mot · GC02Fi61 · 1989-05-09 00:00:00 — Motion till 1988/89:Fi61 av m.fl. (fp) med anledning av prop. 1988/89:150 med förslag till Mot. slutlig reglering av statsbudgeten för /89 1989/90, m.m. (kompletteringsproposition) Fl61 avvisar regeringens panikpaket med höjd mervärdeskatt och höjd löneskatt. Skattehöjningar på ca . skulle förvärra ekonomiska problem. Den åtstramning som skulle varit önskvärd nu skulle ha beslutats . är det för sent med annat än skattehöjningar vilka skulle göra mer skada än nytta. Regeringens politik strider mot en korrekt analys av problemen: Skattetrycket bör hållas nere, säger regeringen. Men vad gör den? I ett slag föreslås en skattehöjning på ca , dvs en höjning av skattetrycket med , från till av bruttonationalprodukten. Inflationen måste bekämpas, säger regeringen. Men vad gör den? Åtgärder föreslås som ytterligare höjer prisökningstakten med , från drygt 6 till . Avtalsrörelsen måste underlättas, säger regeringen. Men vad gör den? En kraftig höjning av momsen och den allmänna löneskatten föreslås mitt under pågående förhandlingar, och arbetsmarknadens parter reagerar därefter. Skattereformen kommer att ge stora positiva effekter, säger regeringen. Men vad gör den? Väntar och ser. Ingenting väsentligt skall hända på skatteområdet . Hushållens sparande måste öka, säger regeringen. Men vad gör den? Föreslår att villkoren i allemanssparande! skall försämras och att det offentliga sparandet skall ökas genom höjda skatter. Den offentliga sektorn måste förnyas, säger regeringen. Men vad gör den? Föreslår att kommunerna skall få köpa tjänster från landstingen - men inte från någon annan! - och - mot lärarfackens vilja - att lärartjänsterna skall kommunaliseras. Kostnadsökningarna inom socialförsäkringssystemet måste begränsas, säger regeringen. Men vad gör den? Antyder i och för sig lovvärda ambitioner när det t ex gäller ökade rehabiliteringsinsatser, men ambitioner som inte står i proportion till de påtalade problemen. 1 1988/89. - Ett stort steg i skattereformen . För flertalet heltidsarbetande sänks marginalskatten . För den stora majoriteten innebär det en reducering från dagens till . Även i det lägsta inkomstskiktet sänks marginalskatten. Det automatiska inflationsskyddet återinförs. Finansiering sker genom en kombination av minskade offentliga utgifter och höjningar av andra skatter. - Stimulanser av hushållens sparande. Sänkningen av marginalskatten som i sig innebär förbättrade villkor för hushållens sparande kombineras med ett flertal andra sparandestimulanser. T ex bör långsiktigt bundet sparande i bank på samma villkor som pensionssparande i försäkringsbolag införas . - Förnyelse av den offentliga sektorn. En inre och yttre reformation av den offentliga sektorn bidrar till att öka produktiviteten och stimulera en positiv utveckling av tjänstesektorn. En huvuduppgift i den inre reformationen är att bättre ta till vara de idéer, de kunskaper och den yrkesskicklighet som de offentliganställda besitter. Politikerna måste våga lita på personalen. En huvuduppgift i den yttre reformationen är att ge de enskilda alternativen inom vård, omsorg och utbildning rätt att verka på lika villkor. Sådan konkurrens driver också på den inre förnyelsen. En politik enligt dessa riktlinjer minskar obalanserna genom att öka tillväxten och produktionsförmågan i svensk ekonomi. Regeringen gör i den reviderade finansplanen ingen annan bedömning av den internationella ekonomiska utvecklingen än vad som gjordes i finansplanen resp. vid behandling av finansplanen . Inte heller vi har underlag för någon ändrad bedömning. Efter en snabb ökning av BNP-tillväxten inom OECD-området i genomsnitt förutses en dämpning till och till . Inflationen väntas öka något från i genomsnitt till . Den minskning av arbetslösheten som skett väntas upphöra. I genomsnitt är arbetslösheten inom OECD-området och i . Den goda internationella konjunkturen med en genomsnittlig tillväxt på har varat . Kapacitetsutnyttjandet är mycket högt i industriländerna. Vissa tecken på tilltagande prisökningar syns, och den ekonomiska politiken har i flera länder inriktats på en åtstramning av penningpolitiken och höjda räntor. Om inflationstendenserna inte avtar kan ytterligare räntehöjningar väntas så att konjunkturen dämpas något mer än vad som förutses. Även de s.k. dubbla underskotten i - underskotten i budgeten resp. handelsbalansen - skapar fortsatt osäkerhet om den ekonomiska utvecklingen. Risken kvarstår för stora förändringar i valutakurser och räntenivåer och därmed snabbare konjunkturavmattning . 