mot · GC02So546 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So546 av m. fl. (fp) Förbättrad omvårdnad Det kan tyckas att en utveckling av den medicinska vården skulle medföra mindre krav på omvårdnaden. Så är det dock inte alls. Snarare är situationen den motsatta. De patienter som vistas på våra akutsjukhus är ofta mera vårdkrävande än patienterna var för bara några tiotal år sedan. En orsak till detta är att dagens förbättrade och mera avancerade behandlingsmetoder kräver mera övervakning, intensivare eftervård och mera omfattande psykologiskt stöd till patienterna från vårdpersonalen. Modema behandlingsmetoder innebär dessutom ofta sofistikerade avvägningar mellan risker och vinster för patienterna. Därmed ger de också upphov till svåra etiska ställningstaganden. Det är läkarna som ytterst gör dessa avväganden men besluten påverkar personalens relation till patienterna och därmed omvårdnadsarbetets innehåll. Kvaliteten i omvårdnaden har diskuterats och kritiserats senare år.Trots att ambitionerna för vården höjts bl. a. i lagstiftningen har problemen inom vården inte minskat. Kritiken handlar om dålig kvalitet i omhändertagandet av patienter som t. ex. bristande tillsyn, misstag eller felaktigheter i omvårdnadsarbetet, brister i samband med matning och matdelning, bristande smärtlindring, dålig eller bristande information, bristande samarbete mellan vårdavdelningar och hemsjukvården. Vårdpersonalen, inte minst de omvårdnadsansvariga sjuksköterskorna, upplever dessa brister och känner en ständig oro för att misstag skall begås. Det innebär att många sjuksköterskor arbetar med en ständig känsla av otillräcklighet eller stress. Omvårdnad bygger på kunskaper, relationer, tillit och förtroende Omvårdnad innebär att hjälpa någon att tillgodose sina allmänmänskliga och personliga behov. Varje människa har förmåga till omvårdnad och ger också på ett självklart sätt sådan till barn, föräldrar, anhöriga och vänner. Omvårdnad inom hälso- och sjukvården ges under andra förutsättningar än i vardagslivet. I vården finns inte de självklara naturliga relationerna mellan vårdare och patient som är en förutsättning för omvårdnaden. Vårdaren måste därför söka skapa en sådan förtroendefull relation. Smärta, ångest, avancerad teknik och främmande miljöer är exempel på faktorer som kan försvåra denna uppgift. Omvårdnad inom hälso- och sjukvården är att hjälpa patienten att bli frisk, att må väl trots sjukdom eller att få en fridfull död. 1 berör människans alla dimensioner, såväl fysiska, psykiska som sociala So546 och andliga. Omvårdnadens betydelse för patientens välbefinnande hade klart för sig, men efter henne har omvårdnaden negligerats och nedvärderats. Till viss del beror detta dels på den kunskapssyn och tradition som råder i samhället, dels på att omvårdnad av hävd varit kvinnors område. Historiskt sett fick kvinnorna oftast sin utbildning inom hemmets väggar. Det var där flickorna lärde sig att vårda äldre anhöriga, småsyskon och grannar. Omvårdnadsarbete bygger till vissa delar på förtrogenhetskunskap eller tyst kunskap. Sjuksköterskor t. ex. är därför ovana att i ord beskriva sina egna praktiska kunskaper. Medan de tekniska sjukvårdsuppgifterna kan beskrivas i ord saknar den mjukare delen av vården till stor del ett språk. Dessutom saknar omvårdnaden fortfarande entydiga begrepp för de arbetsuppgifter som ingår. Detta är säkert bakgrunden till att forskning och utveckling i omvårdnad har släpat efter. Vårdpersonal måste få fördjupad kunskap inför frågan om liv och död, människosyn och livsåskådning. Kraven på personalen ökar, när de ställs inför nya religioner och synsätt, inte minst ifrån våra invandrare. Brister i omvårdnaden leder till onödigt fysiskt och psykiskt lidande, förlängda vårdtider, försämrad rehabilitering och sämre livskvalitet, både för patienten och dennes anhöriga. Brister i omvårdnaden kan vi exemplifiera med de brister som finns när