prop · GD03107 · 1989-12-31 00:00:00 — 45§ sjömanslagen har samma innebörd som 5 kap. 2 § arbetsmiljölagen så till vidaatt en minderårig inte får anlitas till arbete före det kalenderår under vilkethan eller hon fyller och inte heller innan han eller hon har avslutat sinobligatoriska skolutbildning. Denna bestämmelse tar endast sikte påanställningsförhållanden. Sammaminimiåldersregler som i arbetsmiljölagen kommer genom antagande avden tidigare nämnda propositionen att bli tillämpliga på sådant arbete iyrkesmässig verksamhet till sjöss som utförs av minderåriga utan att detföreligger ett anställningsförhållande. införs en lägsta åldersgränsvid för utförande av sådant arbete. Arbetsmiljölagen,sjömanslagen och fartygssäkerhetslagen innehåller särskilda minimiåldersreglerför tillträde till farligt arbete. EnligtS kap. 3 § första stycket arbetsmiljölagen skall arbetsgivare se till att densom är inte anlitas till arbete på sätt som medför risk förolycksfall, överansträngning eller annan skadlig inverkan på den minderårigeshälsa eller utveckling. Denna bestämmelse gäller även elever, vårdtagare m.fl.Fr.o.m. gäller bestämmelsen alla underåriga som deltar iarbete. Enligt45 § andra stycket sjömanslagen får den som är användas ifartygsarbete som eldare endast om medger det. Med avseende påannat arbete ombord på fartyg gäller 7 kap. 3 § fartygssäkerhetslagen. Denbestämmelsen motsvarar nästan ordagrant 5 kap. 3 § första stycketarbetsmiljölagen. Somarbetarskyddsstyrelsen påpekat i sitt remissvar finns det inte några regler omminimiålder för hushållsarbete. I samband med ratifikation av konvention(nr 138) om minimiålder för tillträde till arbete är det möjligt att undantavissa kategorier av anställning eller arbete, för vilka speciella ellerbetydande tillämpningssvårigheter skulle uppstå, från tillämpningen avkonventionen. Såvitt gäller arbete i arbetsgivarens hushåll har det ansettslämpligt för att utnyttja denna möjlighet till förbehåll (prop.1989/90:60 s. 15). Hushållsarbete,som utförs av anställda, förekommer numera endast i begränsad utsträckning i . Några minimiåldersregler torde inte 74 behövasför att skydda bam från att utnyttjas på ett skadligt sätt i samband Prop.1989/90:107 med sådant arbete. Lagen om arbetstid m. m. i husligt arbeteinnehåller särskilda regler för minderåriga. Deras arbetstid får inte vara likalång som vuxna arbetstagares arbetstid (10§). Vidare skall arbetsgivaren setill att minderåriga inte anlitas till farligt arbete (8 §). Punkt2 b). Med stöd av 5 kap. 2 och 5 §§ arbetsmiljölagen och 18 §arbetsmiljöförordningen (1977:1166) meddelar arbetarskyddsstyrelsen föreskrifterom arbetstidens längd och förläggning för minderåriga. Detaljeradearbetstidsbestämmelser för minderåriga i olika ålderskategeorier finns iarbetarskyddsstyrelsens kungörelse (AFS 1987:11) med föreskrifter om anlitandeav minderåriga i arbetslivet. Bestämmelserom arbetstiden till sjöss finns i sjöarbetstidslagen (1970:105). De innehållerdifferentierade regler som beaktar de specieUa förhållandena vid tjänstgöring iolika befattningar ombord på fartyg. I 12 § andra stycket föreskrivs att sjömänunder varie dygn mellan och kl. 8.00 skall beredastillfälle att vila av minst . Någrasärskilda bestämmelser angående arbetsvillkor i övrigt såsom minimilön ochliknande finns inte i svensk lagstiftning. Det har ansetts tillräckligt medregler om minimiålder samt föreskrifter om arbetstidens längd och föriäggning. Punkt2 c). Tillsyn över efterlevnaden av arbetsmiljölagen och med stöd av lagenmeddelade föreskrifter utövas av . Densom bryter mot minimiåldersregeln i 5 kap. 2 § första stycket arbetsmiljölagenkan enligt 8 kap. 2 § dömas till böter. Detsamma gäller den som bryter motföreskrifter som arbetarskyddsstyrelsen meddelat med stöd av 5 kap. 3-5 §§. Yrkesinspektionenhar enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen möjlighet att ingripa med föreläggandeeller förbud mot en arbetsgivare som anlitar en minderårig till arbete på ettsätt som strider mot