st.). I specialmotiveringen ges vissariktlinjer beträffande vilka faktorer som skall beaktas vid bedömningen av vadsom skall räknas som skälig tid. riktlinjerär dock mycket akmänt håkna. För en person utan kännedom Prop. 1989/90: 89 ompraxis är det - som här anförts inledningsvis - svårt att avgöra om Bilaga 3skälig tid i ett konkret fall rör sig om dagar, veckor eller månader. Verketefterlyser konkretiseringar och exempel på vad som i ett enskilt typfall kananses utgöra skälig tid. I sammanhanget kan nämnas att i mångafall godtagit standardvillkor som stipulerar att reklamation måste ske"inom skälig tid, normall , efler del att köparen upptäckt ellerbort upptäcka felet". Utredningenföreslår som huvudregel att köparen förlorar rätten all åberopa fel i godset omhan inte reklamerar från det att han har mottagit godset (20 §3st). Detta innebär en förlängning av vad som gäller enligt den nuvarandekonsumentköplagen. Den föreslagna tidsfristen understiger dock den allmännapreskriptionstid som annars gäller (). Enav utredningens motiveringar för att preskriptionstiden för fd i köpt gods börvara begränsad, är att det frän säljarens synpunkt är angeläget att kunna räknamed atl inte behöva drabbas av reklamationer när har förflutitfrän köpet. Verket har förståelse för att det kan vara en fördel för säljarenatt slippa ansvaret för fel som visar sig först efter preskriptionstidensutgång. Detta argument kan dock inte vara avgörande när det gäller alt finna enskälig avvägning av ansvarsfördelningen för fel i köpt gods. Utredningenredovisar också följande argument (s. 149): "Även om sena reklamationermycket ofta kan antas vara oberättigade medför de kostnader för utredning,vilka skulle undvikas om säljaren kunde avvisa dem utan vidare under hänvisningtill att eventuella krav preskriberats". Detta argument bygger påförutsättningen att sena reklamationer ofta-kan antas vara oberättigade. Någotnärmare belägg för riktigheten i detta påstående har inte redovisats. Eftersomdet kan antas alt reklamationer som framställs efter den nuvarandepreskriptionstidens utgång som regel behandlas på det sätt som beskrivs icitatet ovan, finns det skäl att anta att detta påstående är tämligen löstgrundat. har inte heller nägra erfarenheter av atl det i någonhögre grad skulle förekomma obefogade reklamationer beträffande varor med ennormal hållbarhetstid understigande den nuvarande preskriptionstiden . Företrädareför näringslivet har, enligt utredningen framhållit att varje förlängning avpreskriptionstiden, måste medföra kostnader som inverkar på varornas pris. Somframgår av föregående stycke anser verket det inte vara troligt alt enkostnadsökning kommer all åstadkommas av etl ökat antal obefogadereklamationer. Vid en förlängning av preskriptionstiden kommer näringsidkaresom säljer undermåliga produkter i vilka fel, som förelegat vid avlämnandet,visar sig först efter den av utredningen föreslagna preskriptionstidens utgång,att drabbas av ökade kostnader. Dessa kostnadsökningar kan komma att avspeglasi prishöjningar på näringsidkarens sortiment. Att näringsidkare genom atl säljaundermåliga produkter skall kunna skaffa sig konkurrensfördelar i förhållandelill andra näringsidkare kan inte vara en försvarbar ordning. Utredningen anför att köparenspraktiska värde av en lång preskrip- Prop. 1989/90:89 tionstid minskar dels pågrund av svårigheter att visa att felet förelåg vid Bilaga 3 godsets avlämnandeoch dels på grund av att säljaren kan invända att köparen borde ha upptäcktfelet tidigare. Detta är i och för sig korrekt. Det är dock inte något argumentmot att köparen, i de fall bevissvårigheter och invändningar inte läggerhinder i vägen, skall ha rätt att göra befogenheterna vid fel gällande under entid som är rimlig med hänsyn till varans normala egenskaper och livslängd.Utredningen ger i sina överväganden (s. 148 f) flera exempel på praktiskasituationer i vilka sådana bevissvårigheter och invändningar i många fall tordekunna övervinnas. Mångavaror har en normal hållbarhetstid understigande . Utredningens förslagtill preskriptionstid är därför tillräckligt för att tillgodose konsumenternasintressen i dessa fall. En begränsning av preskriptionstiden i förhållande lillvad som annars gäller, fär således