det gäller att lindra smärtor. Trots att informerat om behandlingen av t. ex. cancersmärtor har inte alla landsting startat smärtlindringsprogram. Personalens kunskaper om smärtor och smärtlindring är enligt vår mening inte tillfredsställande. Samarbetet mellan olika personalkategorier som behandlar patienter med smärtor är inte tillräckligt utvecklat. Därför krävs ett samarbete där primärvården liksom de anhöriga är självklara parter. I hälso- och sjukvårdslagen framhålles omvårdnadsarbetets betydelse för vårdkvaliteten liksom betydelsen av trygghet och kontinuitet. Skall vi kunna leva upp till hälso- och sjukvårdslagens krav och intentioner krävs förändringar i vårdutbildning, personalfortbildning, bredare rekryteringsbas, klarare ansvarsfördelning, organisationsutveckling, ledarskapsutveckling och förbättrade möjligheter till omvårdnadsforskning och utvecklingsarbete. Värdefrågor som etik och människosyn ställs på sin spets inom medicinsk vård och omvårdnad. Etik handlar om värderingar. Vårdarbete bygger till stor del på relationer mellan människor. Synliga och osynliga värderingar präglar alla relationer. Konsten att vårda kräver teoretiska kunskaper men också praktiskt och känslomässigt kunnande som är väl integrerat i en genomtänkt humanistisk människosyn. Medicinsk etik handlar om etiska frågor ur läkarens ansvarsperspektiv medan vårdetik berör all vårdpersonals beteende och normsystem. Målet för medicinsk etik och vårdetik är det samma, bekämpa sjukdomar och begränsa lidande på ett etiskt genomtänkt sätt. Hur man gör det kan vara olika utifrån olika ansvarsperspektiv. Etik, människosyn och mänsklighetsideal måste teoretiskt diskuteras i utbildningen. Men begreppen måste också fyllas med konkret innehåll, dvs. relateras till de praktiska arbetsuppgifterna. Det kan vara svårt för filosofer och teoretiska etiker att förstå de konkreta, praktiska etiska dilemman som vårdpersonal ställs inför vid matning, lavemangsgivning, helavtvättningar i sängen, i kontakter med ledsna och sörjande anhöriga. Vi måste våga ta konsekvenserna av att vårdyrken inte är yrken bland alla andra. De kräver speciella förutsättningar av sina utövare. För att bli en bra klinisk läkare, en bra sjuksköterska, sjukgymnast eller undersköterska krävs förutsättningar och förmåga till att utveckla inlevelseförmåga. Empati är mänsklig mognad, sensibilitet och beredskap och vilja till relation med patienter. I sin avhandling skrev psykologen , om empati: förutsättningarna för empati grundläggs tidigt, redan före ett års ålder och utvecklingen fortsätter hela livet. Hon säger också i varje kull studenter finns några som inte har förutsättningar att lära sig hantera de psykologiska krav som relationer till patienter ställer. Hon refererar flera internationella undersökningar som visar att blivande läkare kan tappa sin förmåga till empati under utbildningens gång. Orsak till det är enligt den ensidigt intellektuella naturvetenskapliga inriktningen på utbildningen som medför att studenten använder intellektuella metoder för att lösa problem och glömmer bort att det också finns känslokunskap. Etiskt förhållningssätt i omvårdnaden handlar om både intellektuella och känslomässiga kunskaper. Vi menar att det är viktigt att se över vårdutbildningarna med avseende på vad de kräver av sina utövares förmåga att utveckla och behålla sin empatiska inställning till patienter/medmänniskor. Förläng gymnasieskolans vårdlinje med tredje året Vi vill att den ökning av utbildningsplatser enl ÖGY som föreslås i årets budgetproposition i första hand tilldelas vårdlinjen i gymnasieskolan. Det tredje året ger en efterlängtad och nödvändig kunskapshöjning i allmänna ämnen, exempelvis matematik, engelska, svenska och vårdetik. Nyexaminerade undersköterskor som kommer direkt från vårdlinjen liksom sjuksköterskor som har den som bakgrund vittnar om att de känner sig ha för dåliga baskunskaper. Både undersköterskor