lagen. Enligt 8 kap. 1 § kan den som bryter mot ett sådantföreläggande eller förbud dömas till böter eller fängelse i högst . Omen arbetstagare anlitas till fartygsarbete i strid mot 45 § sjömanslagen kansåväl befälhavaren som den minderåriges vårdnadshavare dömas till böter.Sjömanslagen gäller bara när det föreligger ett anställningsavtal. För andrapersoner som anlitas till fartygsarbete gäller fr. o. m. den 1 december 1990minimiåldersregler i fartygssäkerhetslagen. Enligt ansvarsbestämmelserna skallen befälhavare som bryter mot regleraa dömas till böter. Sjöfartsverketkan enligt 11 kap. 5 § fartygssäkerhetslagen ingripa med föreläggande i fall dåen minderårig anlitas till fartygsarbete i strid mot 7 kap. 3 § samma lag. Densom bryter mot ett sådant föreläggande kan enligt 12 kap. I § 3 dömas tillböter eller fängelse i högst . Föröverträdelse av 12 § andra stycket sjöarbetstidslagen kan bl. a. befälhavarendömas till böter. Innehålleti artikel 32 torde sålunda enligt min bedömning inte vålla problem för svensk del. Artikel 33 behandlar bl.a.bams rätt att skyddas mot narkotika. 1989/90:107narkotikastrafflagen (1968:64) är olika former av olovlig befattning mednarkotika straffbelagd. Det gäller bl. a. överlåtelse av narkotika men ävenutbjudande av narkotika till försäljning och förmedling av kontakter mellanköpare och säljare. I11 § socialtjänstlagen finns särskilda bestämmelser om åtgärder mot missbmk.Socialnämnden åläggs i paragrafen en skyldighet att arbeta för att förebyggaoch motverka missbmk av beroendeframkaUande medel. Därvid bör insatser för bamoch ungdomar ägnas särskild uppmärksamhet. skaU vidare genominformation till myndigheter, gmpper och enskilda och genom uppsökandeverksamhet sprida kunskap om skadeverkningar av missbmk och om dehjälpmöjligheter som finns. skall aktivt söqa för att denenskilde missbmkaren får den hjälp och vård som han behöver för att komma ifrånmissbmket. Sverigehar biträtt två beträffande narkotika, dels allmännanarkotikakonvention (den s.k. Single Convention), med ändringsprotokoll år1972, dels konvention om psykotropa substanser. I listor som harfogats till konventionema och som fortlöpande revideras finns upptagna de ämnensom är föremål för internationell kontroll. I särskild förordning (1983:366)anger regeringen vilka ytterligare substanser som skall anses som narkotikaenligt den svenska narkotikastrafflagen. skall upprätta ochkungöra förteckningar över narkotika. Sverigehar också signerat konvention mot illegal narkotikahantering. Inomregeringskansliet pågår nu översyn av lagstiftningen för att skallkunna ratificera denna konvention. Ävenom narkotikamissbmket bland unga synes ha gått ned, tyder, som jag berört iavsnitt 3.2, vissa rapporter på att denna positiva utveckling kan vara på vägatt vändas i sin motsats. Riskema synes också stora för ett ökat missbmk avkokain och andra nya preparat. Till detta kommer att den intemationellanarkotikasituationen är allvarlig. Tillgången på narkotika har aldrig varitstörre och i många länder ökar missbmket. Den intemationellanarkotikahandeln utsätter också för ett växande tryck. Underåren 1989 och 1990 genomförs en särskild satsning på drogförebyggandeaktiviteter av organisationer och vissa myndigheter. Aktionen mot droger ledsav en särskild arbetsgmpp, som tiUsatts av regeringen, den s. k. ATHENA-gmppen. Regeringenhar tagit initiativet till en offensiv för att stärka dennationella kampen mot narkotikan. En aktionsgmpp mot narkotika har inrättatsbestående av chefema för berörda myndigheter, företrädare för kommun- ochlandstingsförbunden och ordföranden för den s. k. ATHENA-gmppen. Iaktionsgmppen mot narkotika ingår också ordförandena i ochi regeringens samordningsorgan för narkotikafrågor. Gmppenskall ta initiativ för att stärka det arbete mot narkotika som bedrivs av statliga myndigheter, kommuner, landsting och olika organisa tioner. Högsta prioritet skall ges åt preventiva åtgärder inom olika områ- 76 den.Insatser mot kokain och andra nya preparat liksom