främst betydelse vid fel i produkter somförutsätts fungera i mer än två är. Produkter av sådant slag är ofta dyrbara iinköp och fel i dem kan därför medföra kännbara ekonomiska följdverkningar förkonsumenten. Konsumenten har således ett extra stort skyddsbehov vid köp av sådanavaror som främst kommer att beröras om utredningens förslag om enpreskriptionstid på endast genomförs. Konsumentverketser i och för sig med tillfredsställelse att preskriptionstiden nu föreslåsbli förlängd. Med hänvisning till vad som här förut sagts kan verket dock intetillstyrka förslaget om en tvåårig preskriptionslid för fel i godset.Konsumentverket förordar i stället att den allmänna preskriptionstiden skallgälla även i fråga om fel i köpt gods. Preskriptionstiden bör därvid räknas fråntidpunkten för godsets avlämnande. I andra hand föreslår verket att regeln omen tvåårig preskriptionstid förenas med en möjlighet till genombrytning avdenna gräns vid fel i produkter med en normal hållbarhetstid överstigande tvåår. Omlagen utformas i enlighet med verkets huvudförslag kan undantagsbestämmelsenrörande fallet att säljaren handlat i strid mot tro och heder (21 §) utgå. Ombestämmelsen ändå kvarstår, krävs i ett avseende ett klargörande avbestämmelsens innehåll. I de fall bestämmelsen blir tillämplig kommer nämligenden allmänna tioårspreskriptionen att gälla. Som konsumenttjänstutredningenpåpekat i betänkandet Konsumenttjänstlag (s. 287) är det emellertid inte klartfrån vilken utgångspunkt tioårspreskriptionen skall beräknas när det gäller feli såld egendom. Den skulle antingen kunna räknas frän tidpunkten förköpeavtalets ingående eker från den tidpunkt felet upptäckts eller borde haupptäckts. Något klarläggande av detta spörsmål finns inte ikonsumentköpsutredningens belänkande. Enligt mening är ettsådant klariäggande nödvändigt. Omgodset är felaktigt fär köparen, enligt lagförslaget, i första hand kräva attfelet avhjälps (22 § 1 st.). ansluter sig till delta förslag.Enligt förslaget är dock köparens rätt till avhjälpande begränsad 8 1989/90. till de fall avhjälpandet"kan ske utan oskälig kostnad eller olägenhet för Prop. 1989/90: 89säljaren". ifrågasätter om denna begränsning är Bilaga 3motiverad. Syftet med avhjälpande är att köparen, om än med en vissfördröjning, skall erhålla den avtalade prestationen. Risken för att ettfelavhjälpande kan aktualiseras måste därför tas i beräkning av säljaren redannär köpeavtalet ingås. Även om den föreslagna begränsningen godtas, bör köpareni vissa fall ha rätt till avhjälpande även om det skulle medföra höga kostnaderför säljaren.. Del kan gälla situationer i vilka dessa kostnader orsakats avatt näringsidkaren i något avseende bedriver sin verksamhet på ell fränkonsumentsynpunkt oacceptabelt sätt. Del kan gälla fall i vilka orsaken lill dehöga kostnaderna är att säljaren själv är mindre kunnig eller saknar tillgångtill en väl fungerande serviceorganisation. Den faktiska kostnadsgränsen förnär en säljare skall ha rätt att vägra ett avhjälpande kan således komma attvariera beroende på den enskilde säljarens förutsättningar. Utredningen föreslår att säljaren, även om inte köparen kräver del,fär avhjälpa felet eller företa omleverans, om han genast erbjuder sig att göradetta och åtgärden kan ske inom skälig tid efter reklamationen och utan kostnadeller väsentlig olägenhet för köparen (23 §). Tilldetta vill anföra följande. Ett fel i godset innebär attsäljaren misslyckats med att lill köparen överlämna den avtalade prestationen.Säljaren har i en sådan situation gjort sig skyldig till ett kontraktsbrott.Som en följd av detta kontraktsbrott drabbas köparen av allehanda besvär. Dessabestår i inledningsskedet ofta i atl godset inte kan användas för avsettändamål. Därutöver tillkommer i ett senare skede de ytterligare besvär somföljer av att godset skall reklameras. Redan de här beskrivna följderna av ettfel kan medföra stora problem och uppoffringar för köparen. Enligt verketsmening är detta det maximala besvär del kan vara rimligt att begära att enköpare skall behöva tåla när en säljare gjorl sig skyldig till ettkontraktsbrott. Att därutöver, som utredningen föreslår i 23 §, skapa en regelsom kategoriskt medför att köparen dels kan tvingas avvara godset