1988/89 Fi61 3.1 Analys av problemen Enligt alla internationella bedömningar blir den ekonomiska utvecklingen i och framför allt svag. Enligt t.ex. det berömda i intar en bottenplats i tillväxtligan, men hamnar högt när det gäller pris- och kostnadsökning både och . I vår motion med anledning av finansplanen beskrev vi ingående de problem som den svenska ekonomin brottas med - den höga inflationen, det låga sparandet (som avspeglas i ett växande underskott i bytesbalansen), den låga produktivitetstillväxten, bristen på arbetskraft samt den exploderande kostnadsutvecklingen inom socialförsäkringssystemet. Dessa problem är ingalunda nya. Regeringen har själv under en följd av år pekat på dem. Så görs även nu i den reviderade finansplanen. Ett återkommande tema i regeringens ekonomiska bedömningar har också varit att det visserligen är problem , men att det blir bättre . I den nu aktuella finansplanen sägs t.ex. att inflationen kommer att bli hög , särskilt med hänsyn till den föreslagna höjningen av mervärdeskatten, men att den förhoppningsvis skall bli lägre . Det framgår av analysen att den ekonomiska utvecklingen i skulle ha blivit ännu sämre om inte de yttre omständigheterna varit osedvanligt gynnsamma. I de s.k. treårskalkylerna konstateras för det första att utvecklingen inte har varit odelat positiv (ett understatement som dock skiljer sig från regeringens normalt glättade historieskrivning av utvecklingen ), för det andra att skälen till att det inte gått sämre främst återfinns i den internationella utvecklingen. De viktigaste av dessa internationella faktorer är den höga tillväxten i omvärlden och den därav följande efterfrågan på svenska exportvaror, den gynnsamma utvecklingen av bytesförhållandet (terms-of-trade, dvs att vi fått oljan billigare som vi har fått bättre betalt för skogsprodukterna) samt konstruktionen av den svenska valutakorgen som p.g.a. dollarutvecklingen medfört en successiv depreciering av den svenska kronan. Dessa gynnsamma yttre omständigheter kan knappast väntas bestå. I varje fall kan inte den ekonomiska politiken utgå ifrån att det blir fallet. Enligt många bedömare kommer den internationella tillväxten att dämpas och oljepriset att öka något. En sådan internationell utveckling ökar risken för en sämre ekonomisk utveckling också i . Enligt vår bedömning ligger orsakerna till dessa bestående problem i den svenska ekonomin i den ekonomiska politik som regeringen fört. Det grundläggande inslaget i politiken var devalveringen 1982. Genom denna relativprisförändring skulle den konkurrensutsatta sektorn (i allt väsentligt industrin) expandera och hemmamarknadssektorn hållas tillbaka. Under 1983-1984 kunde också den konkurrensutsatta sektorn expandera därför att det fanns ledig kapacitet. När ekonomin närmade sig fullt kapacitetsutnyttjande uppstod emellertid flaskhalsproblem och kraftiga inflationstendenser. Trots allmänt tal i finansplanerna om önskvärdheten av återhållsamhet inom hemmamarknadssektorn och behovet av en utbudsstimulerande politik 1988/89 Fi61 1 * 1988/89.3 sami. gjordes i stort sett ingenting. Resultatet har blivit tilltagande obalanser Mot. 1988/89 mellan utbud och efterfrågan. Det grundläggande problemet i den svenska ekonomin är enligt vår uppfattning att den konkurrensutsatta sektorn är för liten och ekonomins tillväxtförmåga för svag. Därigenom uppstår ett permanent inflationsproblem och underskott i bytesbalansen även vid full