insatser mot Prop.1989/90:107 narkotikahanteringen på gatunivå skall uppmärksammas särskilt. Gmppenskall också analysera hur samhällets samlade resurser används i kampen motnarkotika. Inomden s. k. Pompidougmppen, som är en arbetsgmpp för narkotika-frågor inomEuroparådet, genomförs ett europeiskt samarbetsprogram. arbetar vidareför ett ökat engagemang i narkotikafrågoma inom FN. Vid ett särskilt möte medFN:s generalförsamling i febmari antogs, efter svenskt initiativ, ettglobalt handlingsprogram mot narkotika. Programmet innebär bl.a. att FN skallutöka sina insatser för att i större utsträckning stödja ländema i derasansträngningar att utveckla effektiva åtgärder mot narkotikaproduktion,narkotikahandel och narkotikamiss-bmk. Avvad jag nu sagt torde framgå att artikeln inte innebär något hinder förgodkännande. Beträffandeartikel 34 som vänder sig mot sexuellt utnyttjande av bam, kan till en börjanbeträffande punkterna a) och b) anmärkas att bestämmelseraa om sexualbrott i 6kap. innehåller flera stadganden som, oberoende av offrets ålder,föreskriver straff för den som genom tvång eller andra liknande otillbörligaförfaranden förmår någon till samlag eller annat sexuellt umgänge. Det gällerbestämmelseraa om våldtäkt, sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande. Dämtöverfinns, som har påpekats, särskilda bestämmelser till skydd för bam ochungdomar. Oavsett om tvång förekommit eller inte, gäller enligt 6 kap. 7 § ettovillkorligt förbud mot sexuellt umgänge med bam under . Som berörtstidigare gäller en högre åldersgräns, , i vårdnadssituationer ochliknande. När det gäller bam under är också bestämmelsen i 6 kap. 7 § avbetydelse. Enligt denna straffbeläggs såsom sexuellt ofredande att sexuelltberöra barn eller förmå bamet att företa eller medverka i någonhandling av sexuell innebörd. Prostitutionsom sådan är inte kriminaliserad. Däremot kan den som främjar eller på ettotillbörligt sätt ekonomiskt utnyttjar annans verksamhet som prostitueradstraffas för koppleri enligt 6 kap. 8 § . Densom mot ersättning skaffar sig sexuellt umgänge gör sig normalt inte skyldigtill något brott. Är motparten under gäUer dock särskilda regler. Enligt6 kap. 10 § straffas för förförelse av ungdom den som genom att geeller genom att utlova ersättning skaffar eller försöker skaffa sig sexuelltumgänge med någon som är . Enligt allmänna ordningsstadgan är offentliga pomografiska föreställningarförbjudna. Den som bryter mot förbudet kan dömas till böter eller fängelse ihögst (10 och 29 §§). Ifråga om bam gäller den tidigare nämnda bestämmelsen omsexueUt ofredande i 6 kap. 7 § . Denna bestämmelse omfattar ävenförfaranden som innebär att bamet förmås till sexueU posering eller används sommodell i pomografiska bilder. Pornografidär bam är avbildade omfattas av 16 kap. 10 a § brottsbal ken. Enligt denna bestämmelse döms den som skildrar bam i pomografi ska bilder med uppsåt att bildema sprids eller som sprider sådana bilder 77 Ibestämmelsen uppställs inte någon bestämd Prop. 1989/90:107 åldersgräns närdet gäller att bestämma vad som avses med bam. Med bam avses enligt förarbetenaen person vars könsmognadsprocess ännu inte är avslutad. Motsvarandebestämmelse finns i tryckfrihetsförordningen. Fråganom samhällets åtgärder mot prostitution och ungdomars inblandning ipomografisk verksamhet har varit föremål för riksdagsbehandling. Isitt av godkända betänkande anför justitie-utskottet bl. a. attprostitutionen i första hand skall motarbetas med sociala insatser. mening var det också främst en uppgift för att medförebyggande åtgärder få unga människor att hålla sig borta från miljöer medanknytning till pomografisk verksamhet (1989/90: JuU 6). Enligtmin mening kan det inte råda någon tvekan om att uppfyllerkonventionens krav enligt artikel 34 punktema a) och b). Ifråga om punkt c) har bl. Rädda Bamen under remissbehandlingen anfört attbestämmelsema om baraporaografibrott i 16 kap. 10 a § bör ändrasmed hänsyn till den 18-årsgräns som gäller enligt