prop · GD036 · 1989-12-31 00:00:00 — 3.1 Central facklig organisations tillgång tillarbetsmiljöinformation Min bedömning:Någon särreglering i sekretesslagstiftningen när det gäller centrala fackligaorganisationers tillgång till arbetsmiljöinformation bör inte införas. Utredningensbedömning: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna:De flesta remissinstanser delar utredningens uppfattning att en särregleringför dessa fall inte bör införas. Juridiska Jakul-tetsstyrelsen vid Uppsalauniversitet anser dock att möjlighetema för centrala organisationer att fåbättre tillgång till sekretesskyddade uppgifter om kemiska produkter börövervägas ytterligare. Enligt LO finns det skäl att ifrågasätta om en myndighetmed tillräcklig tyngd från ett företag kan infordra alla uppgifter som kan varaav betydelse för hälsa och miljö, exempelvis när det gäller innehållet i enkemisk produkt. Enligt LO är det fortfarande oklart i vilken utsträckning ettskyddsombud har möjlighet att få sådan information exempelvis frånproduktregistret. 1 fråga om sekretess vid upphandlingsverksamhet ochanbudsförfarande anser LO vidare att utredningen inte tillräckligt klarlagtvillkoren och möjligheterna till information till dem som är fackligtarbetsmiljöansvariga. Skälen för min bedömning:En av de frågor som utredningen har övervägt har gällt behovet av att ge decentrala fackliga organisationerna en särställning när det gäller möjligheternaatt från myndigheter få del av arbetsmiljöinformation. Utredningen har härgjort en omfattande genomgång av hur gällande sekretessreglering påverkar defackliga organisationernas möjligheter att informera sig. Utredningen hardärvid bland annat konstaterat att organisationerna numera främst efterfrågar s.k. utvärderad information, som sällan är sekretessbelagd. Vidare har, enligtutredningen, företagshälsovården byggts ut och en radpartssammansatta arbetsmiljöorgan vuxit fram, vilket inneburit ökade möjligheterför de fackliga organisationerna att få önskad information. Mot denna bakgrunddelar jag utredningens bedömning att det informationsbehov som kommit fram kantillgodoses inom ramen för de möjligheter till utlämnande som sekretesslageninnehåller. Som utredningen konstaterat torde nämligen gällande rätt innebäraen tillfredsställande avvägning mellan å ena sidan intresset av att skyddaenskildas affärshemligheter eller den enskildes personliga integritet och åandra sidan centrala fackliga organisa- tioners intresse av att i sinarbetsmiljöverksamhet kunna få tillgång till sekretesskyddade uppgifter,exempelvis när det gäller information om kemiska produkter. Även när det gällerupphandlingsverksamhet och anbudsförfarande delar jag utredningens uppfattningatt gällande sekretessreglering torde vara väl avvägd och att något behov avändring av gällande bestämmelser inte föreligger. 3.2 Skyddsombuds och skyddskommittéledamots tystnadsplikt Mitt förslag: Iarbetsmiljölagen införs en uttrycklig rätt för skyddsombud och andraförtroendemän att utan hinder av tystnadsplikt föra information vidare tillledamöter i lokala fackliga styrelser. I detta sammanhang föreslås också enskyldighet för den som lämnar sekretessbelagda uppgifter vidare till enstyrelseledamot att underrätta denne om att det är fråga om uppgifter somomfattas av tystnadsplikt. Vad särskilt gällerskyddskommittéledamöter föreslås i sekretesslagen bestämmelser som slår fastbegränsningar i sekretessen även i förhållande till sådana ledamöter. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser godtar utredningens förslag eller lämnar detutan erinran. Ett par remissinstanser bl. Företagens uppgiftslämnardelegationavstyrker förslaget med hänvisning till svårigheten att tillämpa stadgandet medhänsyn till det s. k. obehörig-hetsrekvisitet i 7 kap. 13 § första stycketarbetsmiljölagen. Skälen för mitt förslag:Som tidigare redovisats gäller tystnadsplikten enligt 7 kap. 13 § förstastycket arbetsmiljölagen för skyddsombud, skyddskommittéledamöter samtdeltagare i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Tystnadspliktenenligt bestämmelsen är utformad som ett s. k. obehörighetsrekvisit dvs.skyddsombudet "får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han underuppdraget har erfarit om yrkeshemlighet, arbetsförfarande, affärsförhållande,enskilds personliga förhållande eller förhållande av betydelse för landetsförsvar". När det gällerskyddsombuds möjligheter att föra hemlig information vidare till ledamot istyrelse för lokal facklig organisation är reglerna utformade på olika sätt isekretesslagen och i arbetsmiljölagen. I sekretesslagen (14 kap. 7§ andrastycket) föreskrivs direkt att skyddsombud och liknande utan hinder av förbudetatt lämna ut uppgifter får föra uppgifterna vidare till ledamot avorganisationens styrelse. Tekniken i sekretesslagen överensstämmer i huvudsakmed motsvarande reglering i medbestämmandelagen. 1 arbetsmiljölagen däremotuttrycks rätten endast indirekt, nämligen genom den i 7 kap. 13 § andra stycketintagna tystnadsplikten för styrelseledamoten. är innebörden i 7 kap. 13 § andra stycket inte helt klarnär det gäller frågan hur långt skyddsombudets rätt sträcker sig beträf- Prop.1989/90:6 fande information till en ledamot i styrelsen för den lokala fackligaorganisationen. Mottagarens tystnadsplikt enligt lagtexten grundar i sig,enligt utredningen, ingen behörighet för skyddsombudet att delge ledamoten tystnadspliktsbelagdauppgifter utan utgör bara en av de faktorer som skyddsombudet får beakta vid enbedömning av om uppgifterna behörigen kan lämnas till ledamoten. Jagkan i och för sig dela utredningens bedömning att det av bestämmelsens lydelseinte klart framgår i vilken utsträckning ett skyddsombud som har tystnadspliktfritt kan föra information vidare till ledamot i lokal facklig styrelse. Avförarbetena till bestämmelsen om skyddsombuds och skyddskommittéledamotstystnadsplikt i dåvarande arbetarskyddslagen (prop. 1973:130 s. 165) vilken isak överfördes oförändrad till arbetsmiljölagen framgår emellertid att motivetför att låta tystnadsplikten omfatta även styrelseledamot i lokal fackligorganisation var att tystnadsplikten inte skulle hindra nödvändiga diskussioneri skyddsfrågor mellan skyddsombudet och fackföreningsstyrelsen ellerklubbstyrelsen och att det genom införande av en sådan bestämmelse blevfastslaget att skyddsombud har den möjlighet som behövs att tillstyrelseledamot föra vidare information som omfattas av tystnadsplikten. Dessamotivuttalanden talar enligt min mening för att ett skyddsombud skulle, utanatt närmare behöva fundera över om det är behörigt eller inte, kunna förainformation vidare till ledamot i styrelsen för den arbetstagarorganisationsom har utsett honom. Uppfattningen att skyddsombudet inte behöver göra någrasärskilda överväganden i dessa fall finner stöd av en jämförelse medmotsvarande reglering i sekretesslagen. Någon oklarhet på denna punktföreligger nämligen inte enligt sekretesslagen då det av denna uttryckligenframgår att skyddsombudet utan hinder av sekretessen får föra informationvidare till ledamot i organisationens styrelse, dock under förutsättning atthan underrättar denne om förbudet. Det kan här tilläggas, att motivet förinförandet av denna bestämmelse i sekretesslagen var att skyddsombuden inom denoffentliga sektorn skulle vara likställda med dem inom den privata sektorn. Ävenom ett skyddsombud redan enligt gällande rätt äger föra information vidare tilllokal facklig styrelseledamot finns det enligt min mening goda skäl som talarför att, som utredningen föreslagit, i förtydligande syfte och efter mönsterfrån sekretesslagen införa en uttrycklig rätt för skyddsombud, ledamot iskyddskommitté och deltagare i arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet att utan hinder av tystnadsplikt föra uppgift vidare tillledamot i lokal facklig organisation. Härigenom åstadkommes också störreenhetlighet i utformningen av tystnadspliktsbestämmelserna inom privat ochoffentlig