och sjuksköterskor skräms av ansvaret när de arbetar utan erfarna kollegors stöd lördag/söndag eller nätter. Resultatet blir att de söker sig andra arbeten bort från vården. Antalet fall hos har ökat. Felen grundar sig ofta på Den praktisk-kliniska delen av vårdutbildningarna både gymnasiets och högskolans försiggår på vårdavdelningar, vårdcentraler. Eleverna handleds av den personal som finns på enheterna. Handledning ingår i personalens arbetsuppgifter. För denna arbetsuppgift har de sällan utbildning. De kliniska praktikperioderna är omfattande och viktiga inslag i vårdutbildningarna. De knyter ihop teori med praktik, formar elevernas etiska förhållningssätt, deras attityder och inställning till patienter och till omvårdnadsarbetet. Eleverna måste garanteras bra praktisk utbildning av handledare som är intresserade av sin uppgift och kunniga nog för att dela med sig till elever. Vid planering av bemanning tas sällan hänsyn till att elevhandledning är en väsentlig arbetsuppgift i vårdarbetet. Detta leder till att personalen upplever elevhandledning som svår och betungande. Detta påverkar eleverna som känner sig dåligt omhändertagna. På många håll i landet görs insatser för att förbättra denna situation, t. ex. genom handledarutbildning för undersköterskor och sjuksköterskor. Man har också försökt att arvodera handledningsuppgifterna extra som en uppmuntran. Det behövs nytänkande, t. ex. klinikbundna lärartjänster lärare på avdelningarna som både har hand om elever och inskolning av ny personal eller tjänster som delas mellan avdelningsarbetet och utbildningsuppgifter. Målet är att stärka sambandet mellan teoretisk utbildning och praktisk verksamhet och samarbetet mellan skolan och avdelningen. Vi menar att rekryteringsbasen till vårdyrkena kan och bör breddas. Den ettåriga vårdinriktade kompletteringskursen bör finnas kvar som alternativ. Planeringsramen för hälso- och sjukvårdslinjen bör tillföras 450 nya platser (enl UHÄs förslag) jämfört med propositionens förslag om 225. Dessa 450 platser bör tillföras som treårig utbildning. Vi vill också att försöksperioden skall anses vara avslutad och den treåriga utbildningen permanentas som alternativ studiegång inom ramen för hälso- och sjukvårdslinjen. Erfarenheterna av försöksperioden är mycket goda. Kostnaderna för de nya platserna beräknas till ca 2 milj. kr. vilket ryms inom den ökade kostnadsram begärt för gymnasieskolan. dåliga förkunskaper i bl. a. matematik. Det understryker att förlängningen av vårdlinjen måste ha högsta prioritet. Ungdomar som söker sig till vårdlinjen bör erbjudas en prövotid, t. ex. första terminen. Vill man efter prövotiden inte fortsätta vårdlinjen skall tiden/utbildningsinnehållet kunna tillgodoräknas för annan gymnasieutbildning. En förlängning av vårdlinjen till kombinerat med en prövotid bör innebära att de som utbildats har en mera realistisk syn på vad vårdarbetet kräver av sin utövare. Det bör finnas flera vägar för människor med annan bakgrund än vårdlinjen att utbilda sig till vårdyrken. Då bör också rekrytering av äldre människor som arbetat inom helt andra branscher kunna intensifieras. Det innebär att inslagen av individuella studiegångar utifrån tidigare utbildning och erfarenheter måste öka. De skäl för en förändring av huvudmannaskapet för de medellånga vårdutbildningarna som bl. a. förde fram i en reservation till UbU 1984/85:27 gäller fortfarande och är än angelägnare. I reservationen sägs: Följande skäl för ett enhetligt statligt huvudmannaskap kan föras fram, ett effektivt resursutnyttjande, en starkare anknytning till forskning, en enhetlig utbildningskvalitet samt en bättre överblick och samordning. Även enligt utbildningsministerns uppfattning är det angeläget att skapa förutsättningar för en samverkan mellan läkarutbildningen och de kommunala vårdutbildningarna. Utskottet anser att den bästa samverkan mellan dessa utbildningar skapas om de får en enhetlig