konventionen. Anledningentill att man i den svenska lagstiftningen inte har någon bestämd åldersgräns äratt en sådan i vissa fall skulle göra det nödvändigt att fastställa bamets identitetoch att man velat undvika den ytterligare integritetskränkning som en sådanidentifiering skuUe innebära. Skillnaden mellan konventionens artonårsregeloch definitionen av bam i 16 kap. 10 a § bör inte överdrivas.Skillnaden är huvudsakligen av formellt slag och i praktiken torde sammaåldersgmpper avses. Detmåste vidare observeras att konventionen inte uppställer något direkt krav påstraffrättslig lagstiftning. I första hand bör företeelser som avses i artikel34 b) och c) motarbetas genom insatser på det sociala planet. Jag vill därvidåter hänvisa till vad anfört om vikten av sådana åtgärder (se1989/90: JuU6). Konventionenskrav på skydd mot sexuellt utnyttjande måste enligt min mening också ansestillgodosett genom föreskriftema i socialtjänstlagen om samhällets skyldighetatt verka för att bam och ungdomar växer upp under trygga och godaförhållanden. Samhället har också en skyldighet att ingripa med vård enligt LVUi vissa faU när ett bam utnyttjas sexuellt av föräldrama eller utnyttjas ipomografiskt syfte. Ett sådant ingripande skall under vissa fömtsättningarockså kunna ske om den unge prostituerar sig. I nya LVU klargörs vidare att bamoch ungdomar som uppträder på en sexklubb kan komma i fråga för ingripandeenligt lagen. Anlitandeav minderåriga för pomografiska föreställningar får vidare anses strida motarbetsmiljölagen. Detsamma torde gälla om minderåriga utnyttjas somfotomodeller för pomografiskt material. Enligt 5 kap. 3 § arbetsmiljölagen fåren minderårig inte anlitas till eller utföra arbete som medför risk för skadliginverkan på den minderåriges hälsa eller utveckling. Yrkesinspektionenhar enligt 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen möjlighet att ingripa med föreläggande eller förbud i fall då en minderårig har arbets uppgifter av sådant slag som avses i 5 kap. 3 § i lagen. Enligt 8 kap. 1 § 78 lagenkan den som bryter mot ett sådant föreläggande eller förbud dömas Prop.1989/90:107 till böter eller fängelse i högst . Minslutsats av det anförda är att en svensk anslutning till konventionen intetorde kräva lagändringar i frågor som berörs i punkt c). vill jagtillägga att detta inte utesluter att det kan finnas behov av en översyn av denuvarande reglerna. Förnyade överväganden gällande de straffrättsligareglernas utformning bör emellertid enligt min mening göras utifrån meraallmänna utgångspunkter än dem som följer av konventionen som sådan. SACOhar i sitt remissyttrande pekat på att det krävs insatser på olika nivåer närdet gäller åtgärder mot sexuellt utnyttjande av barn. Enligt förbundet är detnödvändigt både med insatser som stöder föräldrarna och barnen och med insatsersom påverkar strukturella förhållanden. Jag delar helt denna ståndpunkt ochvill i detta sammanhang hänvisa till vad jag anfört i anslutning till artikel19. Artikel35 förpliktar staterna att vidta åtgärder för att förhindra bortförande ochförsäljning av eller handel med barn. Även om det i svensk rätt inte finnsnågon bestämmelse som direkt motsvarar vad som sägs i artikeln finns ett antalbestämmelser som riktar sig mot de olika företeelser som nämns i artikeln.Artikeln innebär därför inte några problem ur ratifikationssynpunkt. Somexempel på svenska bestämmelser inom det aktuella området kan jag nämna 7 kap.4 § om egenmäktighet med bara och 4 kap. I och 2 §§ brottsbalkenom människorov och olaga frihetsberövande. Även förbudet i 4 kap. 6 §föräldrabalken mot ersättning vid adoption fär ses i detta sammanhang. Ianslutning till artikel 11 har jag vidare redogjort för de svenska internationellaåtagandena när det gäller olovligt bortförande av barn. De båda konventionernapå området som har anslutit sig till, den 20maj 1980 och , har till syfte att i förstahand komma till rätta med de problem som uppkommer när en förälder som inte harvårdnaden om ett barn olovligen för ut