prop · GD0377 · 1989-12-31 00:00:00 — Tvärtom förekommer det rätt ofta att köparen, trots mäklarenspåpekande om hans skyldighet all före köpet undersöka huset, lar alltför lättpå sin undersökningsskyldighet. Om den föreslagna ordningen införs, torde detmedföra alt "en mer professionell" besiktning blir myckel vanligare,kanske rent av i praktiken nästan obligatorisk. Del, i sin tur, skulle kunnainnebära, att antalet tvister minskades avsevärt. Förslagetalt en köpare i vissa fall skall anses ha fullgjort sin undersökningsplikt omen besiktningsman anlitats och avgelt utlåtande kan, som kommittén ocksåanfört, leda lill att partema gemensamt ser lill all undersökningsplikten blirfullgjord. Därmed kan också många svåmtredda och kostnadskrävande tvisterangående säljarens felansvar undvikas. Genomden föreslagna definitionen av när undersökningsplikten skall anses fullgjordkommer besiktningsmannens utlåtande att få stor betydelse för bedömningen avsäljarens ansvar för dolt fel. 1 vissa fall torde besiktningsmannen självkunna bli skadeståndsskyldig och därigenom på sätt och vis ibland ansvarig för etldolt fel. Till skillnad från fastighetsmäklaren, vars skadeståndsansvar ärbeskrivet i fastighetsmäklarlagen, är besiktningsmannens ansvar emellertidinte närmare angivet i lag eller i något större utsträckning prövat i praxis.Det måste för de inblandade personerna i ett fastighetsköp vara av intresse atläven omfattningen och utformningen av besiktningsmannens skadeståndsansvarregleras antingen genom lagstiftning eller genom någon form av slandardklausuli värderings-utlåtandet. Enutökad besiklningsverksamhet kan leda lill ett ökat behov för besikt ningsmännen atl försäkra sig mot skadeståndsansvar. Det kan emellertid bli svårt all utforma en ansvarsförsäkring för besiktningsmännen av det slag som finns för fastighetsmäklare. Besiktningsmännen kan nämligen komma all anlitas inom olika yrkeskategorier och besiklningsuppdragen kommer förmodligen inte atl bli deras huvudsakliga syssla. En ansvarför säkring som omfattar även skadeståndsskyldighet för ren förmögenhets- 163 skadakan därför antas bli relativt dyr i förhållande tifi intäkterna från Prop.1989/90:77 besiktningsverksamhelen. Videlar utredningens uppfattning att det måste ställas höga krav på kompetens ochbehörighet hos de personer som skall utföra den s.k. jordabalksbesiktningen ochatt säljaren gentemot köparen får bära risken för en slarvigt utfördbesiktning. Detär sannolikt att en ökning av s.k. jordabalksbesiktningar kommer att leda tillskadeståndskrav mot försumliga besiktningsmän. Konsumentskyddet bör kunnatryggas genom att försäkringsbolagen skapar ändamålsenliga ansvarförsäkringslösningarför behöriga besiktningsmän. Vidförsäljning av fast egendom i andra hand av ett ailraktivl objekt ges mångagånger få möjligheter til) att erhålla tid och plats för en gmndligundersökning av fastigheten. Vårt konstaterande, inför förslaget, är all härställs stora krav på både mäklaren och besiktningsmannen. Om det föreligger s.k. "särskilda vamingssignaler" skall då besiktning vara ettobligatorium? Vem skall avgöra humvida "särskilda vamingssignaler"föreligger? Helt klart är all om sådan fackmiissig besiktning ej utföresinnebär det stor risk för framtida tvister och rättsförlust för konsumenten. (Se också avsnitt 5.) Föratt reducera antalen domstolsärenden avseende fel i fastighet bör köpare ochsäljare uppmanas av mäklare och kommuner all föranstalta om sakkunnig ochopartisk besiktning som under ansvar skriftligen verifierat allt som är okulärtinspeklionsbart och mätbart. Brister och fel som besiktningsman inte kunnat seulan försumlighet och för vilka han ej kan anses ansvara bör regleras enligtvåra förslag i avsnitt 2, 3 och 7. Ifråga om fastighetsköp finns inga regler om alt köparen måste göra sina anspråk gällande inom viss lid från det att han uppmärk sammat att det finns fel i fastifjreten; köparen har med andra ord inte någon skyldighet all reklamera. Detta innebär atl säljaren kan vara helt