sektor. Förnärvarande gäller ingen uttrycklig skyldighet för skyddsombud som har tystnadsplikt enligt arbetsmiljölagen att, när han lämnar tystnads pliktsbelagda uppgifter vidare till ledamot i den lokala arbetstagarorgani sationens styrelse, underrätta styrelseledamoten om att det är fråga om uppgifter som omfattas av tystnadsplikt. Detta gäller däremot beträffande skyddsombud som har tystnadsplikt enligt sekretesslagen. Skälen till en 14 sådanunderrättelseskyldighet är givetvis att mottagaren av uppgifterna Prop.1989/90:6 skall få klart för sig att det är uppgifter som omfattas av sekretesssom han får del av. Jag instämmer här i utredningens förslag att också arbetsmiljö-lagenbör innehålla en bestämmelse om underrättelseskyldighet för skyddsombud ochandra som omfattas av tystnadsplikten när tystnadspliktsbelagda uppgifterlämnas vidare. En sådan underrättelseskyldighet bör också på sätt utredningenföreslagit, kombineras med en regel om tystnadsplikt för den som mottarinformationen. Jagföreslår därför sammanfattningsvis att 7 kap. 13 § andra stycketarbetsmiljölagen ändras i enlighet med vad jag nu har anfört. Därigenom nåsfull överensstämmelse mellan privat och offentlig sektor i viktiga avseenden. Närdet därefter gäller frågan i vilken utsträckning ett skyddsombud i andra fallän det nämnda kan föra information vidare enligt arbetsmiljölagen ärdetta beroende på vilken innebörd det s.k. obehörighets-rekvisitet har enligt 7kap. 13 § första stycket. 1 denna fråga har ett par remissinstanser anfört enavvikande uppfattning än den som utredningen gett uttryck för. Jag återkommersenare till denna fråga i samband med behandlingen av utredningens förslag omrätt för skyddsombud att utan hinder av tystnadsplikt kontakta sakkunniga ochexperter hos centrala arbetstagarorganisationer. Förenkelhetens skull har i det föregående talats bara om skyddsombud även när detsom sägs är tillämpligt också på skyddskommittéledamöter. 1 arbetsmiljölagengörs emellertid viss skillnad på skyddsombud och skyddskommittéledamöter så tillvida att den särskilda bestämmelsen om informationsrätt i 6 kap. 6 §arbetsmiljölagen gäller skyddsombud men inte skyddskommittéledamöter. påpekar följer emellertid rätt till information beträffande desistnämnda i stället av bestämmelsen om skyddskommitténs uppgifter i 6 kap. 9§ arbetsmiljölagen. Det är här närmast fråga om den rätt till information somkan följa av själva uppdraget. I övrigt finns närmare reglerom information tillskyddsombud och skyddskommitté i arbetsmiljöavtal mellan parterna påarbetsmarknaden. Den omständigheten att detinte finns någon uttrycklig föreskrift om skyldighet att lämna information till skyddskommittéledamot torde vara anledningen till att det i 14 kap. 7§ första stycket sekretesslagen inte nämns något om information till skyddskommittéledamöter. Enligt denna bestämmelse omfattar informationsrätten endast företrädare för arbetsta garorganisation, skyddsombud samt deltagare i arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Som utredningen också framhållit torde ute lämnandet av skyddskommittéledamöter emellertid närmast bero på ett förbiseende av den informationsrätt för dessa som direkt följer av skydds kommitténs i lag fastlagda uppgifter. Som en följd av det nu sagda omfat tas skyddskommittéledamöter enligt ordalydelsen inte heller av paragra fens andra stycke, där möjligheten att föra hemlig information vidare till styrelseledamöter i lokal facklig organisation slås fast. Enligt min mening föreligger det i nu angivna hänseenden inte några sakliga skäl för att göra åtskillnad mellan skyddsombud och deltagare i arbetsanpassnings- och 15 rehabiliteringsverksamhet åena sidan och skyddskommittéledamöter å den andra eller mellanskyddskommittéledamöter i privat och allmän verksamhet. Den omständigheten attdet saknas uttryckliga regler om informationsrätt för skyddskommittéledamötertorde inte innebära några komplikationer i sammanhanget. Det kan påpekas attnär bestämmelserna om deltagare i anpassnings- och rehabiliteringsverksamhetinfördes i 14 kap. 7 § sekretesslagen gjordes detta utan att någon åtskillnadgjordes mellan uttryckliga föreskrifter om informationsskyldighet och sådanskyldighet som följer av andra föreskrifter. Mot denna bakgrundföreslår jag att 14 kap. 7 § sekretesslagen ändras så att första och andrastyckena omfattar även skyddskommittéledamöter. Detta bör ske genom enuttrycklig föreskrift i första stycket om sådana ledamöter. 