prop · GD03135 · 1989-12-31 00:00:00 — Skälen för mitt förslag:Av vad som sagts tidigare framgår att det i betalningslagen bör tas in enbestämmelse om att regeringen i vissa fall får medge undantag från bestämmelsemai betalningslagen när det behövs för att underlätta handeln med utlandet ochannat intemationellt utbyte om det kan ske utan att allvarligt försvåra inhämtandetav statistikuppgifter eller skattekontrollen. Jag tänker då särskilt påundantag från valutahandlarkravet och från förbudet att verkställa betalningartill utlandet eller ta emot betal- ningar från utlandet viaett eget inlåningskonto i utlandet. Men även andra undantagsbestämmelser kankomma att behövas, t. ex. från reglema om depåförvaring och betalning avlivförsäkringspremier. Alla sådana undantagsbestämmelser bör få meddelas av regeringen.För att göra detta möjligt bör en bestämmelse om delegation till regeringeneller myndighet som regeringen bestämmer tas in i betalningslagen. Där börockså anges inom vilka ramar regeringen har rätt att meddela undantagsbestämmelsema. 3.4.12Bestämmelser om undantag i enskilda fall Mittförslag: Om det finns särskilda skäl skaU i enskilda fall få medgeundantag från bestämmelsema i betalningslagen. beslut skall kunnaöverklagas till fuUmäktige i . Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Förslaget godtas med något undantag. avstyrker attfullmäktige i skall vara överklagandeinstans. Skälenför mitt förslag: Det kan fömtses att fall uppkommer där en betalning tilleller från utlandet bör få ske utan förmedling av en valutahandlare trots attbetalningen inte faller under någon av de redan föreslagna undantagsbestämmelsema.Detsamma gäller i fråga om de andra reglema som jag har föreslagit skall tas ini betalningslagen. Med hänsyn härtill bör det öppnas möjlighet att i enskildafall medge undantag från betalningslagens regler om det föreligger särskildaskäl. En föratsättning för ett sådant undantag kan vara att uppgift omtransaktionen lämnas direkt tiU och/eller . Beslutom undantag bör fattas av i likhet med vad som sker . Överklagandenav beslut i dessa frågor bör prövas av fullmäktige i som handlägger bl. a. denna typ av ärenden. Frågan om vem som skall ha talerättbör avgöras enligt bestämmelsema i förvaltningslagen (1986:223), dvs. ettbeslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot ochbeslutet kan överklagas. För att tillgodose attskattekontrollintresset tas till vara och ges erforderlig belysning vidärendenas handläggning bör besluta i dessa frågor först efter samrådmed . Härigenom kan man utgå från att tillräcklig hänsyn tastill skattekontrollintresset. Att samråd skall äga ram och hur det skall gå tillbehöver enligt min mening inte författningsregleras. Det bör ankomma påmyndigheterna själva att finna lämpliga former för samrådet. Mitt förslag: Densom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet bryter mot någon av bestämmelsema ibetalningslagen skall dömas till böter. 1 ringa fall skall inte dömas tillansvar. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna: Endastett fåtal instanser berör frågan om ansvarsbestämmelser. anseratt en straffsanktionerad skyldighet för den enskilde att lämna uppgifter somkan användas mot honom i samband med en utredning vid misstanke om skattebrottinte är förenlig med principen att en misstänkt inte bör kunna tvingas attlämna uppgifter om de förhåUanden som misstanken avser. Hovrätten anserdessutom att det är olämpligt med en vitesbestämmelse kopplad till regeln om enskyldighet att lämna uppgifter för betalningsbalansstatistiken tillriksbanken. Riksåklagaren ifrågasätter om inte ett avgiftssystem vore lämpligaresom sanktionsform. Han anser också att det förefaller onödigt med straffansvari det fall har möjlighet att förelägga vite. anser attbetalningslagen bör kompletteras med en möjlighet att ta ut förseningsavgiftvid underlåtenhet att lämna föreskrivna uppgifter. Skälen för mitt förslag:När det gäller skattekontroll i samband med en skattskyldigs