barnet ur ett land och på så sättskiljer barnet från dess vårdnadshavare. Båda konventionerna har emellertidett vidare tillämpningsområde. Konventionerna har införlivats med svensk rättgenom lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländskavårdnadsavgöranden m. m. och om överflyttning av barn. Degrundläggande principerna i den svenska socialtjänstlagstiftningenöverensstämmer också med artikelns bestämmelser. Avvad jag redan anfört om svenska regler och insatser för förhindrande avutnyttjande av barn framgår att det i artikel 36 allmänna förbudet mot allaformer av utnyttjande av barn inte torde medföra några problem för . Jagnöjer mig därför med att hänvisa till socialtjänstlagens allmänna föreskrifterom omsorger om barn och ungdomar och till bestämmelserna i , som utgår frånsocialtjänstens ansvar för att skydda bam och ungdomar även i situationer närfrivilliga åtgärder inte är möjliga. Artikel37 behandlar bl.a. frihetsberövande av barn. Bestämmelsen i punkt a), som innebär förbud mot bl. a. tortyr, dödsstraff och viss form av 79 livstids fängelse kan inteinnebära några svårigheter från svensk synpunkt. Handlingarsom innebär tortyr och liknande faller i allt väsentligt under begreppet misshandel ibrottsbalken. Enligt 2 kap. 4 § regeringsformen får dödstraff inte förekomma iSverige. Av 29 kap. 7 § följer att ingen får dömas tillfängelse på livstid för brott som han begått innan han Närdet gäller punkt b) präglas den svenska lagstiftningen av en allmänt restriktivhållning vid användande av frihetsberövande påföljder mot unga människor.Enligt 30 kap. 5 § gäller sålunda, som jag tidigare nämnt, att förbrott som någon begått får dömas till fängelse endast om detfinns synnerliga skäl. Det är alltså endast i speciella undantagssituationersom en person som är döms till fängelse. I fråga om unga finnsockså en särskild straffnedsättningsregel i 29 kap. 7 § . Enligtdenna bestämmelse får för brott som någon begått innan han fyUt dömastill lindrigare straffan som är föreskrivet för brottet. Vadsom gäller enligt LVU och LSPV överensstämmer också väl med artikelnsbestämmelse. Statensungdomsråd har i sitt remissyttrande påpekat att det finns krafter som strävari en riktning som avviker från principen att LVU skall utnyttjas som en sistautväg och under kortast möjliga tid. Enligt min mening är det självklart attLVU endast skall utnyttjas när andra möjligheter att ta hand om den ungeuttömts. Att vård enligt LVU skall fortgå endast så länge som den behövs och attdenna fråga fortlöpande skall prövas framgår av vad jag sagt i anslutning tillartikel 25. Närdet gäller frihetsberövande av barn och unga med stöd av utlänningslagstiftningenaccepterar Svenska röda korset att det i vissa speciella fall finns ett behovav att ta barn i förvar men anser att barnet aldrig någonsin får separeras frånsina föräldrar. Kristna Ungdomsråd har tagit fasta på vad som sägs iartikeln om att omhändertagande får användas endast som sista utväg och harmenat att detta måste bli än tydligare i flyktingärenden. DO, ochSvenska flyktingrådet anser att barn inte skall kunna tas i förvar över huvudtaget. Bestämmelsernaom förvar av barn finns i den alltjämt gällande 50 § utlänningslag(1980:376). Ipropositionen 1988/89:86 (s. 99) med förslag till ny utlänningslag uttaladeinvandrarministern att det är nödvändigt att även barn kan tas i förvar i vissafall. Om förvarstagande av barn omöjliggjordes helt skulle detta få tillresultat att avlägsnandebeslut rörande barnfamiljer i vissa fall inte skullekunna verkställas. Detta kan inte vara en rimlig ordning. 