säker på att försäljningen är slutgiltigt avvecklad först då köparens eventu ella anspråk preskriberats enligt de vanliga reglerna om fordringspreskrip tion; köparens anspråk preskriberas när det gått från avlalsdalum, såvida inte preskriptionen avbmtits. Utredningen har i be länkandet inte gjort någon konsekvent terminologisk skillnad mellan re- 164 klamationoch preskription." Hovrätten skiljer i det följande mellan rekla- Prop.1989/90:77 mation och preskription. Utredningenföreslår en regel om reklamation, som innebär att köparen inom skälig lid fråndet att han märkt eller bort märka felet. Hovrätten finner alt det är välmotiverat med en sådan allmän reklamationsregel. En sådan regel bidrar till atttvister om fel tas upp mellan parterna på ett så tidigt stadium, attsakförhållandena enklare och bättre kan utredas. Vad utredningen anför ispecialmotiveringen om hur reklamationstiden skall beräknas och hurreklamationen skall genomföras verkar väl motiverat. Hovrättenär däremot negaliv när det gäller utredningens förslag om ändrade regler ompreskription. Utredningen anför som skäl dels att det kan vara rimligt atl enprivatperson blir fri från ansvar tidigare än efler , dels attmöjligheterna att utreda sakfrågorna försämras ju går. Utredningensargument känns inte övertygande. En privatperson, som vill bli fri från sittansvar tidigare än , har alllid möjlighet att friskriva sig. Deutredningssvårigheter som utredningen anför" blir aktuella i första hand beträflfnadefaktiska (abstrakta) fel. Enligt hovrättens mening leder utredningens förslagom en allmän reklamationsskyldighet lill att utredningssvårighelerna minskas. 1den mån utredningssvårigheter ändå kvarstår i det konkreta fallet, blir följdenväl oftast all problemet löser sig självt, d. v. s. alt köparen eller det ombudhan anlitar inser att det inte lönar sig att väcka talan. Utredningensförslag gäller alla fysiska fel, d. v. s. både abstrakta och konkreta fel.Detta får egendomliga konsekvenser. Enligt hovrättens mening är det särskiltmotiverat med lång ansvarstid just i de fall säljaren gjort särskildautfästelser, eftersom utfästelser får anses vara en form av åtagande frånsäljarens sida. Redan av den anledningen bör i vart fall konkreta fel hållasutanför den föreslagna preskriptionsregien. Även om man till nöds kan godta attpreskriptionstiden är lika kort för alla fel som gäller fysiska egenskaper,blir konsekvenserna underliga då man ser till övriga feltyper. Ompreskriptionstiden skall vara kortare vid alla konkreta fel (vilka ju kan gällafysiska, rättsliga eller andra egenskaper), framstår det som egendomligt attreklamationstiden vid rättsliga fel och rådighelsfel (d.v.s. där någonutfästelse inte förekommit) blir längre.'" Om t.ex. en rådighetsinskränkningföranleds av etl planbeslut, som förbjuder viss markanvändning, kan det dröjaflera år innan köparen blir medveten om detta. Om säljaren garanterat alt denaktuella typen av begränsningar i rådigheten saknas, skulle säljarens ansvarpreskriberas , medan hans ansvar skulle gälla om någongaranti inte lämnats. Detta verkar hell orimligt. Utredningentalar om absoluta reklamationsfrister (preskriptionstider), se betän kandet t.ex. s 104, och en yttersta reklamationsfrist, se betänkandet t.ex. s74, men termen reklamation används eljest genomgående, oavsett om det rör sig ompreskrip tion eller reklamation. Betänkandet, s. 74. " Betänkandet, s.84. Hovrättenanser sålunda sammanfattningsvis, alt den allmänna rekla- Prop. 1989/90:77 malionsregdnär väl motiverad och bör omfatta alla fysiska fel (såväl Bilaga 8 konkretasom abstrakta). Däremot verkar regeln om kortare preskriptionstid vara mindremotiverad och i vart fall mindre genomtänkt. Hovrättens inställning framgår ytteriigareav hovrättens utkast lill lagtext (se avsnitt 9). Tingsrättentillstyrker förslaget att regler om reklamation förs in i JB samt alt köparenskall reklamera inom skälig lid efter det all han märkt eller bort märka felet. Tingsrättenansluter sig till utredningens