transaktioner iutlandet finns det i regel inga kontrolluppgifter som skattemyndighetema kan tahjälp av. De måste därför förlita sig till de uppgifter som den skattskyldigesjälv lämnar i väsentligt högre grad än i fråga om transaktioner inom landet.Vikten av att lämnade uppgifter skall vara riktiga understryks av straffbestämmelsemai skattebrottslagen (1971:69) vilka kan vara tillämpliga även i fråga om mångautlandstransaktioner. Sanktionema vid eventuellaöverträdelser av betalningslagens regler bör givetvis vara enkla attadministrera och lätta att anpassa till den straffvärda handlingen. Administrativasanktioner i form av avgifter skulle i och för sig ha en del fördelar. Men detskulle då krävas särskilda regler bl. a. om hur avgiftens storlek skulleanpassas till det särskilda fallet, om förfarandet vid överklagande och ombefrielse från eller nedsättning av avgiften. Enligt min mening fömtsätter ettsådant avgiftssystem ytterligare överväganden. Dessutom anserjag att detsaknas anledning att befara att överträdeisema mot betalningslagens regler blirav en sådan omfattning att det mer än marginellt kan belasta det traditionellastraffrättsliga systemet att nu knyta an till det. En remissinstans har menatatt införandet av en straffsanktionerad skyldighet för den enskilde att lämnauppgifter som kan användas mot honom vid en brottsutredning skulle stå i stridmed principen att en brottsmisstänkt inte bör kunna tvingas att lämna uppgifterom det som misstanken avser. För min del anserjag emellertid inte att enstraffsanktionerad uppgiftsskyldighet innebär något avsteg från den angivnaprincipen. Det rör sig nämligen här inte om någon brottsutredande verksamhetutan om att ge eftertryck åt den upplysningsplikt som bör råda iskattesammanhang. Jag föreslår alltsåbestämmelser om ansvar som knyter an till det straffrättsliga systemet.Påföljden vid överträdelser bör enligt min mening begränsas till böter. 3.5 Lagen (1990:000) om självdeklaration och kontrolluppgifter Mittförslag: Kontrolluppgifter om betalningar till och från utlandet skall lämnasav valutahandlare. Uppgift skall lämnas om varje betalning som överstiger . Detsamma gäUer även andra betalningar om dessa utgör delbetalningar aven summa som överstiger gränsbeloppet. Upplysning skalllämnas om vad betalningen avser och vilket land betalningen går till ellerkommer från. Vid betalning till utlandet skall upplysning också lämnas omnamnet på betalningsmottagaren. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks i allmänhet. Flera instanser anser det vara positivt attbeloppsgränsen höjs. Kammarrätten i , som inte vill motsätta sigförslaget, påpekar att höjningen får sina givna konsekvenser frånskattekontrollsynpunkt. Några instanser t. ex. ,föreningsbankers förbund och Småföretagens riksorganisation anser attgränsen kan höjas ytterligare. Andra instanser t. ex. Stockholmshandelskammare anser att beloppsgränsen bör knytas till ett visst antalbasbelopp. anser att kravet på kontrolluppgift även ifråga om belopp understigande . i de fall beloppet utgör endelbetalning av en summa som överstiger gränsbeloppet bör slopas av tekniskaskäl. anser att namnet på betalningsmottagaren inte bör angespå kontrolluppgiften vid betalningar till utlandet eftersom mottagaren normaltinte är skattskyldig i . och Företagens uppgiftslämnardelegationmotsätter sig den föreslagna ökningen av upplysningsskyldigheten i kontrolluppgiftema.Delegationen anser att uppgiftsskyldigheten är svår att fullgöra. anser att det bör prövas om inte uppgiftslämnandet kanreduceras. Skälenför mitt förslag: I prop. 1988/89:142 om fortsatt valutareglering, m. m.föreslogs att valutabankema skall vara skyldiga att lämna kontrolluppgifter ifråga om fysiska personer för vilka banken förmedlat betalningar till ellerfrån utlandet. Uppgiften skall avse varje betalning som överstiger 25 000 kr.Upplysning skall lämnas om det sammanlagda beloppet av dels sådana betalningartill utlandet, dels sådana betalningar från