1de vilande delarna av utlänningslag finns förslag till ytterligarebegränsningar av möjligheterna att ta barn i förvar (6 kap. 3 § andra stycketlagförslaget). Syftet är att förvarstagande av barn skall äga mm i ytterst fåfall. Det finns en uttrycklig regel i lagförslaget om att barn intefår tas i förvar om det är tillräckligt att de ställs under uppsikt, vilketinnebär att de får lämna ifrån sig sina pass och regelbundet anmäla sig hospolisen. Omförhållandena är sådana att det trots allt anses nödvändigt att ta ett 80 barni förvar är det naturligtvis mycket viktigt att det sker på ett sådant Prop. sättatt bamet inte tar skada. Barnet bör få vistas under så normala 1 propositionen 1988/89:86 (s. 99) framhåller invandrarministernatt detta är angeläget. Hon poängterar framför allt förvarslokalernasutformning och betydelsen av att där finns personal med kunskapom barn och barns utveckling. Barnets rätt att vistas tillsammans medbåda sina föräldrar stärks enligt förslaget genom att barnet får skiljas frånsin vårdnadshavare eller, om det är flera, en av dem endast om det finnssynneriiga skäl (6 kap. 3 § tredje stycket). Genomsuccessiva förändringar av reglerna om hur förvar av bam skall genomföras harkraven kommit att ställas allt högre. Den 1 febmari infördes enbestämmelse om att utlänning under inte utan synnerliga skäl fick tas ini kriminalvårdsanstalt, allmänt häkte eller polisarrest. Den 1 juni 1987infördes förbud mot att ta barn i förvar i kriminalvårdsanstalteller allmänt häkte. Enligt DO får barn tas i förvar i polisarrest. Så är intefallet. finns det i 5 kap. 12 § utlänningsförordningen(1989:547) ett absolut förbud mot detta. Förvarstagande skall ske i särskiltiordningställda lokaler, t. ex. lägenheter i anslutning till enutredningssluss. Jagvill framhålla att något förbud mot att ta barn i förvar inte finns ikonventionen. De ändamålssynpunkter som tidigare framförts till stöd för enförvarsbestämmelse med ett begränsat tillämpningsområde gör sig alltjämtgällande. Enligt min mening finns det inte något moment i den svenskatillämpningen som strider mot konventionens bestämmelser. Ipunkt c) föreskrivs bl. a. att ett frihetsberövat barn skall hållas åtskiltfrån vuxna, om det inte anses vara till barnets bästa att så inte sker. Barnetskall också ha rätt att utom i särskilda undantagsfall hålla kontakt med sinfamilj genom brevväxling och besök. Somredan påpekats är det endast i rena undantagsfall som personer dömstill fängelse. I fråga om unga intagna gäller enligt 8 § lagen om kriminalvårdi anstalt (1974:203, KvaL) att vid anstaltsplaceringen den som är under 21 årnormalt skall placeras så att han hålls åtskild från intagna som kan inverkamenligt på hans anpassning i samhället. Desvenska reglerna för verkställighet av frihetsstraff innebär således inte någotovillkorligt förbud mot att personer förvaras i anstalt tillsammasmed vuxna. Ett sådant undantagslöst förbud skulle också i vissa fall kunnastrida mot den unges eget intresse. Regeln i 8 § KvaL ger vissa garantier motatt de som trots allt döms till frihetsberövande påföljd utsätts för skadligpåverkan av vuxna intagna. Bl.a.riksåklagaren och har under remissbehandlingen framförtuppfattningen att den svenska lagstiftningen inte uppfyller konventionens kravpå denna punkt. Enligt min mening är innebörden av konventionsregeln intealldeles klar. Även om den svenska lagstiftningen är utformad för att ge denunge skydd mot skadlig påverkan från äldre intagna, har jag emellertidförståelse för att tveksamhet kan föreligga. Ettliknande, men mer långtgående, krav på att ungdomsbrottslingar skall hållas avskilda från vuxna intagna finns i artikel 10 i konventionen om medborgeriiga och politiska rättigheter. Vid ratificeringen av denna 81 6 1989/90. konvention reserverade sigSverige på den punkten. Motsvarande skäl som Prop. anfördes då (prop.1971/72:125 s. 33) talar enligt min mening för att även nu bör göraett förbehåll. Ytterligare ett skäl för detta är att det även i samband medfrihetsberövanden enligt LSPV kan förekomma att personer under ochpersoner vårdas på samma inrättning och För vård enligtLVU, som kan avse ungdomar upp till , gäller f ö. inte några särregler förolika ålderskategorier med avseende på vistelsen Enreservation såvitt avser åtskiljande av bara och vuxna torde vara möjlig.Enligt artikel 51 punkt 2 är visserligen reservationer som strider motkonventionens ändamål och syfte inte tillåtna.