uppfattning att det är rimligt att enprivatperson som säljer en faslighet skall kunna vara fri från ansvar på grundav försäljningen än den som följer av reglerna om tioårigpreskription, vilket också är önskvärt från ulredningssynpunkl. Enligttingsrättens mening gör sig samma synpunkter emellertid gällande även i defall säljaren är en näringsidkare och köparen är konsument. Visserligen tordeen näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet på annat sätt än en privatpersonha möjligheter atl sprida risker. Detta gäller framför allt när det är frågaom en yrkesmässig verksamhet av större omfattning. 1 måna fall torde verksamhetenemellertid inte vara av sådan omfattning att sådana möjligheter tillriskspridning finns. Till delta kommer att en köpare har lika storamöjligheter atl upptäcka fel i den köpta fastigheten oavsett om säljaren är ennäringsidkare eller privatperson. Tingsrätten avstyrker sålunda förslaget attolika preskriptionstider skall gälla i dessa fall. Närdet gäller preskriptionstidens längd ställer sig tingsrätten tveksam till attförkorta den till . Åtskilliga typer av fel lorde visserligen uppträdaoch kunna upptäckas från tillträdesdagen. Andra typer av fel, t.ex. mögel eller dräneringsfd, är emellertid av sådan karaktär att de kan ge sigtillkänna . För att ge en köpare rimliga möjligheter att upptäcka ochåberopa även sådana fel, anser tingsrätten att preskriptionstiden bör sättasnågot längre än utredningen föreslagit, t. ex. . Förslagetom tioårig preskription vid svek tillstyrks. Detsamma gäller reglerna rörandetalan om hävning, vilka inte innebär någon ändring i gällande rätt. Tingsrättendelar utredningens uppfattning att den yttersta fristen för köparen att göra påföljder gällande kan begränsas till i normalfallet. Tingsrätten anser däremot inte att det finns anledning att föreskriva att reklamation måste ske inom skälig tid efter det att köparen märkt eller bort märka felet. För de dolda felen innebär detta att reklamalionsfristen beräknas med utgångspunkt från den tidpunkt vid vilket felet på ett påtagligt sätt framträder (betänkandet s 105 x). En sådan reklamations plikt kan nämligen komma att medföra att processen onödigtvis komplice- 166 rasav frågor om när köparen bort märka felet eller alt en tvist enbart avser Prop.1989/90:77 en sådan fråga. Förslaget rimmar enligt tingsrättens mening illamed Bilaga 8 utredningens ambition att försöka få ner antalet mål om fel ifaslighet. Tingsrätten anser att del bör vara tillfyllest atl föreskriva all reklmalionmåste ha skett från tillträdesdagen. I19 b § 2 st. används uttrycket "i strid mot tro och heder".Av motiveringenframgår alt innebörden avses vara densamma som hos ordet "svikligt".Tingsrätten anser att sistnämnda ord bör användas. Pås 107 y i betänkandet anges att den längre reklamationsfristen () skallgälla även när säljaren är staten, kommun eller annal oflFentligrättsliglorgan. Tingsrätten har i och för sig inget att invända mot detta, men anserinte att begreppet näringsidkare kan ges en så vidsträckt innebört att dettäcker även dessa subjekt. Det åsyftade tillämpningsområdet för den längre reklamationslidenbör därför anges uttryckligen i lagtexten. Enligtförslaget (lagen 19 d §) får en näringsidkare, som till en konsument för privatbruk säljer en bostadsfastighet på vilken näringsidkaren utfört eller låtitutföra arbete, möjlighet att friskriva sig från skadeståndsskyldighet ochbegränsa den yttersta reklamalionsfristen till , allt under förutsättningatt ett besiklningsullålande föreligger. 