3.3 Rätt för skyddsombud att utan hinder av tystnadsplikt förainformation vidare till central facklig organisation Mitt förslag: 1arbetsmiljölagen och sekretesslagen införs en rätt för skyddsombud och andraförtroendemän att utan hinder av tystnadsplikt föra information vidare tillsakkunniga i arbetsmiljöfrågor hos centrala arbetstagarorganisationer. Vidareföreslås tystnadsplikt även för mottagare av informationen. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: 1 sakgodtar flertalet remissinstanser utredningens förslag. Företagens uppgiftslämnardelegationavstyrker dock förslaget i vad det avser ändringar i arbetsmiljölagen medhänsyn till oklarheten i det s. k. obehörighetsrekvisitet i 7 kap. 13 §arbetsmiljölagen. Några remissinstanser bl. a. (), riksåklagaren () och ombudsmän () godtar inteutredningens tolkning av obehörighetsrekvisitet. Vidare har ett parremissinstanser anfört synpunkter på uttrycket "sakkunnig iarbetsmiljöfrågor" i den föreslagna lagtexten. Skälen för mitt förslag:Tidigare har jag föreslagit en uttrycklig regel i arbetsmiljölagen om rätt förskyddsombud att, i likhet med vad som redan gäller för skyddsombud i detallmännas verksamhet, utan hinder av tystnadsplikt föra information vidare tillledamot i lokal facklig styrelse. När det därefter gäller i vilken utsträckningett skyddsombud enligt gällande rätt i andra fall kan föra tystnadspliktsbelagdinformation vidare föreligger det enligt utredningens uppfattning i allmänhetinte någon reell skillnad mellan sekretesslagen och arbetsmiljölagen. Förutomde fall då generella omständigheter såsom samtycke, författningsenliguppgiftsskyldighet och nödsituationer tillåter skyddsombudet att röja tystnadspliktsbelagdinformation hindrar förekommande skaderekvisit i sekretesslagen resp. obehörighetsrekvisiteti arbetsmiljölagen i regel inte ett skyddsombud att vid behov föra vidare sådaninformation till tillsynsorganen, företagshälsovården och skyddsombudetslokala eller centrala fackliga organisation. gifter om enskildspersonliga förhållanden bör dock, enligt utredningen, . 1989/90:6 förasvidare endast med den enskildes samtycke. Utredn]''ngensuppfattning är således att gällande rätt i allmänhet inte kan anses utgörahinder mot att skyddsombud föritystnadspliktsbelagd information vidare till sincentrala fackliga organisation, vare sig det gäller den offentliga eller denprivata sektorn av arbetsmarknaden. Någon generell rätt att föra informationvidare till sådan organisation finns emellertid inte enligt gällandebestämmelser utan skyddsombudet måste göra en formellbedömning av behörigheten resp. skaderekvisitet. Enligt utredningen innebärdetta säkerligen i många fall att skyddsombud som överväger att lämnainformation vidare kan känna en osäkerhet huruvida utlämnandet är behörigteller inte vilket kan få till följd att skyddsombudet avslår från att ta fulltbehöriga kontakter med sin centrala fackliga organisation. Enligt utredningensmening skulle en uttrycklig lagregel om rätt för skyddsombud att föra vidare tystnadspliktsbelagdinformation till central facklig organisation undanröja en sådan osäkerhet ochvidare skulle den också ge möjlighet att reglera tystnadsplikten för mottagarenav informationen. Ävenom flertalet remissinstanser i sak godtar utredningens förslag har någraremissinstanser, bl. Företagens uppgiftslämnardelegation, SAF, RÅ och JO,framfört helt eller delvis avvikande synpunkter på tolkningen av innebörden igällande rätt vad avser obehörighetsrekvisitet i 7 kap. 