prop · GD0389 · 1989-12-31 00:00:00 — försin del motiverat, all sjukdom och därmed jämförbar omständighet skall kunnaåberopas av köparen som godtagbar ursäkt för dröjsmål med betalning. EnligtMs mening bör även den situation då köparen erlagt köpeskillingen men är idröjsmål med avhämtande av godset regleras. I sådant fall kan man tänka sig atlsäljaren åläggs att uppmana köparen att inom viss skälig lid avhämta godset.Ett sådant meddelande från säljaren till köparen bör även innehålla uppgift omatt, om köparen inte avhämlar godset inom angiven lid, anses köparen ha avbeslälllköpet. §32, 2:a stycket föreslås utgå. Nämnden ställer sig nämligen mycket awisande molkrav på konsumenten från säljaren då del icke motsvaras av direkta kostnadersom säljaren kan verifiera. Dessutom är man mycket kallsinnig till säljarensrätt att ta ut förlorad vinst från köparen för försäljning som icke blivit av.Mot bakgrund av detta föreslås § 37 fä följande formulering: §37 Skadestånd pä grund av köparens dröjsmål med betalningen täckes avdröjsmålsränta bestående av diskonto plus . Resten av paragrafen föreslåsutgå. 12 Andra frågor om förhållandet mellan säljaren ochköparen Omköpel hävs eller omleverans sker skall köparen enligt 39 § lämna ifrån sig denavkastning han har fått och betala skälig ersättning för annan nytta som hanhar haft av godset. I specialmotiveringen (s. 327). anförs att vid bedömningenav om och i vilken mån ersättning för nytta skall utgä bör skälig hänsyn tastill de besvär och obehag som säljarens kontraktsbrott har medfört för köparen.Prövningen torde därför enligt utredningen i de flesta fall leda lill att detinte finns utrymme för att beräkna någon ersättning för nytta. Det heter vidarealt det bör krävas att nyttan har varit ganska betydande för atl det skallframstå som skäligt att köparen alls utger ersättning. Konsumentverketinstämmer helt i detta. Verket anser dock inte att denna motivskrivning itillräcklig grad avspeglas i den föreslagna lagtexten. I denna sägs endast attköparen skall betala skälig ersättning för annan nytta han haft av godset.Verket anser därför att den föreslagna lagtexten bör ändras så att del klarareframgår alt köparen endast skall betala skälig ersättning förannan betydaruie nytta han har haft av godset. 1989/90:89 bördet i motiven än tydligare framhållas att anspråket på grund av nytta Bilaga3 normalt skall kvittas mot köparens besvär. Iövrigt ställer sig bakom utredningens förslag till gemensammabestämmelser om hävning och omleverans. Dessa bestämmelser innehållervärdefulla klarlägganden av konsumentens släkning. Utredningenhar utvecklat efter vilka förutsättningar som säljaren skall kunna kompenserasför den nytta köparen har haft av en vara i samband med avräkningen mellanparterna vid hävning. Utredningens förslag ger uttryck för en restriktivarehållning än den som avspeglar sig i nämndens praxis. I nämnden medgesmycket ofta säljarens viss kompensation för den nytta som köparen haft, låtvara att värdet av nytta ofta kvittas mot utgifter eller besvär som köparen harhaft och avkastnings-räntan på köpeskillingen. Det är mycket sällsynt attnämndens intresseledamöter inte kan enas i denna fråga. Förlängspreskriptionstiden för reklamationer till förlängs i motsvarande gradden tid under vilken en vara kan nyttjas före hävning. Även om köparen ocksåskall kompenseras för olägenheter och besvär, vilket nämnden finner befogatoch som ofta tillgodoser redan, framstår utredningensförslag som ibland väl fördelaktigt för köparsidan. Nämndenvill vidare ta upp en fråga som utredningen inte har berört och som aktualiserasvid hävningssituationer. Del förekommer ofta -särskilt i motorärenden - allköparen med hävningsyrkandet begär ersättning för kostnader som harlagts ned på godset dåliga beskaffenhet upptäcktes. En köpare av enbegagnad bil kan ha bytt batteri och avgassystem eller ha låtit ulföra smärrereparationer och visst underhäll innan bilen rasar. begärs ersättningför den skatt och försäkring som belöper sig pä innehavstiden. Inte heller idenna fråga kan nämnden bidra med någon enhetlig praxis. Ofta har lösningenblivit att kvitta dessa kostnader mot säljarens krav om kompensation för nytta.