underytterligare en lid och dels riskerar att tvingas besöka säljaren ytterligare engäng för att avhämta det reparerade godset, kan enligt verkets mening inte vararimligt. Somnyss sagts har situationer av detta slag sin grund i säljarens kontraktsbrott.I ell sådant läge är det rimligt att köparen, inom vissa ramar, får möjlighetatl välja påföljd. Huvudargumentet mot en sädan regel är en befarad risk attköparen skulle kräva omleverans eller hävning också när det är uppenbartoberättigat. Ett sådant antagande innebär en underskattning av konsumenterna.Det finns ingen anledning anta att det stora flertalet köpare inte skulle gesäljaren möjlighet att avhjälpa felet i de fall detta kan ske utan väsentligaolägenheter för köparen. Om köparen ges möjlighet att välja påföljd innebär delatt han ställs i en starkare position än säljaren och att han därmed kan sättaen press på säljaren atl fullgöra avtalet på det sätl som vållar köparen minstamöjliga olägenhet. Köparen möjlighet att välja andra påföljder än avhjälpandeär av särskild betydelse isde fall det visar sig att säljaren saknar tillgång till Prop. 1989/90:89 en väl fungerande serviceapparat. Sammanfattningsvisavstyrker utredningens förslag om en rätt för säljaren attavhjälpa felet för all undvika andra påföljder än skadestånd. Den regel somflnns i nu gällande konsumentköplag (5 §) tillgodoser väl det behov somsäljaren har att skydda sig mot hävning m.m. Konsumentverketansluter sig i övrigt till utredningens förslag beträffande påföljder av fel igodset. Verket vill dock erinra om att det som i avsnittet om påföljder viddröjsmål med avlämnandet anmärkts beträffande gods som tillverkals efterköparens anvisningar eller anskaffats särskilt för hans räkning, även gällermotsvarande undantagssladgande i bestämmelserna om påföljder av fel i godset. Utredningenföreslår som huvudregel att köparen förlorar rätten att åberopa fel i godset omhan inte reklamerar från det han har mottagit godset. Konsumentverketavstyrker detta förslag och förordar att den allmänna preskriptionstiden skallgälla även i fråga om fel i köpt gods. I andra hand föreslår verket att regelnom en tvåårig preskriptionstid förenas med en möjlighet tik genombrytning avdenna gräns vid fel i produkter med en normal hållbarhetstid överstigande tvåår. Jagreserverar mig mol styrelsens yttrande i denna del och instämmer i utredningenshuvudförslag. Förslagetatt reklamation mäste göras inom skälig lid frän det att köparen upptäckteeller bort upptäcka felet överensstämmer med vad som gäller förnärvarande, och finner inte skäl att förorda nägon ändring Ävenförslaget att reklamauonstidens gräns, dvs, preskriptionstiden, skall från det att godset togs emot stämmer överens med vad som snart avsesbli gällande lag för såväl de "allmänna köpen" som för konsumentköpenoch konsumenttjänsterna. Som utvecklas närmare i betänkandet kan helt visstskäl anföras för all man helt avslår från den speciella preskriptionstiden vidkonsumentköp eller i allt fall vidgar möjligheten till s.k. genombrott avtvåårspreskriptionen. finner likväl inte tillräckliga skäl att motsätta sigden kompromiss mellan de motstående intressena som utredningens överväganden idetta avseende får anses utgöra. Avhjälpande av fel ochomleverans Prop. 1989/90: 89 ARNtillslyrker förslaget att köparen ges en legal rätt alt få fel i varan Bilaga 3avhjälpta genom säljarens försorg oavsett om något avhjälpningsåtagande hargjorts eller ej. Del har nämnden ibland tillåtit sig atl rekommendera redan förnärvarande utan uttryckligt stöd i lagen. Nämnden godtar ocksä regeln om altsäljaren skall ha rätt all avhjälpa ett fel även i fall där köparen kanskeskulle föredra en annan påföljd. En sådan ordning gäller redan nu i praktikenpå grund av garanliavtal inom en stor del av kapitalvarumarknaden och får,genom alt den hindrar onödig kapitalförstöring, anses ägnad all hålla prisernanere och därmed vara lill fördel för konsumenterna som kollekliv. Attavhjälpande enligt förslaget skall ske utan kostnad eller väsentlig olägenhetför köparen finner nämnden principiellt tillfredsställande. Därigenom kommerman ifrån det i de nuvarande garanlibeslämmdserna vanliga bruket av självriskeroch dylikt som kan reducera värdet av ett avhjälpningsåtagande