13 § första stycketarbetsmiljölagen. Enligt dessa remissinstanser föreligger starka skäl för denuppfattning som framförts i ett särskilt yttrande till betänkandet av en sakkunnigoch en expert. Enligt denna uppfattning är innebörden av den aktuellabestämmelsens uttryck "får inte obehörigen röja eller utnyttja"liktydig med ett generellt förbud att föra sekretessbelagd information vidare.Genom särskilda bestämmelser kan dock ett skyddsombud bli behörigt att"röja eller utnyttja" det som eljest skulle vara sekretessbelagt.Sådana bestämmelser finns i 7 kap. 13 § andra stycket arbetsmiljölagen genomvilka bestämmelser skyddsombud blivit behöriga i förhållande till ledamot förlokal facklig organisation. Härutöver finns vissa generellt verkanderättsregler som kan grunda sådan behörighet, nämligen samtycke från den varsintresse skyddas av sekretessen, lagstadgad skyldighet t. ex.vittnesskyldighet samt vissa nödsituationer. De nämnda remissinstansernaframhåller vidare att med utredningens uppfattning kan ett skyddsombud, efteren behörighetsprövning, i princip vända sig till vem som helst utanför kretsenav de i andra stycket upptagna ledamöterna och att dessa övriga då inte blirbundna av någon tystnadsplikt. Detta kan, menar man, inte ha varitlagstiftarnas avsikt med den aktuella tystnadspliktsbestämmelsen. Motdenna bakgrund, framhåller exempelvis Företagens uppgiftslämnardelegation,borde utredningen inte valt att bibehålla obehörighetsrekvisitet utan iställeti författningen uttryckligen och fullständigt angivit till vilka informationkan lämnas och vilken typ av uppgifter mottagaren äger räuatt ta del av. Jag kan i och för sig delade synpunkter som framförts nämligen att obehörighetsrekvisitet i 7 kap. 13 § arbetsmiljölagen kan framstå som 17 2 1989/90. någotoklart speciellt vid en jämförelse med motsvarande reglering i sekre- Prop.1989/90:6 tesslagen och dess olika skaderekvisit. Enligt min mening är detemellertid mycket som talar för den uppfattning om innehållet i gällande rättsom utredningen kommit fram till, nämligen at förekommande skaderekvisit isekretesslagen respektive obehörighetsrekvisitet i arbetsmiljölagen i normalfalletinte hindrar ett skyddsombud att vid behov föra vidare information tilltillsynsorganen, företagshälsovården och skyddsombudets lokala och centralafackliga organisation. Uppgift om enskilds personliga förhållanden bör däremoti princip endast föras vidare med den enskildes samtycke. Tillstöd för den ovan redovisade tolkningen av obehörighetsrekvisitet kan anförasatt före sekretesslagens ikraftträdande omfattadesskyddsombud och skyddskommittéledamöter på arbetsställen i det allmännasverksamhet av tystnadsplikten i 7 kap. 13 § arbetsmiljölagen. 1 dendepartementspromemoria (Ds Ju 1977:11) som föregick propositionen medförslaget till ny sekretesslag föreslogs att regleringen av tystnadsplikt isamband med information enligt medbestämmandelagen och arbetsmiljölagen skulletas in i den nya sekretesslagen och att denna reglering borde utformas medutgångspunkt i att MBL och arbetsmiljölagen också borde gälla i allmänverksamhet. Enligt promemorian måste emellertid regleringen lösas på ett delvisannat sätt inom den offentliga sektorn än inom arbetslivet i övrigt i och medatt det inte finns något utrymme för avtal om tystnadsplikt för offentligafunktionärer. Vissa remissinstanser ifrågasatte detta och ansåg atttystnadspliktsregleringen borde tas upp i annan lag. Departementschefensuppfattning var emellertid att en ny sekretesslag så långt det var möjligtborde reglera alla frågor om utlämnande av sekretessbelagda uppgifter från myndigheteroch alltså även frågor om utlämnande i arbetslivet. Om den nya sekretesslagenskulle innehålla bestämmelser om i vilken utsträckning information skulle kunnalämnas i arbetslivet, var det naturligt att lagen upptog också föreskrifter omtystnadsplikt angående sådan information som behövdes (prop. 1979/80:2 Del A s.339). 