utlandet. godkändeförslaget (FiU32, rskr. 293, SFS 1989:440). Jag har tidigare (avsnitt3.4.2) föreslagit en huvudregel om att betalningar till eller från utlandetskall ske via valutahandlare. Jag har dock förordat den begränsningen att valutahandlarkravetinte skall gälla för betalningar som inteuppgårtillSOOOOkr. Härvid bortserjagfrån vissa fall av betalningar till och från ett eget inlåningskonto iutlandet. I konsekvens med den föreslagna höjningen avbeloppsgränsen för betalningar via valutahandlare bör också Prop.1989/90:135 kontrolluppgiftsskyldigheten anpassas till att avse endastbetalningar överstigande detta belopp. Föratt förbättra användbarheten av de kontrolluppgifter som även fortsättningsvisskaU lämnas bör betalningsförmedlama åläggas att lämna uppgift också om vadvarje betalning avser och vilket land betalningen går tiU eller kommer från.Vid betalningar till utlandet bör dessutom uppgift lämnas om namn påbetalningsmottagaren. Visserligen är mottagaren i detta faU i regel inteskattskyldig i men ur skattekontrollsynpunkt kan det vara av stortvärde att få kännedom om sådana mottagare när det finns en intressegemenskapmed den som verkställer betalningen. Motsvarande uppgifter skall redan i daglämnas inom BOK-systemet. Från statistiksynpunkt är det väsentligt att uppgiftom betalningsmottagare föreligger för att kunna upprätthålla en godtagbarkvalitet och tillförlitlighet av betalningsbalansstatistiken. Det behöversålunda inte skapas några nya administrativa mtiner för dessa fall. Jaginser att det i vissa fall kan bli svårt för såväl skattemyndighetema som densom skall lämna kontrolluppgift att avgöra om en betalning som understiger . utgör en delbetalning av ett större belopp. Tas inte en sådan regel medöppnas emellertid en för stor lucka i systemet. Den som skall lämnakontrolluppgiften får även i detta fall lita på de uppgifter han får från densom verkställer eUertar emot betalningen. Dennes uppgifter lämnas ju understraffansvar. Denya reglema om kontroUuppgifler bör tas in i lagen (1990:000) om självdeklarationoch kontrolluppgifter. Detnu föreslagna uppgiftslämnandet bör inte medföra några större problem för demsom skall lämna uppgiftema eftersom valutabankema lämnarmotsvarande uppgifter till för statistikändamål. Ett mindre problemi detta sammanhang är dock att en valutabank i dagens system i vissa fall kantvingas vänta innan den får uppgift om vad betalningar från utlandetavser. I dessa fall registreras visserligen betalningama så snart deförmedlats av valutabanken men det uppstår regelmässigt en viss tidsfördröjning innan uppgift kommer in från mottagaren om vad betalningen avser. Betalningamarapporteras fortlöpande tiU och kompletteras i regel så snart detkan ske med uppgift om ändamålet. Närdet gäller valutahandlamas uppgiftsskyldighet tiU skattemyndigheterna skallden fullgöras endast en gång nämligen året efterdet år betalningen förmedlades. torde i stort sett fullständigauppgifter kunna lämnas. I den mån någon uppgift saknas får givetviskomplettering ske så snart det blir möjligt. Dekoder för olika typer av betalningar som används vid statistikrapporteringenbör kunna nyttjas även vid avlämnandet av kontrolluppgifter. Totalt sett bördet nu framlagda förslaget innebära endast en marginell ökning av betalningsförmedlamasuppgiftsskyldighet. 1detta sammanhang viU jag föreslå också vissa andra ändringar än de nämnda i lagen om självdeklaration och kontrolluppgifter. De är närmast av redaktionell natur och behandlas i författningskommentaren till varje be rörd paragraf 58 4 Upprättade författningsförslag Prop. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom valutareglering, 2. lag om ändring i lagen (1988:1385) om riksbank, 3. lag om betalningar till och från utlandet, 4. lag om ändring i lagen (1990:000) om självdeklaration och kontrolluppgifter, 5. lag om ändring i sekretesslagen (1980:100). Förslagenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4. Samrådhar skett med chefen för beträffande lagförslag 5. Ettinom upprättat utkast till förordning om betalningar tilloch från utlandet bör fogas till protokollet som bilaga 5. 