ickeobetydligt. En konsekvens av att avhjälpande skall ske kostnadsfritt för köparenär att denne får rätt till kompensation för kostnader som han har fåttvidkännas i samband med avhjälpandet; det omak eller besvär av mer personlignatur som köparen kan ha åsamkats skall däremot inte vara ersältningsgillt(sid. 163). ARNundrar om den föreslagna ersättningsrätleninte kan leda något långt i denpraktiska tillämpningen. köpare skuke ta till vana att allmänt begäraersättning för resa - ofta väl då med egen bil - för att reklamera och lämna inden felaktiga varan lill säljaren kan kanske onödiga diskussioner i den fråganlätt upstå, vilka kan vara ägnade att onödigtvis skärpa motsättningarna mellandem och försvåra en smidig reglering av reklamationen. En praktisk ordningsynes vara att köparens rätt till ersättning för utlägg aktualiseras först dåutlägget överstiger en viss tröskel, förslagsvis något eller nägra tiotalkronor. Enligtmotiven (sid. 163) synes sädan ersättning för utlägg i samband med avhjälpandesom har berörts inte vara att anse som skadestånd enligt 28 § lagförslaget.Samma slags kostnad tycks däremot utgöra skadestånd i samband med hävning elleromleverans (betänkandet sid. 306). Nämnden ifrågasätter om distinktionen ärhelt konsekvent. Oavsett hur det förehåker sig därmed anser nämnden attmotsvarande tröskel-resonemang är rimligt även i skadeståndshänseende. 292 i betänkandet berörs ett i praktiken ganska vanligt förekommandespörsmål. När en vara lämnas in för reparation i tro eller förhoppning attåtgärden faller inom ramen för en garanti försummar parterna ofta att beröraden eventualiteten att felet /k/inte/-k/ omfattas av garantiutfästelsen.Köparen reagerar i den senare situationen inte så sällan mol ett krav frånsäljaren pä undersökningskostnad. uppfattar motiven i betänkandet så att utredningenmenar all bifall till ett krav på undersökningskostnad i dennu berörda skuationen förutsätter att säljaren Prop. 1989/90: 89 har förbehållit sig rättentill det innan undersökningen företogs. tionen i del här aktuellafallet påminner om den som föreligger när en vara ulan samband med köplämnas in för undersökning och uppgift om reparationskostnaden.Enligt 37 § i förslaget till konsumenttjänstlag är utgångspunkten i detsenare fallet att näringsidkaren i princip har räll tillersättning för undersökningskostnaden om det inte på grund av sedvana inom branscheneller i övrigl finns skäl att tro all undersökningen Det kan ifrågasättas om inte presumtionen även i garaniifallenborde vara alt skälig undersökningskostnad får tas ut om inteomständigheterna talar i motsatt riktning. Å andra sidan kan det sägasatl en garantiutfästelse in dubio bör omfatta även kostnad för att bedömaom garantin i visst fall är tillämplig. Ett klarläggande är under Imotiven lill paragrafen behandlas avslutningsvis preskriptionsreglernastillämpning när rättelse har skett genom reparation eller utbyte av denfelaktiga varan. Utredningen framhåller all tvåärsregeln i sådana fall börräknas från reparationen eller omleveransen. Vad gäller reparation anmärks detatt förskjutningen av preskriptionstiden bara avser det fel som har avhjälptsgenom reparationen. Hur det förhäller sig därmed vid omleverans sägs inte. ARNmenar att det inte är möjligt att på samma sätt som vid reparation göra enuppspaltning i preskriptionshänseende mellan olika fel. Vid omleverans börsålunda alllid tiden räknas från omleveransen vare sig det senare påtaladefelet är delsamma som har föranlett omleveransen eller om del är hellfrislående från detta. I annal fall kunde t.ex. en omleverans som sker dagarnaföre tvåårstidens utgång medföra att köparen från början har förlorat allmöjlighet att påtala andra fel i den nya varan än del som lett lill omleverans. ARNifrågasätter om det är rimligt att en köpare, som av särskild anledning anseratt ett fel, som för köpare i allmänhet är betydelselöst, är väsentligt justför honom, skall ha rätt att åberopa detta lill stöd för ett hävningsyrkande,även om inte säljaren har haft anledning att inse betydelsen. Enligt nämndensmening bör det kunna begäras all köparen i den åsyftade situationen på någotsätt har markerat för säljaren vilken vikt han fäster vid sina speciellaönskemål eller all säljaren ända med hänsyn till omständigheterna bort förslådetta. En sådan ordning skulle också stå i samklang med den lösning som man harvalt för konsumenttjänsternas del (jfr lagrådets yttrande i anslutning till 21§ konsument-tjänsllagförslaget). 