1 enlighet med detta resonemang har sådana föreskrifter tagits upp i 14kap. 7 och 10 §§ sekretesslagen. 1samband med behandlingen av de följdändringar som med anledning av sekretesslagens tillkomst blev aktuella i bland annat arbetsmiljölagen uttalades också (se prop. 1979/80 s. 45 och 46) att det vid utformningen av tystnadspliktsbestämmdserna var en strävan att ge dem i huvudsak sam ma innehåll som de bestämmelser som gäller för de offentliga funktionä rerna. De aktuella tystnadspliktsbestämmelserna har, fortsatte departe mentschefen, motsvarigheter i sekretesslagen och det kan då te sig natur ligt att vid tolkningen av obehörighetsrekvistet söka viss ledning i bland annat de skaderekvisit som finns i sekretessbestämmelserna. Även när det gäller sekretessbestämmelserna för enskilt bedriven hälso- och sjukvård i den s. k. tillsynslagen förekommer ett obehörighetsrekvisit. Enligt 6 § den na lag får nämligen den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårds personalen inte obehörigen röja vad han i sin verksamhet har erfarit om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden. 1 förarbetena till denna lag uttalades bl. a. att det vid tolkningen av obehörighetsrekvisi- 1J tetter sig naturligt att söka viss ledning i det skaderekvisit som finns i Prop.1989/90:6 sekretesslagens motsvarande bestämmelser. Härigenom borde man, enligtdepartementschefen, i sak nå en nära överensstämmelse mellan tystnadspliktenför offentliga funktionärer och enskilda. konstaterat utgör regleringen i sekretesslagen normalt inte hindermot att ett skyddsombud lämnar sekretessbelagda uppgifter som avser detallmännas ekonomiska intresse samt enskilds personliga förhållanden vidare tilltillsynsmyndighet, företagshälsovården samt till företrädare inom lokal ochcentral facklig organisation. Uppgifter om enskilds personliga förhållanden bördock, enligt utredningen, lämnas vidare endast med den enskildes samtycke. Motbakgrund av vad som tidigare redovisats föreligger det, enligt min mening,knappast några sakliga skäl för att i den praktiska tillämpningen göra enannan bedömning när det gäller skyddsombuds tystnadsplikt enligtarbetsmiljölagen. När det gäller möjligheterna för ett skyddsombud enligtarbetsmiljölagen att lämna tystnadspliktsbelagd information vidare till annanän tillsynsorganen, företagshälsovården eller lokal eller central facklig organisationär emellertid frågan mer svårbedömd. Avgörande för denna bedömning måste varavem som avses få del av uppgifterna, vilket syfte uppgiftslämnandet har samtrisken för att informationen sprids vidare till skada för den till vilkens förmåntystnadsplikten gäller. Ett utlämnande får självfallet inte ske i andra syftenän som ryms inom uppdraget som skyddsombud. När det gäller ett skyddsombud, somfått hemliga uppgifter med stöd av 14 kap. 7 § första stycket sekretesslagen,är denne hänvisad till att i motsvarande situation göra en prövning utifrån ivissa fall ett rakt och i andra fall ett omvänt skaderekvisit, allt motbakgrund av offentlighetsprincipen. Inom den privata sektorn gäller inteoffentlighetsprincipen. Med hänsyn härtill följer att mycket speciella skälkrävs för att vidarelämnande av hemliga uppgifter skall kunna anses behörigt iandra fall än de nämnda. Motdenna bakgrund skulle kunna övervägas vilket också utredningen och ett parremissinstanser varit inne på, att helt enkelt slopa obehörighetsrekvisitet iarbetsmiljölagen och istället utforma 7 kap. 13 § första stycketarbetsmiljölagen efter mönster från sekretesslagens system med skaderekvisit.Härigenom skulle också en likformig reglering kunna åstadkommas för såväl denenskilda som den offentliga sektorn. Jag anser dock inte att metoden med skaderekvisitär ändamålsenlig i detta sammanhang. De detaljerade bestämmelserna isekretesslagen för det allmännas verksamhet svarar mot den grundläggandeskyldigheten att hålla uppgifter tillgängliga inom detta område. Utanför detallmännas verksamhet finns ingen motsvarande principiell skyldighet att hållauppgifter tillgängliga.