1de fall bostadsfastigheten säljs utan att några reparationer eller renoveringsarbetenutförts av näringsikdaren är situationen emellertid enligt utredningens meningannorlunda. Köparen sägs (s 75) knappast ha någon särskild anledning attförvänta sig att säljaren byggmästaren skulle ha något särskilt ansvar förhusels skick när säljaren över huvud taget inte utfört något arbete i huset. Deföreslagna lagbestämmelserna har därför utformats på ett sådant sätt att delför en näringsidkare, som inte ulfört eller låtit utföra arbete på den bostadsfaslighethan säljer, föreligger avtalsfrihet i samma omfattning som om fastighetensäljs av en konsument. Skälen för utredningens uppfattning redovisas närmare pås81 ff. Konsumentverketkan inte dela utredningens uppfattning i denna fråga. Enligt verketserfarenheter av köp- och avtalssituationer där konsumentens motpart är ennäringsidkare uppfattar konsumenten regelmässigt näringsidkaren som denprofessionelle säljaren etc som besitter speciella kunskaper om den vara ellertjänst som tillhandahålls. Konsumenten utgår därför ofta från altnäringsidkaren har eller känner särskilt ansvar för varans skick ellertjänstens utförande. Det gäller trotligen även i många fall där näringsidkarenförsöker klargöra .att han i den konkreta situationen har samma roll som enkonsument. Detmåste från konsumentsynpunkt anses otillfredsställande att graden av lagens dispositivitel vad gäller avtalsfriheten avgörs av på vilket sätt och vilken roll näringsidkaren uppträder. Utredningens förslag kan leda till atl konsumenten på annal sätt än genom besked från näringsidkare vill skaflFa sig kunskap om huruvida näringsidkaren exempelvis utfört en husreparation eller inte, något som ofta kan visa sig vara praktiskt svårt att kontrollera. Det finns också risk för att konsumenten vilseleds om den 167 roll näringsidkarenspelar, exempelvis på så sätt att näringsidkaren ger Prop. 1989/90:77 sken avatt han inte i något avseende befattat sig med arbete på fastigheten. Bilaga 8trots att sådant arbete utförts genom näringsidkarens medverkan i någon form. 1sammanhanget förtjänar vidare nämnas all det sannolikt inte sällan förbedömning av giltigheten av t. ex. en friskrivningsklausul i ett konkret fallkan uppkomma en lvi<;t mellan konsumenten och näringsidkaren beträflFandefrågan om vilken av de två rollema som näringsidkaren egentligen spelar. Ettgenomförande av utredningens förslag om avtalsfrihet för näringsidkaren medmöjlighet för denne, onr han inte utfört arbete på bostadshuset, att bl.a. göraganska långtgående friskrivningar kan komma att på ett omotiverat sättinskränka möjliglielema all med stöd av avtalsvillkorslagen ingripa motexempelvis oskäliga friskrivningsklausuler. Denna komplikation har inteberörts av utredningen, som över huvud taget inte behandlat huravtalsvillkorslagen och tillämpningen av denna förhåller sig lill gällande civilrätlsligaregler och lill utredningsförslaget i fråga om fel i fastighet. Detförtjänar påpekas all avlalsvillkorslagen också är tillämplig i vissaförmedlingsfall. Etl förbud enligt denna lag kan sålunda IräflFa en förmedlaresom själv använder oskäliga avtalsvillkor när han i sin yrkesmässigaförmedlingsverksamhet upprättar kontrakt mellan utomstående. 1 marknadsdomstolensbeslut 1984:20 fiirbjöds en fastighetsmäklare att mtinmässigt använda vissavillkor, bl.a. villkoret att "partema är överens om att inga ytterligareöverenskommelser avseende fastighetens skick träflfats dem emellan än vadhärovan redovisats". Med utredningens förslag skulle faslighetsmäklamaräknas till de näringsidkare som inte utfört eller låtit utföra arbete påbostadshuset och som därför inte skulle omfattas av de begränsningar iavtalsfriheten som förslaget innehåller. Omexempelvis en friskrivningsklausul är förenlig med civilrättsliga regler ochdelta bekräftas genom rättspraxis eller civilrättslig lagstiftning elleruttalanden i lagförarbeten torde det vara svårt att förbjuda klausulen med stödav avtalsvillkorslagen. Om utredningens förslag i det aktuella hänseendetgenomförs, torde det stå en fastighetsmäklare fritt att i köpekontrakt mtinmässigtta in ganska långtgående friskrivningsklausuler till förmån för uppdragsgivaren säljaren. Enligt konsumentverkels mening är en sådan konsekvens avutredningens förslag oacceptabel. Medhänvisning till det anförda avstyrker förslaget i aktuellthänseende. Verket förordar att den föreslagna 19 d § justeras med hänsynhärtill, dvs paragrafen bör gälla även