5.1 Förslaget till lag om valutareglering Iparagrafen anges fömtsättningama för att regeringen skall få förordna om valutareglering.Det gäller olika fömtsättningar enligt paragrafens båda stycken. Defall som behandlas i första stycket kännetecknas av att landet är påverkat avkrig eller krigsfara. Valutareglering kan upprätthållas både när krig hotareller redan har utbratit och närmast efter krig eller krigsfara.På motsvarande sätt som i annan beredskapslagstiftning kan valutaregleringockså tillgripas, om ett krig som i och för sig inte hotar leder till"utomordentliga förhållanden" här i landet. Fördessa fall har inte satts upp några materiella rekvisit för att valutaregleringskall få tillämpas. Det kan fömtsättas att valutareglering regelmässigt ingårbland de åtgärder i stabiliserande syfte som måste sättas in i ett sådant läge. Somen formell föratsättning anges att regeringen måste samråda med ,innan beslutet om valutareglering fattas. Som framhåUs i den allmänna motiveringenär det även i en krigssituation nödvändigt att valutaregleringen samordnas medde övriga åtgärder som sätts in på det finansiella området. Detsägs inte något om vilket organ inom som skall delta i samrådet. Medtanke på att regeln avser krigsfallen är det viktigt med en flexibel ordning idetta avseende. Andrastycket reglerar möjlighetema att tillgripa valutareglering i fredstid. Som framhålls i den allmänna motiveringen överensstämmer regleringen här i sak med den som gäller inom EG. Även om det inte har ansetts me ningsfullt att i lagtexten ta in någon lista över de kapitalrörelser som får 59 regleras, är det avsiktenatt en fredstida valutareglering bara skall ta sikte på Prop. 1989/90:135 kortfristigakapitalrörelser. Ettfredstida valutaregleringsförordnande får inte avse än sex månader.Detta gäller både det förordnande varigenom valutaregleringen införs förstagången och ett beslut om förlängd reglering. Somframgått gäller det däremot inte någon tidsgräns för en valutareglering sominförs med stöd av första stycket. Ett förordnande som meddelas under krig kanalltså innebära att valutareglering skall gälla tills vidare. När krigetupphör, är regeringen dock enligt tredje stycket som huvudregel skyldig attomedelbart upphäva regleringen. Om det efter kriget råder "utomordentligaförhållanden" kan regeringen dock låta valutaregleringen fortsätta attgälla med stöd av det kriteriet i första stycket. Regeringensskyldighet att avlägsna valutaregleringen gäller i allasituationer, alltså även om det är fråga om ett sexmånads-förordnande med stödav andra stycket. Visserligen är det inte troligt att en så allvarligvalutakris som det här skall vara fråga om kan lösas upp än sexmånader, men sä snart läget har förbättrats så att fömtsättningama förvalutareglering enligt andra stycket inte längre skulle vara för handen skallregleringen alltså upphävas. Deförordnanden som regeringen meddelar med stöd av lagen skall underställasriksdagen för godkännande. Som framhålls i den allmänna motiveringen avvikerförslaget delvis från den nu gällande ordningen. I sak är skillnadema dock inteså stora. Kravetpå underställning gäller alla förordnanden om valutareglering, alltså även ettförordnande med stöd av 1 § första stycket och förordnanden om förlängdreglering med stöd av 1 § andra stycket andra meningen. Det räcker inte med etttillkännagivande av att regeringen har förordnat om valutareglering, utan understäUningenskaU avse förordnandets sakliga innehåll; det skall alltså anges vilkavalutatransaktioner som kräver medgivande. Kravet påunderställning gäller också sådana förordnanden som regeringen meddelar medstöd av 3 § andra stycket eller 12 §. Idessa paragrafer beskrivs de fullmakter regeringen kan ta i anspråk för att genomföraen valutareglering. Huvudfullmaktens innehåll framgår av 3 § första stycket. 