-Köplagsutredningen (SOU 1976 sid. 335) har berört problemet och menat att mani dessa fall får falla tillbaka på allmänna principer om rätt lill ersättningför nyttiga kostnader som nedlagts av godlroende besittare t. ex. i 5 kap. 3 §jordabalken. Nämnden anser emellertid alt frågan förtjänar en reglering direkti köplagarna. 38§ angående återgång av prestationer och innehåUanderätt tills motpartenåterlämnar eller utger vad som åligger honom tillstyrks. Principiellt är regelni tredje stycket, att köparen vid krav pä nytt gods inte får innehållafelaktigt gods till säkerhet för en skadeständsfordran, kanske diskutabel (jfr.s. 326 n). Regeln kan accepteras, eftersom säljaren normalt lorde vara god förde ersättningsbelopp det kan vara fräga om och då en innehållanderätt i dessafall förmodligen skulle kunna verka störande pä vadsom i allt väsentligt har karaktären av en samarbetslösning mellan Prop.1989/90:89 parterna. I39 § stadgas att köparen vid hävning eller omleverans skall lämna ifrån sig denavkastning han fått och betala skälig ersättning för annan nytta som han haftav godset. Enligt motiven(s. 327 n) skall nyttan ha varit ganska betydande föratt det skall vara skäligt att konsumenten ersätter denna trots del besvär ochobehag han har haft, när godset varit felaktigt. , t. ex. om köparenanvänt en bil eller en bät i rätt stor omfattning, skall skälig ersättning förnytta ändå betalas. I ell sådant fall kan del hända atl köparen ärberättigad till skadestånd frän säljaren pä grund av fel i godset ellerdröjsmål med leveransen. Utredningen tar inte upp frågan om rätt tillskadestånd skall beaktas såsom en avräkningsposl, när ersättningen för nyttaberäknas (nettoberäkning), eller som en post för sig, vilken sedan får gå ikvittning mot ersättningen för nytta; observera härvidlag att köparen har rättatt hålla inne godset tills skadestånd erläggs enligt 38 §. Frågan kan synasakademisk, men den får betydelse ifall säljaren på grund av någon befrielsegrundej skulle vara skyldig atl betala skadestånd. Vid en netloberäkning skulle iett sådant fall avräkning ändå kunna ske. Fakultetsstyrelsen anser alt en nettoberäkningbör vara möjlig. 40§ om förlust av rätten att häva eller kräva nytt gods när det mollagna godsetförstörts tillstyrks. 12.4Vissa organisationer inom näringslivet Lagförslagetinnehåller inte några regler om var godset skall återlämnas vid hävning.Utredningen anger (s. 326) all köparen i princip inte är skyldig att svara förtransport av godset tillbaka lill säljaren. Något längre fram uttalas att köpareni vissa situationer dock bör ombesörja återtransporten "mot en rätt attfä eventuella utgifter ersatta av säljaren". Vianser att det citerade uttalandet inte ger uttryck för en balanserad bedömningav ersättningsfrågan. Om köpet hävs p. g. a. köparens kontraktsbrott bör dennerimligen stå för återtransporten. Skadeståndsregeln i 37 § måste också tolkasså alt en säljare, som själv hämtar tillbaka varan, har rätt till ersättningför sina utgifter för återtransporten. Beträffande40 § andra stycket första punkten vill vi ifrågasätta om man bör hålla fast vidden nuvarande principen i svensk rätt, att säljaren står faran om godsetdrabbas av vådahändelser när köparen är berättigad att häva, eller har hävt,köpet. Flera skäl talar för att man bör överväga en lösning, som innebär attsäljaren står faran för godset endast med avseende på händelser som är en följdav fel i godset. Eftersom frågan bör lösas i enlighet med den linje som väljs iden allmänna köplagen avser vi att återkomma till frågan i detta sammanhang. 