för annan näringsidkare än den somutfört eller låtit ulföra byggnadsarbete på en bostadsfaslighet. Juridiskafakultetsslyrelsen vid Upp.sala univerislel: Utredningenföreslår här regler om reklamation, som - bortsett från konsumentfallet kräver att köparen upptäcker felet och agerar från tillträdesdagen. Detta är en klar begränsning i köparens nuvarande felskydd, där ju ansvar i princip kan utkrävas även om felet framträder och upptäcks efter köpet. i stort lorde visseriigen denna fråga 168 av flera orsaker vara avmindre betydelse. Dels torde del vara mindre Prop. 1989/90:77 vanligt att felupptäcks senare än . Dels torde det, som utred- Bilaga 8 ningenpåpekar (s. 74), av bevisskäl vara svårare för en köpare alt med framgång göragällande felansvar ju längre lid som gått efter köpet. Detta innebär attbehovet av den föreslagna nya rättsregeln inte kan vara stort. Därtill kommeralt den köpare, som upptäcker ell allvarligt fel t. ex. under åttonde året ochsom faktiskt har möjlighet att styrka sitt anspråk, inte lär anse attutredningens nya begränsning i felansvaret utgör en rimlig avvägning mellanpartemas intressen. Utredningen har inte framfört några starkare argument fördenna nya avvägning än all man funnit den "rimlig" (s. 107). Förkonsumenlfallet behåller utredningen den gamla preskriptionstiden . Mananger dock i lagtexten alt den skall räknas från tillträdesdagen. Denståndpunkten kan i och för sig vara rimlig. Man borde dock ha redovisat altdetta eventuellt är en ändring i förhållande lill gällande rätt. 1 del endarättsfallet om preskriptionstiden för fel i fastighet utgår man nämligen frånalt de tio åren skall räknas för köpeavtalet (NJA 1982 s. 573). Pådenna punkt tycks alltså den nya lagregeln utöka köparens rättigheter. Utredningensförslag till preskriptionsregler leder som framgår av belänkandet lill problemför det fall näringsidkaren säljer till konsument A som därefter säljer tillKonsument B. Näringsidkarens långa preskriptionstid kommer då att överflyglakonsument A:s korta tid. Enligt byggentreprenörema finns därvid risk attkonsument A och konsument B överenskommer om alt vältra över ansvaret pånäringsidkaren. EnligtByggentreprenörema bör näringsidkarens preskriptionstid i allavidareförsäljningsfall begränsas till . Utredningenföreslår en treårig reklamationstid. Denna korta reklama tionslid kan ifrågasättas. Inte så sällan föreligger den situationen, att en person köper en fastighet och att fastigheten är nyrenoverad eller tillbyggd. Prisei bestämmes med hänsyn till detta. Köparen bor , i många fall rimligtvis åtminstone 3- på fastigheten. Därefter säljs fastigheten. Något eller upptäcker den nye köparen ett fel hänföriigt lill renoveringen eller tillbyggnaden. Köpare nr 2 kan föra talan mot köpare nr 1 och förekommer ofta den situationen, att köpare nr 1 i sin tur för talan vidare gentemot sin fångesman. ger detta i slutändan möjlig heter till en förlikning, där koslnderna kan delas mellan alla tre parterna. Med den föreslagna korta reklamationslidentorde köpare nr 1 oftast inte Prop. 1989/90:77 kunna vända sig mot sinfångesman på gmnd av utebliven reklamation. Bilaga 8 Detta trots atl köparen nr1 betalat köpeskilling utifrån en "felfri" fastighet. Detta ger förköparen nr I lätt intryck av godtycke. I den uppkomna situationen finns ingenanledning att behandla någon av de tre berörda bättre än någon annan. I vartfall saknas helt anledning alt ulan särskild friskrivning låta den urspungligesäljaren, som ombesörjt byggnadsarbetena gå fri. Detta kan lätt leda lill atlrenoveringar och tillbyggtiader sker slarvigt, eftersom den som utför åtgärdemakanske kan räkna med att felet inte upptäcks inom den ändå relativt korta tidenav . Detta talar för att den nuvarande 10-åriga allmännapreskriptionsregeln bibehålles. A andra sidan är del så att processer, somskall föras om påstådda fel, som har sin gmnd och som skall värderas utifrånförhållanden som ligger relativt långt tillbaka i tiden, är osiikra och dyra.De är dessvärre inte