statlig huvudman. Frågan bör därför utredas. Statligt huvudmannaskap föreslog också i slutbetänkandet, SOU 1981:9. Vi håller fast vid att ett gemensamt statligt huvudmannaskap för de kommande vårdutbildningarna bör genomföras. Omvårdnadsforskning inriktas på själva vårdprocessen, på den situation och miljö där vården äger rum, på relationer och samspel mellan patienter och personal. Omvårdnadsforskare har intresserat sig även för forskning om vårdutbildning och vårdorganisation. Kännetecknande är att omvårdnadsforskarna gärna tar upp problem som den medicinska forskningen inte betraktat som intressanta eller ens forskningsbara. Ett exempel är professor forskning om svårt sjuka patienters ät- och matningsproblem. De medellånga vårdutbildningarna blev högskoleutbildningar med kommunerna (oftast landstingen) som huvudman. Utbildningarna skall, liksom de statliga högskolornas, vara vetenskapligt grundade, forskningsanknutna och forskningsförberedande. ansvarar inte för forskarutbildning. De som önskar sådan måste registrera sig vid någon fakultet inom den statliga högskolan. Detta kan ge problem vid forskning och utveckling av de medellånga utbildningarnas karaktärsämnen (t. ex. omvårdnad, sjukgymnastik, social omsorg, arbetsterapi, laboratoriemetodik eller hörselvård) och kräver därför en god samordning och välutbyggd forskningsanknytning mellan grundutbildning och forskning. Ett annat problem är att efter det att högskolereformen genomfördes har omvårdnadsforskningen ännu inte fått sådan ställning att det hunnit tillkomma tjänster för dem som går igenom forskarutbildning. Rutiner saknas också för hur forskarnas resultat skall göras tillgängliga för all personal. finns statliga, fasta resurser till forskning om omvårdnad i och i . Vi anser att omvårdnadsforskningen skall byggas ut. 1 forsta hand vill vi satsa på resurser som universiteten kan tillföra mellantjänster och rekryteringstjänster typ högskolelektorer och forskarassistenter. Ytterligare professurer bör tillföras allt eftersom kompetens utvecklas. Inom medicinska forskningsrådet bör inrättas en särskild avdelning för omvårdnad, social omsorg, arbetsterapi, hörselvård och sjukgymnastik. Avdelningen skall disponera egna medel och självklart göra egna prioriteringar. Omvårdnad som forskningsfält etablerades på initiativ. Det är angeläget att nu uttalar att det är dags att gå vidare och utveckla denna forskning. Regeringen bör presentera förslag med denna innebörd i den kommande forskningspolitiska propositionen. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. och har varit föregångare i att utveckla distansundervisning för vårdlärare. Den verksamheten har gjort det möjligt att bli vårdlärare och kunna bo kvar hemma. Den har också tilldragit sig internationellt intresse. Och har klara regionalpolitiska fördelar. Planering för att förändra hela vårdlärarutbildningen har pågått , då vårdhögskolorna startades. Utbildningen skall enligt planerna förlängas till fyra terminer och delas i en utbildning för högskolelärare och en för lärare på gymnasieskolans vårdlinje. Enligt tidigare planer skulle de nya utbildningarna ha startat . I årets budgetproposition anges att starten får anstå i väntan på att förändringarna i gymnasieutbildningen genomförs. Vi menar att den nya vårdlärarutbildningen för blivande lärare inom högskolan bör startas . Lärarutbildningen har ju inte förändrats trots att vårdhögskolorna startades . bör även avvisa regeringens förslag till indragning av 30 nybörjarplatser. Kostnaderna för platserna beräknas till 1 milj. kr., vilket ryms inom den ökade kostnadsram föreslagit för högskolan. Ett förslag om minskning bör grundas på en analys av varje regions behov och rekryteringsförutsättningar och förutsättningar för att bedriva utbildning på distans. Det bör ankomma på UHÄ att utföra en sådan analys. Personalpolitik som hjälp till att förändra strukturer i vården Det finns starka samband