13 Köparens förhållande till tidigare led Prop. Tingsrättenvill framhålla att bestämmelserna om direktkrav kan öka kostnaderna förkonsumenten, eftersom de bakre leden kan tänkas vilja kompensera sig förkraven. Det kan också tänkas all de bakre leden med större försiktighet väljersina köpare, varvid de kan komma i konflikt med andra lagregler. Kritik kanäven riktas mot den långa tid som de bakre leden måste riskera att drabbas avdirektkrav, t.ex. om säljaren av en eller annan orsak haft en långlagerhållning innan han i sin lur säljer varan. Tingsrätten förordar allmöjligheten att rikta.direktkrav begränsas sä att etl sådant krav inte färframställas efter försäljningen från det bakre ledet. Konsumentverketanser det värdefullt att utredningen övervägt regler om konsumentensmöjligheter att ställa anspräk mot näringsidkare i tidigare säljled. Verkettillstyrker utredningens förslag till bestämmelser om detta (41 §). Deföreslagna reglerna fär betydelse för konsumenten främst i de fall säljaren ärpä obestånd eller varan köpts vid en lillfällighelsförsäljning. De lorde dockknappast innebära nägra reella förbättringar för köparen i de fall säljaren direktimporteratgodset från utlandet. Närsäljaren är på obestånd, har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kananträffas, föreslås köparen i paragrafen efter norskt mönster få rätt atl riktaanspråk på grund av fel (men ej pä grund av dröjsmål) mot en näringsidkare itidigare säljled. Denna rätt finns endast i den män anspråk på grund av felethade kunnat göras gällande mot näringsidkaren i tidigare säljled av den somförvärvat godset från honom. Avtal som inskränker rätten att göra anspråkgällande mellan nägon i tidigare säljled och säljaren fär åberopas mot köparenendast om en sädan inskränkning med bindande verkan hade kunnat avtalas mellanparten i det tidigare ledet och köparen. Därefter ges vissa särskilda regler omreklamation. Utredningen antar atl gällande rätt innebär att konsumenten aldrigkan rikta anspräk mot andra än sin kontraktspart (s. 237 my). Detta torde iallt väsentligt vara riktigt. T.o.m. om någon i ett bakre led har utfäst sig atlersätta säljaren vad denne kan tvingas ge ul lill konsumenten på grund av fel ivaran, är det tveksamt om konsumenten på grund härav har förvärvat ett anspråkdirekt mot tredje man. Om inte syftet har varit all ge konsumenten en sådan sjävsländigrätt, följer både av reglerna om tredjemansavtal och av 56 § kommissionslagenatt köparen knappast kan Överta säljarens täckningsfordran mot del bakre ledet.Frågan är dock något oklar och har bl.a. diskuterats av i (s. 32 ff). Frågan kommer också så vitt fakultetsslyrelsen har sig bekantatt närmare penetreras av kommissionslagskommittén i dess Prop. 1989/90:89 fortsatta arbete. Enanledning till att köparen bör få ett direktkrav mot bakre ledet är, att delkan synas olämpligt, all det bakre ledet skulle undgå att utge ersättning fören felaktig vara bara därför alt säljaren gått i konkurs; så kan emellertidtänkas bli fallet, om köparens krav blir ulan utdelning i säljarens konkurs,och konkursboet därför ej lider någon indirekt skada som det har anledning attregressvis föra bakåt. Det är väl emellertid inte alldeles givet att den bästalösningen av detta problem är atl ge köparen (och tredje man ikommissionsförhållanden) en självständig rätt all utnyttja mellanmannenstäckningsfordran, eftersom detta kan tyckas innebära en slumpartad fördel fördessa jämfört med den ställning som övriga opriorilerade borgenärer äger ikonkursen. Man kan alternativt tänka si att konkursboet får rikta anspråk mot gdetbakre ledet redan om den fordran som kan ge upphov lill den indirekta skadanhar bevakats i konkursen, varigenom täckningsfordringen skulle komma allaoprioriterade borgenärer till godo (jfr i för s. NJA 1975 s. 45). Frånsett dessa sakrättsliga betänkligheter, om vilka fakultetsslyrelseninte är beredd atl nu uttala nägon bestämd mening och som f.