13 § andra stycket och i 12 § finns underfuUmakter. Om regeringen med stöd av 1§ förordnar om valutareglering, anger 3 och 12 § vilka regleringsbefogenheterregeringen i sådant fall får. Avsikten är att regeringen med stöd av dessaparagrafer skall utfärda en valutaförordning där gränsema för den reglering manvid tilUaUet finner behov av skall dras upp. Paragrafema anger därmed deyttersta gränser inom vilken en valutareglering under alla förhållanden måstehålla sig. Bestämmelseni 3 § första stycket ger regeringen möjlighet att bestämma att inga valutatransaktioner får företas annat än efter tillstånd från riksban- 60 ken.Med den vida innebörd som getts begreppet valutatransaktion ger Prop.1989/90:135 denna regel en fullständig möjlighet att lägga alltbetalningsutbyte mellan och utlandet och all handel inom iutländska tiUgångar och skulder under reglering. Det får emellertid fömtsättasatt regleringens omfattning i olika avseenden begränsas till vad som detaktuella läget bedöms kräva. Under en kris i fredstid lär t. ex. anledningknappast komma att föreligga att reglera även löpande betalningar till och frånutlandet. En valutaförordning kan då, såsom den nu gällande varit utformad, gefrihet att utföra sådana betalningar utan tillstånd från . Även iandra avseenden kan anledning föreligga att från reglering undanta olika typerav betalningar på sätt som skett i tiUämpningsföreskriftertill valutaförordningen. Närett mer eller mindre omfattande förordnande om valutareglering har meddelats,kan förordnandet kompletteras med förordnanden enligt 3 § andra stycket och 12 §. Enligt3 § andra stycket 1 ges möjlighet att låta ta ut en avgift för ettvalutatillstånd. Denna möjlighet kan tänkas finna användning på olika sätt t.ex.för att introducera en marknadsmekanism såsom då under 1988auktionerade ut tillstånd att köpa utländska aktier. Tänkbart kan också vara ien extrem situation att med stöd av en sådan bestämmelse införa allmännaimportavgifter eller avgiftsbelägga rätt att använda vissa konton. Möjlighetenatt förena tillstånd med avgift föreslås kompletterad med en möjlighet att i stäUetkräva deposition av visst belopp. Formen härför bör vara insättning iriksbanken och det bör ankomma på fullmäktige att i sådant fall bestämma viUkorenför inlåningen i övrigt. Nugällande valutalag har alltsedan sin tillkomst innehållit en bestämmelse somger möjlighet för regeringen att förordna att utländska tillgångar skall hembjudasför inlösen i svenskt mynt. Bestämmelsen togs i anspråk 1947 genom Kungl. Maj:tsbrev till fullmäktige i angående bemyndigande för valutakontoretatt rekvirera utländska betalningsmedel samt utländska tillgångar (SFS 1947:133,781 och 782). En motsvarande bestämmelse har här tagits in i i andra stycket2. Hembud av utländska tillgångar kan tänkas förekomma endast i mycketspeciella situationer. I12 § ges en möjlighet att vid förordnande om valutareglering medge riksbankeneller särskilt utsedd posttjänsteman att öppna och granska brev och andraförsändelser till och från utlandet som finns i postverkets vård. Bestämmelsenmotsvarar 5 § andra punkten i den nu gällande valutalagen. Såsom angetts i denallmänna motiveringen kan denna åtgärd tillgripas bara i krig eller krigsnärasituationer. Paragrafeninnehåller en bestämmelse om att skall meddela föreskrifter omtillämpningen av ett förordnande om valutareglering. Somframhålls i den allmänna motiveringen fömtsätts det att regeringens förordnande om valutareglering tas in i en förordning som drar upp grän sema för den valutreglering som den rådande situationen anses kräva. En sådan valutaförordning äremellertid inte avsedd att detaljreglera olika träns- 61 aktionskategorier utan detfår såsom varit förhållandet ankomma på Prop. 1989/90:135 riksbankenatt utfärda tillämpningsföreskrifter till förordningen. Det är genomriksbankens föreskrifter som regleringen får sitt närmare bestämda materiellainnehåll. Iparagrafen anges i likhet med vad som gäller att kan delegera sintillståndsprövning enligt denna