sysselsättning. Problemet är således strukturellt till sin natur och bör angripas med hänsyn härtill. De kortsiktiga åtgärder som kan behöva vidtas måste därför ses också i ett strukturellt och långsiktigt sammanhang. Det är viktigt att inte de åtgärder som vidtas för att lösa kortsiktiga problem motverkar uppnåendet av mer långsiktiga mål. 3.2 Den ekonomiska utvecklingen När finansplanen presenterades troddes allmänt att den ekonomiska tillväxten varit förhållandevis god . Den siffra som angavs visade preliminärt tillväxt av bruttonationalprodukten. Den definitiva siffran visar sig emellertid vara betydligt lägre, enligt . väntas BNP-ökningen avta ytterligare. Enligt blir ökningen blygsamma medan tror på och bankernas prognoser ligger på . visar alla bedömningar på en ytterligare minskning i tillväxten. Löneökningarna inom industrin väntas bli mellan 7,5 och och konsumentpriserna under loppet av året öka med . För bytesbalansen visar de olika prognoserna ett underskott på . Dessa bedömningar gjordes innan den reviderade finansplanen presenterades. Med hänsyn till kompletteringspropositionens förslag till åtgärder gör regeringen bedömningen att BNP ökar . Konsumentpriserna väntas öka och bytesbalansen visa ett underskott på ca . Beträffande löneökningarna sägs att beräkningarna baseras på en schablonmässig framskrivning 1989. Detta är samma antagande som gjordes i finansplanen , och det synes oss om möjligt ännu mindre realistiskt nu än då. Både förslaget om höjd mervärdeskatt och förslaget om höjda löneskatter kommer - om de genomförs - att medföra kraftiga ökningar i priser och lönekostnader jämfört med tidigare bedömningar. Risken är stor att detta fortplantar sig i en ytterligare inflationsvåg . Därigenom skulle ekonomiska problem förvärras. Kritik av regeringens ekonomiska politik Regeringen har gjort en enligt vår bedömning korrekt analys av de ekonomiska problemen. Den förda politiken har emellertid inte byggt på analysen. Så sker inte heller i den nu aktuella propositionen tvärtom. Skattetrycket bör hållas nere, säger regeringen. Men vad gör den? I ett slag föreslås en skattehöjning på ca , dvs en höjning av skattetrycket med , från till av 4 Inflationen måste bekämpas, säger regeringen. Men vad gör den? Åtgärder föreslås som ytterligare höjer prisökningstakten med drygt 2 , från till . Avtalsrörelsen måste underlättas, säger regeringen. Men vad gör den? En kraftig höjning av momsen och den allmänna löneavgiften föreslås mitt under pågående förhandlingar, och arbetsmarknadens parter reagerar därefter. Skattereformen kommer att ge stora positiva effekter, säger regeringen. Men vad gör den? Väntar och ser. Inget väsentligt skall hända på skatteområdet . Hushållens sparande måste öka, säger regeringen. Men vad gör den? Föreslår att villkoren i allemanssparande! skall försämras och att det offentliga sparandet skall ökas genom höjda skatter. Den offentliga sektorn måste förnyas, säger regeringen. Men vad gör den? Föreslår att kommunerna skall få köpa tjänster från landstingen - men inte från någon annan! - och - mot lärarfackens vilja - att lärartjänsterna skall kommunaliseras. Kostnadsökningen inom socialförsäkringssystemet måste begränsas, säger regeringen. Men vad gör den? Antyder i och för sig lovvärda ambitioner när det t ex gäller ökade rehabiliteringsinsatser, men ambitioner som inte står i proportion till de påtalade problemen. Regeringen har sagt att skattehöjningar inte bör användas i åtstramande syfte. Detta tycks man nu ha glömt. Argumentationen bygger enbart på att den höjda mervärdeskatten skall dämpa konsumtionsefterfrågan. Man har glömt att hushållen med dagens skattetryck reagerar på ytterligare skattehöjningar genom att minska sitt sparande. Någon efterfrågedämpning skulle då inte realiseras, utan det enda som händer är att hushållens redan negativa sparande minskar ytterligare, och det offentliga sparandet ökar. Med hänsyn till att det upprepade gånger i den reviderade finansplanen slås fast att det