hell ovanliga heller. Ett intresse finns således attbegränsa möjlighetema atl föra talan om fel. En begränsning i reklamationstidenär i partsförhållandet huvudsakligen en fördel för säljaren. Om säljaren föralt få tillgodonjula den kortare reklamationsliden tillser all ett besiklningsullålandeenligt 19 § 3 st upprättas, blir han så att säga upplysningsskyldig föreventuella fel i fasligheten, eftersom besiktningen sker på hans risk. Harexempelvis säljaren byggt om fasligheten, blir han tvungen att noga upplysabesiktningsmannen om sitt förfarande fiJr att freda sig. Köparen å andra sidanvinner en motsvarande säkerhet och skulle i del lägel länkas acceptera eninskränkning i tiden för alt tala på eventuella fel. Detta är ju också bakgmndentill den föreslagna regeln beträffande näringsidkarens försäljning.Motsvarande regel föreslås därför gälla även mellan privatpersoner. Avsikten äratt den här föreslagna ordningen afitså skall avse alla fastigheter ochpartsförhållanden. Har besiklningsullålande enligt 19 § varit tillgängligt vidköpet, har köparen alltså fullgjort sin undersökningsplikt oavsett typ avfastighet. Detta kan i något fall komma alt medföra att en stark köpare iillojalt syfte påverkar en besiktningsman. Regeln om handlande i strid mot trooch heder i 19 b § 2 st bör därför avse såväl säljare som köpare som handlatillojalt. : Se avsnitt 7. RiksförbundetVi i småhus: Videlar utredningens förslag i 19 b § all en reklamation inte får ske senare än efler tilhrädesdag då säljaren är en privatperson. Nuvarande bestämmelser om tioårig preskription uppfattas av säljare/privatperson som besvärande lång. För en köpare innebär å andra sidan en avkortning lill inte någon påtaglig försämring. De flesta reklamationerna sker efter tilh rädesdagen. Sverigesfastighetsmäklarsamfund: Prop. Mäklarsamfundetanser all det är myckel bra all man i förslaget intagit '"ägä o justbestämmelser om reklamation och dels att man begränsat reklamationsliden vid konsumentförhållande. Vi tillstyrker förslaget i denna del. (Seockså avsnitt 7.) Enligtvår erfarenhet bmkar de fel som vi konsulteras angående upptäckas inom de tvåförsta innehavsåren. Vi har därför inget att erinra mot förslaget till enförkortning, vid konsumentköp, av reklamationsliden. För övriga köp delar viuppfattningen att I O-årsgränsen bör kvarstå. Denföreslagna kortare preskriptionstiden speglar en rimlig fördelning avfdansvarel mellan en privat säljare och köpare. Det kan dessutom många gångervara svårt att utreda säljarens ansvar när ett fel upptäcks efterköpet. En kortare preskriptionstid kan minska antalet processer därtvistemålets värde inte står i rimlig proportion till utrednings- ochrättegångskostnaderna. Bestämmelseni 19 b§ innebär att näringsidkare ej får friskriva sig från den tio-årigapreskriptionstiden medan däremot i en aflfar mdlan enskilda konsumenter endasttre Ars preskription skall gälla. Det kommer således finnas en frestelse förnäringsidkaren all genomföra ett bulvanköp i första fasen för att komma ifrånden tio-åriga preskriptionen. Denna risk måste beaktas av lagstiftaren.Bestämmelsen 19 b § innebär att om opartisk konsuh företagit en besiktning föreköpet kan säljaren (näringsidkaren) komma ifrån ansvar för fel ochendast ge reklamationsfrist. Då de flesta allvarliga konslmktions och byggfel(fuktskador, mögel m. visar sina konsekvenser först efter denna periodinses atl bestämmelsens preventiva verkan blir alltför begränsad. Frågan ombesiktningsmannens ansvar inställer sig också. Om besiktningen ej kan uppdagaallvarliga fel som sedan kommer att visa sig vilka blir då konsekvensema?Måste besiktningsmannen ha en obligatorisk ansvarsförsäkring för attsäkerställa konsumenten ersättning för en allvarliga skada? Beträffande19 d§ punkt 1 sista stycket måste en längsta accepterad tidsutdräkt preciseras från erbjudande om avhjälpande av fel, till avhjälpande sker. Överskridesdenna lid skall konsumentetens räll att kräva HovrättenförVästa : Bilaga 8 Ansvardå s. k. kärnegenskap saknas