lag. Uppenbarligenkommer en valutareglering att såsom nödvändiggöra att ocksåkreditinstituten aktivt deltar i regleringen. Detta har i första hand skettgenom att särskilt utsedda banker (de s. k. valutabankema) övervakat ochkontrollerat att betalningar till och från utlandet och andra transaktioner utförtsi enlighet med gällande föreskrifter. Motsvarandemöjligheter bör alltjämt finnas för att delegera såvältillståndsprövning som uppgift att i olika avseenden övervaka valutaregleringensiakttagande. bör också, särskilt under en snabbt uppbyggdvalutareglering, kunna anförtro andra kreditinstitut uppgiften att i vissutsträckning lämna valutatillstånd. 1 enlighet härmed anges i 5 § att tillståndsprövningenenligt valutaregleringslagen kan delegeras tiU sådana valutahandlare som avsesi 22 b § lagen (1988:1385) om riksbank. Vilket behov som sålundakommer att finnas av att delegera tillståndsprövning liksom övervakning avvalutaregleringen blir uppenbarligen beroende av hur långtgående reglering sominförs. Det synes därmed naturligt att i lagförslaget avstå från ytterligareprecisering av den roll valutahandlama skall spela under en reglering. Iparagrafen ges bestämmelser om beslutsorganen i valutaregleringen och omkompetensfördelningen meUan dem. Någon ändring av kompetensfördelningenföreslås inte. till valutaförordningen skall somhuvudregel beslutas av fullmäktige i medan riksbankensbeslutanderätt i övrigt normalt utövas av valutastyrelsen. Motsvarandebestämmelser finns i 6 a § valutalagen och 40 § riksbankslagen.Dessa bestämmelser har sammandragits och överförts till denna paragraf.Eftersom valutaregleringslagen är en ren beredskapslag, synes det nämligen intelängre lämpligt att riksbankslagen belastas med regler om beslutsgången ivalutaärenden. Valutastyrelsenssammansättning föreslås ändrad. Valutastyrelsen består enligt gällande lag av nio ledamöter. Två av dessa utses av regeringen och är tjänstemän i . Övriga sju utses av full mäktige i . Enligt 40 § riksbankslagen skall fullmäktige utse dels en vice riksbankschef, som skall vara valutastyrelsens ordförande, dels en 62 fullmäktigeller suppleant för fullmäktig och en riksbanksdirektör, dels utan- Prop.1989/90:135 för banken fyra ledamöter. Av dessa skall två representerabankväsendet och näringslivet i övrigt och två arbetstagama. Envalutastyrelse för krigs- och krissituationer behöver inte ha lika omfattandeintresserepresentation. Därför har antalet ledamöter satts till fem. Styrelsenskall bestå av en av regeringen utsedd person och fyra av fullmäktige iriksbanken utsedda ledamöter, varav högst två från . Det ankommer påfullmäktige att se till att valutastyrelsen tillförs den intresse-representationsom bedöms som ändamålsenlig. Fullmäktige utser ordförandeoch vice ordförande i valutastyrelsen. Valutastyrelsenkan handlägga ett begränsat antal ärenden. Dit kan därmed föras endast ärendenav principiell natur eller av särskilt stor betydelse. Det stora antaletvalutaärenden måste handläggas på lägre nivå inom . 140 §riksbankslagen ges därför regler om att valutaärenden också kan avgöras i endirektion (valutadirektionen), som är sammansatt av de riksbankstjänstemän somingår i valutastyrelsen jämte deras suppleanter och en ytterligareriksbankstjänsteman. Enklare ärenden kan också avgöras av enskilda tjänstemän. Dethar ansetts befogat att i 6 § fastlägga att beslutanderätt alltjämtskaU under styrelsen kunna utövas av en direktion liksom av enskildatjänstemän. De detaljregler härom som finns i 40 § riksbankslagenhar dock inte överförts. Skälet härför är dels att dessa regler skulle blionödigt belastande, dels att det inte kan föratses hur organisationser ut när valutareglering kan komma att sättas ikraft. Varaktigt gällande regler kan därför inte läggas fast i valutaregleringslagen.De bör i stället anges i föreskrifter. Bestämmelser om detta finnsi förevarande paragraf Regelni 3 § andra stycket 2 föratsätter en bestämmelse om hur värdet på inlöstautländska tillgångar skaU beräknas.