offentliga sparandet måste öka kan en utveckling enligt ovan rent av anses önskvärd från socialdemokratisk synpunkt. Så är emellertid inte fallet från liberal utgångspunkt. Därtill kommer att momshöjningen leder till en omedelbar höjning av prisnivån, vilket i sig skapar kompensationsmekanismer och förväntningar om fortsatta prisökningar. En s.k. engångsinflation riskerar därmed att bli permanent. Höjningen av momsen är tänkt att vara temporär t.o.m. utgången av 1990. Det finns sannolikt en betydande skepsis mot det temporära i socialdemokratiska skattehöjningar. Om denna misstro mot att momsen skulle komma att sänkas igen är utbredd uppstår inte någon tidsförskjutning i hushållens konsumtion. Vem kan veta vilken stabiliseringspolitisk bedömning regeringen gör ? I en särskild proposition föreslår regeringen att den allmänna löneskatten höjs . I utom kommun föreslås löneskatten höjas med , dock ej för kommuner och landsting. Den tanke som påstås ligga till grund för förslaget är att löneskatten skall dämpa löneglidningen. Det förefaller emellertid mycket 5 osannolikt att effekten skulle bli den avsedda - snarare kan man befara att Mot. 1988/89 den totala lönekostnadsökningen blir ännu större än tidigare väntat. Den särskilda skattehöjningen i sägs vara motiverad av att överhettningen skulle vara särskilt stor i denna region. Bortsett från att det inte torde vara effektivt att försöka dämpa överhettning med höjda skatter skulle en differentierad löneskatt fungera som en särskild straffskatt på de enskilda alternativen till offentlig tjänsteproduktion. Undantaget för kommuner och landsting kan inte tolkas på annat sätt än en bekräftelse av regeringens vaktslående kring de offentliga monopolen. Regeringen föreslår också att livsmedelssubventionerna avskaffas och att barnbidragen höjs med . per barn och år. Denna bidragsökning motsvarar vad som just nu finns kvar av livsmedelssubventionerna - efter det att socialdemokrater och moderater för i rent besparingssyfte reducerat mjölksubventionerna med 250 milj.kr. Enligt uppfattning skall alla mjölksubventioner omvandlas till höjda barnbidrag, dvs även de nämnda 250 milj. kr. Detta varvad vi föreslog , och vi håller fast vid detta förslag. Pengarna räcker då till en höjning av barnbidraget med . per barn och år. Om majoriteten i stannar för en lägre ökning av barnbidraget kan vi inte acceptera avskaffandet av mjölksubventionerna. Vårt ställningstagande i denna del har skett också mot bakgrund av vårt avvisande av regeringens föreslagna åtstramning. Som framgått tidigare delar vi inte regeringens förkärlek för offentligt sparande. Vi anser inte att detta måste öka - tvärtom anser vi att den nödvändiga sparandeökningen bör ske i den privata sektorn hos hushåll och företag. Vi återkommer nedan till sparstimulerande förslag. Regeringen föreslår också vidgad rätt för AP-fonderna att köpa aktier. 1 :a - 3:e AP-fondstyrelserna föreslås få rätt att placera medel i fastighetsbolag. 4:e och 5:e AP-fondstyrelserna föreslås få rätt att köpa aktier i bank- och försäkringsbolag och utvidgade möjligheter att köpa utländska aktier. Vi kan inte acceptera dessa förslag. Vi vill också i detta sammanhang påminna om de tankar på ytterligare vidgad rätt för AP-fonderna att placera i aktier som framförts av och . Det förslaget skulle i ett enda slag medföra en kollektivisering av ägandet av svenskt näringsliv som får löntagarfondernas aktieinnehav att verka småpotatis. Det är uppenbart att regeringens ekonomiska politik har misslyckats. Vi vill peka på fyra orsaker till detta. Alla har sin del i den nu akuta situationen. 4.1 Taktiken inför valet I den reviderade finansplanen beskrevs hur det ekonomiska läget krävde åtgärder i syfte att dämpa den privata konsumtionsuppgången, öka sparandet och underlätta avtalsrörelsen . I stort sett föreslogs emellertid inte några konkreta åtgärder från regeringens sida. föreslog mot bakgrund av samma grundläggande bedömning av det ekonomiska läget som den regeringen gjorde att finanspolitiken skulle stramas åt, främst genom minskade offentliga utgifter. förordade var helt i linje med vad som också var långsiktigt önskvärt. 