6.6 Juridiskafakultetsstyrelsen vid . 1989/90: 89 I19 § förekommer ordet "omleverans". Termen, somBilaga 3 ursprungligen lanserades i SOU 1976:66, är inte bara ful utan ävenotydlig. Den är avsedd att betyda "nytt gods", men sedd isolerad kanden lika gärna antas innebära att säljaren skall ta tillbaka det levereradegodset och efler avhjälpande återigen leverera samma gods. Fakultetsslyrelsenföreslår därför att ordet genomgående byts ut mot termen "nytt gods". I20 § åläggs köparen atl framföra en neutral reklamation inom skälig tid fråndel att han märkt eller bort märka felet. Medan det framstår som utan vidarevälmotiverat att köparen enligt 18 § är skyldig att reklamera inom skälig tidom han, sedan godset levererats, vill häva köpel eller kräva skadestånd pågrund av dröjsmäl med leveransen, kan del diskuteras om köparen vid äventyr avtalans preklusion bör vara reklamationsskyldig avseende fd. Visserligen tordekraven på vad köparen bort märka bli mycket milda och konsumenten vid bedömningav huruvida skälig tid förflutit vara ursäktad av olika personliga orsaker (s.286 y f), men kvar står atl ett kontraktsbrott från säljarens sida blirprekluderat på grund av köparens underlåtenhet, vilken kanske blott är culpös,(jfr s. 145 x-m). Styrelsen anser att det mot bakgrund härav hade varitönskvärt all utredningen mer förutsättningslöst hade övervägt om en underlätenreklamation mot fel skulle ha någon annan rättsverkan än alt konsumenten blirskyldig all bära konsekvensen atl skadan kan förvärras (jfr 4:4 och 5:9 i AB72) och att han måhända även skulle kunna drabbas av en omvänd bevisbördahärvidlag. Likaledes borde köparen om preklusionsverkan slopas bli skyldig attersätta säljaren den skada säljaren lider av alt inte kunna föra felanspråkelvidare mot bakre led. När konsumenten vill häva, står del dock ulom allt tvivelatt han bör åläggas att meddela säljaren detta inom skälig tid från det hanbort förstå att hävningsgrund förelåg (jfr 40 § 2 st. 2 mom. och 18 §).Tydligen är del så att det finns många skäl som typiskt sett talar för enreklamationsregel men att en generell reklamationsregel i enskilda fall kanvara onödig, därför att säljaren kan skyddas på annat sätt. Även en merindividuell teknik skulle fungera och l.o.m kunna ge bättre lösningar i detindividuella fallet. Kvar står emellertid att det blir ett administrativt mer.betungande system. Eftersom en generell reklamalionsregel på ett smidigaresätt ofta lorde leda lill samma materiella resultat, tillstyrks förslaget. Ispecialmotiveringen till 20 § 3 st. skriver utredningen (s. 289 x), att, omsäljaren lämnat en utfästelse alt svara för godset under viss lid, köparen harrätt alt reklamera efler garantitidens utgång, om felet omfattasav utfästelsen och har upptäckts först i slutskedet av garantitiden. Dettainnebär atl reklamation ibland blir godtagbar t. o. m. efler den tvåårigapreskriptionstiden. Det kan förväntas all näringsidkarna för atl få endefinitiv gräns för reklamationerna i allmänhet kommer att ge sina garantier denutformningen att säljaren svarar för fel som visar Prop. sig och reklameras frän leveransdagen. Under sådana Bilaga 3 förhållanden uppkommertolkningsfrågan, om säljaren får anses ha avstått från kravet all köparenskall avge en reklamation inom skälig tid från det han bort upptäcka felet.20 § konsumentköplagen hindrar ju inte att köparen får en bättreställning än som följer av konsumentköplagen. Övervägande skäl synestala för att preklusionsregeln i 20 § 1 st. då inte Det ärönskvärt att frågan tas upp under den fortsatta beredningen av lagen. Enligt20 § 2 st. gäller reklamation hos någon, som åtagit sig att för säljarensräkning avhjälpa fel i godset, även mot säljaren. En effekt av bestämmelsenblir att, om en tillverkare, som lämnat en sådan garanti, efter mottagenreklamation från köparen inte avhjälper ett väsentligt fel inom skälig tid,köparen kan häva köpet i förhållande till säljaren utan att denne kommer att beredasnågon egen möjlighet alt avhjälpa felet enligt 23 §.