ö. inte heller ärrelevanta när säljaren håller sig undan, kvarstår emellertid några andrafrågetecken kring förslaget. Om möjligheten till direktkrav genomförs, medfördetta att exempelvis en tillverkare får sin rättsställning i hög grad påverkadav vad som händer i senare led, som han inte kan råda över. Förslaget skallgälla oavsett om tillverkaren levererat varor, vilka ibland säljs vidare tillnäringsidkare och ibland till konsumenter. Om tillverkaren då gjort enfriskrivning för indirekta skador och frän produktansvar, blir friskrivningenofta gällande ifall vidareförsäljningen sker till en näringsidkare, mendäremot i allmänhet inte gällande om vidareförsäljningen sker lill enkonsument. Anlag vidare alt en tillverkare levererat diverse handverklyg mekanisk verkstad för användning i denna. gär denmekaniska verkstaden i konkurs, varefter konkursboet säljer verktygen vidaretill konsumenter. När slututdelningen skett och det säljande konkursboetupphört att existera, blir tillverkaren ansvarig mot konsumenterna enligt konsumentköplagensregler. Eller antag att en tillverkare sålt etl parti mycket billigt till enannan näringsidkare, därför att han visste att varorna höll läg kvalitet. Omden köpande näringsidkaren sedan vidaresäljer varorna till konsumenter, kantillverkaren bli ansvarig enligt 12 § 1 st. konsumentköplagen.Fakultetsstyrelsen medger att dessa exempel är tillspetsade, men vi vill ändåifrågasätta om del i situationer, där del (i motsats tillkommissionsförhållanden) inte finns någon direkt affärsgemenskap mellan detbakre ledet och säljaren är så angeläget att det bakre ledet blir ansvarigt motkonsumenter all lagstiftaren på detta sätt bör bryta igenom strukturen inäringslivet. Under alla förhållanden får det antas att del bakre ledet, därdetta inte har någon serviceorganisation, kommer att undslippa alt självavhjälpa fel; jämför 22 § 1 st. förslaget till konsument- Prop. 1989/90:89 köplag och 10 § 2 st. konsumenlkredillagen. Omsäljaren är på obestånd, har upphört med sin näringsverksamhet eller inte kananträffas, skak köparen enligt 41 § första stycket i lagförslaget ha rätt attrikta anpråk på grund av fel i godset mol näringsidkare i tidigare säljled. Direklkravskall kunna riktas mot vilket tidigare led som helst, men förutsättningarna förbifall till sådant krav begränsas högst väsentligt genom beslämmelser iparagrafens andra stycke. Det kan ifrågasättas, om dessa begränsningar tillalla delar är befogade, t.ex. om del inte, vid fel i begagnat gods, bör kunnariktas direklkrav mot tillverkaren, när del är fråga om fabrikationsfel. Underalla omständigheter är utrymmet för direktkrav enligt de föreslagnabestämmelserna sä begränsat alt den praktiska betydelsen av detta nya institutinte kan väntas bli så stor. Rätten till direktkrav innebär dock en ytterligaremarkering av de bakre ledens ansvar för produkter som tillhandahållskonsumenter och en viss förstärkning av konsumenternas ställning. Från PÅK:ssida finns därför i huvudsak inget att erinra mot förslaget i denna del. PÅKvill emellertid framhålla att en återkallelsereglering av del slag somkommittén har all överväga kan komma att innehålla nya typfall av direktkravmot näringsidkare i tidigare led och materiella regler om dessa krav som delvisawiker från de nu föreslagna. Även här är det fråga om problem som kommitténännu inte har tagit ställning till. Utredningensförslag om räll för konsumenten all i vissa situationer rikta anspråk mot bakreled är en principiell nyhet för svensk rätt. Detär tveksamt och pä intet sätt klarlagt om konsumenterna verkligen har någotpåtagligt behov av direklkrav. Klart är emellertid att många tillverkare ochgrossister saknar organisatoriska resurser för alt kunna hanterakonsumentreklamationer. Oklarhetråder om hur förslagets regler förhåller sig till reglerna i kommissionslagenoch hur saken ställer sig när näringsidkaren är kommissionär. Om kommittentendå betraktas som "en näringsidkare i tidigare säljled", måste manändra principen i kommissionslagen att direklkrav inte kan riktas mol kommittentenav tredje man på grund av avtalet med kommissionären (56 § kommissionslagen). betänkande (SOU 1984:85) antyds visserligen möljighetenatt modifiera förbudet mot direktkrav mot kommittenten, bl.a för atl underlättaden internationella rätisenheten på mellanmansrättens område (SOU 1984:85 