1988/89 hävdade att åtgärderna måste beslutas för att ge önskvärd effekt Fiöl . Vi varnade för att utebliven åtstramning sannolikt skulle leda till hög inflation och andra uttryck för överhettning i ekonomin. Vi framhöll också att en utebliven åtstramning riskerade att senare framtvinga panikpaket. Mitt under valrörelsen, närmare bestämt , ändrades regeringens bedömning av det ekonomiska läget. påstod man plötsligt, inte bara att den finanspolitiska åtstramningen kunde skjutas utan att den inte alls behövdes. Istället fanns det utrymme för ofinansierade reformer och ofinansierade skattesänkningar . Talet i den reviderade finansplanen om att den planerade sänkningen av inkomstskatten skulle finansieras - det som då nämndes var en höjning av t.ex. mervärdeskatten - sades bero på en tankelapsus från finansministerns och man får förmoda hela regeringens - sida. Vi i vidhöll emellertid vår uppfattning . Det fanns ingen saklig grund för löften om ofinansierade reformer. Även om man inte var beredd att i valrörelsen tala om hur notan skulle betalas skulle den ändå komma senare i form av hög inflation och skattehöjningar. motsatte sig regeringen i princip skattehöjningar som ett led i att strama åt ekonomin. I finansplanen sägs att den strama finanspolitiken bör drivas vidare även . Därvid bör inte höjningar av skattetrycket användas som finanspolitiskt instrument. Icke desto mindre föreslogs - d.v.s. nästan innan trycksvärtan från finansplanen hade torkat och innan någon utanför regeringen kände till dess innehåll höjd vinstskatt och skärpt aktiebeskattning. På nationalekonomiska föreningens diskussion om finansplanen polemiserade finansministern, liksom han gjort tidigare, mot dem som förordade åtstramning. Han hävdade att man i det korta perspektivet uppnår små effekter och att de som ville strama åt enbart var ute efter att skapa arbetslöshet. Om det är förväntningar om ökad arbetslöshet som skall skapas så tala om det. I annat fall förstår jag inte vilka förändringar som skall uppstå, sa han bl.a. Så sent som skrev finansutskottets socialdemokrater att åtgärder inte bör vidtas för att dämpa efterfrågan. I den nu aktuella propositionen föreslår finansministern en åtstramning, . De åtgärder som föreslås är skattehöjningar. Det är uppenbart att det är ett nytt panikpaket - det femte - eftersom man så sent som tog avstånd från metoden med skattehöjningar för åtstramning. Det som då kallades att skapa förväntningar om ökad arbetslöshet kallas nu att eliminera överefterfrågan. Under valrörelsen drev regeringen en hård kampanj mot därför att vi sades vilja höja skatten för låginkomsttagare medea . Man bortsåg då från att vår ekonomiska politik skulle lett till lägre prisökningar och därmed ökad köpkraft även för låginkomsttagare. Det nu aktuella momshöjningsförslaget skulle i ett slag leda till att samma låginkomsttagare förlorar . Till det kommer att inflationen redan före paketet var alltför hög. 4.2 Regeringens senfärdighet M01 Sorn vi har påpekat ett flertal gånger har regeringen i allt väsentligt valt att göra som strutsen - gömma huvudet i sanden och därmed skjuta problemen framför sig. Därigenom har nödvändiga inslag i en strukturellt riktig politik blivit försenade. De flesta av dem är ännu bara på utredningsstadiet. Vi har från sida väckt rader av förslag för att råda bot på de strukturella problemen. Socialdemokraterna har gått emot förslagen. har man motsträvigt börjat anpassa delar av den ekonomiska politiken till våra förslag. Det gäller t.ex. ersättningen av livsmedelssubventionerna med ökade barnbidrag, avskaffandet av teko-restriktionerna, översynen av jordbruksoch livsmedelspolitiken i syfte att minska regleringarna samt behovet av ökad konkurrens inom den kraftigt överreglerade bostadssektorn. Vi hälsar naturligtvis denna omsvängning med tillfredsställelse, men konstaterar att regeringens senfärdighet har bidragit till en hög inflationstakt och en sämre fördelning av välfärden. Detta erkänns också indirekt av regeringen, eftersom den själv motiverar behovet av minskade regleringar inom teko- och jordbrukspolitiken med kravet att dämpa prisökningarna och omvandlingen av mjölksubventionerna till barnbidrag med önskemålet om en bättre fördelningspolitik. På ett område är senfärdigheten särskilt uppseendeväckande. Det gäller skattepolitiken. har föreslagit väsentliga förändringar, både i fråga om sänkt marginalskatt och sänkt totalt skattetryck. Socialdemokraterna har envisats med att avvisa dessa förslag. Den faktiskt förda politiken har i stället inneburit höjt skattetryck och - sedan 1982 års skattereform väl genomförts - en successiv höjning av marginalskatten, främst genom avsaknaden av ett automatiskt inflationsskydd. Därigenom har skattetrycket höjts till motsvarande rekordhöga av bruttonationalprodukten. Det var först efter valet som det ända till dess av socialdemokraterna idogt försvarade skattesystemet fick benämningen ruttet och perverst. Vi återkommer nedan till skattepolitiken. I flera avseenden omöjliggörs det som enligt vår uppfattning vore en riktig ekonomisk politik av socialdemokratins ideologiska låsningar. Dessa är särskilt tydliga när det gäller synen på den sociala tjänstesektorn. Krisen inom den offentliga sektorn hör till de största problemen i svensk ekonomi. Regeringen har i och för sig insett detta och under en följd av år talat vitt och brett om den offentliga sektorns förnyelse. 1982 skapades en nytt departement inom för huvudsakligen denna uppgift. De konkreta resultaten uteblev dock. Efter valet avsattes den ansvariga ministern och regeringen skrev i finansplanen att det nu var dags att inleda (sic!) ett arbete för att utveckla och förnya den offentliga sektorn. I finansplanen lovade regeringen att återkomma i kompletteringspropositionen med en strategi för strukturförändringar inom den offentliga sektorn. Någon sådan återfinns emellertid inte i den nu aktuella propositionen. Det enda som kompletteringspropositionen erbjuder är vissa utgångs- Fi61 punkter för den offentliga sektorns förnyelse från finansministern och vissa allmänna bedömningar om den statliga personalpolitiken och budgetprocessen från den nye civilministern. De största problemen återfinns inom vården, omsorgen och utbildningen. Trots en kraftig resursutbyggnad är kösamhället åter en realitet. Sjuka människor köar för sjukvårdande behandling och för enkla operationer. Föräldrar köar för plats till sina barn inom barnomsorgen. Gamla människor köar för plats på sjukhem, ålderdomshem och gruppboende för dementa. Regeringen inser nu att det inte bara eller ens främst handlar om mer resurser utan också om att utnyttja existerande resurser bättre. avfärdades sådana synpunkter med att de var riktade mot de offentliganställda. Menar ni borgare att de som arbetar i den offentliga sektorn inte gör sitt bästa?, frågade man retoriskt. Längre än att erkänna problemen kommer emellertid inte regeringen. Det mest konkreta är, som tidigare nämnts, tankar på att kommunerna kan få upphandla tjänster från landstingen och på att kommunalisera lärare och skolledare. Som program för förnyelse av den offentliga sektorn är detta minst sagt torftigt. Att försöka få till stånd en angelägen förnyelse av skolan genom att mot lärarnas önskemål kommunalisera deras tjänster är lika okänsligt som att först - före valet - skapa förväntningar om resurstillskott till skolan och sedan - efter valet - föreslå nedskärningar. När krisen inom barnomsorgen är uppenbar för allt fler ser regeringen ingen annan lösning är att genom höjd skatteutjämningsavgift dra in pengar från kommunerna för att sedan dela ut dem igen som statsbidrag till barnomsorgen. Det kan säkert behövas ökade statsbidrag till barnomsorgen, men sådana ensamma löser inte problemen. Krisen inom barnomsorgen kan inte om regeringen fortsätter att motarbeta enskilda alternativ.