s.170 ff). Kommittén anser emellertid frågan "inte tillräckligt utredd förett slutligt ställningstagande" (s. 175). Vihyser i och för sig förståelse för direktkravsmöjligheler i de situationer somutredningen angett. Med hänsyn lill de oklarheter vilka, som sagts, vidlåderförslaget, anser vi dock inte all förslaget kan Prop. 1989/90:89 genomföras på grundval av utredningens belänkande. Vivill dock understryka, att om en direktkravsmöjighel sedermera införs, denunder alla förhållanden mäste begränsas till klart angivna och väl preciserade undantagssiluationer.Sett från denna synpunkt kan utredningens förslag i huvudsak accepteras, ävenom alltså vissa oklarheter även här vidlåder förslaget. Det måste t.ex.klargöras att med obestånd inte avses obeståndssituationer av endast tillfälligbeskaffenhet. Det är vidare inte fullt klart om en rikverkare ansvarar i ensituation, där ett mellanliggande säljled använt varan i leasingverksamhetinnan varan sålts till konsumenten. Vi menar all direklkrav i sådana fall intebör kunna riktas mot tillverkaren. Utredningens uttalande på s. 332 överstastycket om att förutsättningarna för direktkrav inte är uppfyllda "om etlmellanliggande led har innehaft varan för eget bruk" bör kompletteras imotiven med ett uttryckligt omnämnande av leasingfallen. Vidarebör klarläggas att med utredningens uttalande i andra meningen pä s. 244 om attdet torde "vara lättare för konsumenten atl få reda pä vem som ärtillverkare eller generalagent" inte avses atl konsumenten skall kunnarikta direklkrav mot en generalagent i som inte alls försålt denspecifika produkten. kan ju ändock ha kommit in i landet genom parakekimport. Vivill också fästa uppmärksamheten pä att utredningens olikaultalanden om vilkaanspråk konsumenten kan rikta mot tidigare säljled i viss mån synesmotstridiga. Själva lagtexten i 41 § andra stycket - liksom tolkningen av dennorska regeln (s. 245 tredje stycket) - tycks i och för sig klar. Skrivningarnai specialmotiveringen (s. 333 tredje stycket och 334 femte stycket) skapar dockoklarhet om vilken betydelse man skall tillmäta avtalet mellan näringsidkaren ibakre led och den som förvärvat godset från honom. Ett förtydligande krävs pädenna punkt. Ilagförslagets sista paragraf har intagits den principiella nyheten medmöjlighet till s.k. direktkrav mot näringsidkare i tidigare säljled. Förutsättninghärför är att säljaren är på obestånd, har upphört med sin näringsverksamheteller inte kan anträffas. Del kan tyckas rimligt att en konsument inte skall förtassin möjlighet till rättelse bara på den grunden att säljaren har kommit päobestånd eller har upphört med näringsverksamheten eller inte kan anträffas.LRF finner del dock tveksamt atl en leverantör enligt andra stycket och motivendärtill skall gentemot konsumenten kunna göras ansvarig för försummelse frånsäljarens sida atl göra anspråk gällande på grund av fel i godset. Leverantörensom inte mottager nägon reklamation från säljaren, kan inte förutse och garderasig mot framtida skadeståndsanspråk på grund av de sålda produkterna. 13.7 () Prop. 1989/90: 89 Texten bör förtydligas så att det klart framgår att en näringsidkare i Bilaga3 tidigare säljled bär samma ansvar som säljaren. Vianser det myckel väsentligt att det slås fast, som i förslaget, atlavtalsparten är detaljisten. Vi finner del dock tillfredsställande att detfåtal konsumenter som inte kan vända sig lill sin säljare med en felreklamationl.ex. därför att säljaren gått i konkurs - alltså av mycket speciella skäl -får en möjlighet all vända sig till bakre säljled. Konsumentensrätt att rikta anspråk på grund av fel i godset mot tillverkare eller någotannat bakre led i säljkedjan bör kunna användas inte bara i situationer dåsäljaren/detaljisten gått i konkurs, utan även i de lägen då man klart kankonstatera att tillverkaren brustit i omdöme eller icke i önskvärd gradkontrollerat varan innan den släpptes ut pä marknaden. NOär dock inte alltigenom positiv till lagförslaget och utredningens uppläggningav belänkandet. Utredningen framhåller (s. 253) att lagförslaget"innefattar en rad betydelsefulla förstärkningar av konsumenternasrättsskydd". NO har ingen annan bedömning. Det förefaller dock uppenbartatt ett lagförslag som kraftigt förstärker konsumenternas köprättsligaställning i förhållanden till säljarsidan mäste innebära att ökade kostnaderuppkommer hos de . Kostnadsökningar som i sin tur påverkarprissättningen. Sistnämnda förhållande har också - liksom intresset av ett gotträttsskydd - stor betydelse från konsumentsynpunkt. Förstärkningar avkonsumenternas rättsskydd - i synnerhet betydelsefulla förstärkningar - skalldärför inte bedömas isolerat utan att kostnadseffekterna vägs in. För enallsidig bedömning av lagförslagets fördelar och nackdelar ur konsumentsynpunktskulle del således varit värdefullt om kostnadseffekterna närmare belysts ibelänkandet. Frågan har emellertid behandlats mycket kortfattat i avsnitt 3.14och på några enstaka andra ställen i betänkandet. Frågan har belysts på etlalltför knapphändigt sätl och möjliggör inte den bedömning avkostnadseffekterna som varit önskvärd. Detta är enligt NOs mening en allvarligbrist. Isammanhanget kan också erinras om kungörelsen (1970:641, ändrad senast1983,223) om begränsningar i myndighels rätt att meddela föreskrifter,anvisningar eller råd; den s. k. begränsningskungörelsen. Enligt 1 §kungörelsen, skall myndigheten - i de fall föreskrifterna m. m. kan leda tillkostnadsökningar av mer än oväsentkg grad i berörd Prop. 1989/90:89 verksamhet- underställa regeringen frågan. Till grund för detta ställnings- Bilaga 3 tagandeskall finnas utredning om ett förslags kostnadsmässiga konsekvenser för de somberörs av föreskrifterna. I analogi härmed bör enligt NOs uppfattningrimligtvis fordras atl även ett förslag från en statlig kommitté som kan ledatill kostnadsökningar innehåller utredning om de kostnadsmässiga konsekvensernaför den verksamhet som berörs av lagförslaget. I detta fall bör med"verksamheten" närmast förstås de handelsföretag som säljerkonsumentprodukter. Tilläggas kan all riktlinjekommittén i sill betänkande "Konsumenlpoliliskastyrmedel" (SOU 1983:40 s. 154) uttalat att en ökad tillämpning av kostnads/nyllo-analyserbör eftersträvas inför beslut om olika konsumenlpoliliska åtgärder. Konsumentintressetav atl prisökningar hålls tillbaka är som ovan framhållits en viktig aspektäven i lagstiftningssammanhang. För att så långt som möjligt undvika att detuppstår onödiga kostnadshöjande faktorer för säljarna som inverkar på prisernabör nivån för konsumentskyddsreglerna inte sättas onödigt högt utan anpassastill vad som behövs för att tillgodose ett klarlagt behov hos en "genomsnittskonsumenl".Med hänsyn härtill och till all utredningen inte närmare klarlagt kostnadseffekternahar lagförslaget enligt NOs mening blivit onödigt långtgående pä vissa punkterefter vad som nedan kommer att framgå. NO ifrågasätter bl. a. valet avtvingande lagregler i några fall. Gällande konsumenlskyddsregler - bl. 1971års avtalsvillkorslag (1971:112) och generalklausulen i 36 § avtalslagen-erbjuder redan ett gott konsumentskydd som gör tvingande regler mindrepåkallade. Iavsnittet om den föreslagna lagstiftningens kostnadseffekter (s. 252 f) framhäkerutredningen att genomförandet av lagförslaget ställer krav pä samhälleliga informations-och utbildningsinsatser. Det framhålls särskilt all det är en avKonsumentverkets huvuduppgifter att ge information till konsumenter omlagstiftning som är väsentligt för dem. Utredningen anser det vara särskiltviktigt att de personer som skall ge allmänheten vägledning i konsumentfrågor färden information och utbildning rörande en ny konsumentköplag som de behöver.Utredningen förutsätter att erforderliga informations- och utbildningsinsatserskall kunna genomföras inom ramen för tillgängliga resurser. Isamband med redogörelsen för förslagets kostnadseffekter för näringslivetnoterar utredningen att förekommande avtalsvillkor behöver ses över ochanpassas till de nya lagreglerna.