mellan vårdens utveckling och strukturförändring och personalutveckling. Vi menar att de landsting som har detta klart för sig kommer att klara av dagens problem och framtidens krav och behålla sin personal. Strukturomvandlingen bör till stor del kunna ske med hjälp av fortbild ning och samtidig förändring av de grundläggande vårdutbildningarna. Fortbildningen kommer att öka i betydelse, vilket kan ses i en rad utredningar och betänkanden som tagit ställning till redan. Målet att den lägsta kompetensen för arbete med patienter skall vara undersköterska är dock fortfarande avlägset. Nya vägar måste prövas för att nå målet. Systematiserad personalfortbildning i kombination med olika grader av uppdragsutbildning kan vara en väg. I saknas en rekryteringsgång och utbildningsgång för den som vill avancera i det direkt patientvårdande arbetet. Det gäller sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, hörselvårdsassistenter, biträden och social service. En högre ambitionsnivå än för kvalitet i vårdarbetet förutsätter sådana rekryteringsmöjligheter. Det bör vara en angelägen uppgift för UHÄ och vårdhögskolorna att utveckla en kvalificerad utbildning som t. ex. leder till licentiatexamen i omvårdnad. måste det vara en lika angelägen uppgift för landstingen att utveckla tjänster som kräver en sådan bakgrund. Självklart innebär god personalpolitik också konkurrenskraftiga löner och andra materiella förmåner liksom en bra arbetsmiljö. Omvårdnad kan bedrivas även utanför den offentliga sektorn En bra arbetsmiljö kan också innebära att ha flera arbetsgivare att välja mellan. Det kan vara berikande för den offentliga sektorn att människor skaffar sig erfarenheter av privat driven omvårdnad och tvärtom. I vår motion om den offentliga sektorns förnyelse har vi föreslagit att även människor med utbildning i omvårdnad skall kunna starta egen verksamhet inom sitt kompetensområde. Exempel på det är barnmorskor som bedriver förebyggande mödravård i egen regi och sjuksköterskor som organiserar långvårdskliniker/hemsjukvård. Det finns också exempel på att socialassistenter bedriver förebyggande social vård i egen regi. Ansvarsfrågorna inom hälso- och sjukvården är komplicerade. Resurs- och organisationsansvaret har arbetsgivaren-huvudmannen. Yrkesansvaret är individuellt och gäller såväl vårdbiträden som läkare. Alla står under tillsyn. Alla har ett självständigt ansvar för sitt yrkesmässiga handlande inom sitt kompetensområde. Utöver detta har överläkare ett lagfast medicinskt ledningsansvar som innebär ett yttersta ansvar för att underställd personal fullgör sina medicinska åligganden. Det är inte självklart att medicinskt och administrativt ledningsansvar behöver sammankopplas. Det administrativa ledningsansvaret kan mycket väl bäras av annan personal än läkare. Förutsättningen är att denna person har tillräcklig och nödvändig utbildning för uppgiften. På sjukhem och i hemsjukvården är det enligt vår uppfattning t.o. m. lämpligare att en sjuksköterska åläggs administrativt ledningsansvar eftersom arbetsuppgifema främst gäller omvårdnad. På geriatriska kliniker med i huvudsak rehabiliterande inriktning kan på samma sätt en sjukgymnast eller arbetsterapeut bära det administrativa ledningsansvaret. Avdelningsföreståndarna skall, enligt vår uppfattning, bära ett totalt driftsansvar för sin avdelning. Detta innebär ansvar för patienternas omvårdnad, personal, ekonomi och administration och att hon/han är direkt underställd klinikchefen. Det är inte heller till nackdel för rekryteringen av välutbildad sjukvårdspersonal att det öppnas nya karriärvägar. Vi behöver bra yrkesfolk som stannar kvar i sjukvården. En organisation som stöder omvårdnaden Dagens vårdorganisation är uppbyggd främst för att stödja den medicinska vården. Högt arbetstempo, ökad användning av avancerad teknik, stora vårdbehov hos de flesta patienter och hög personalomsättning ställer enorma krav på dagens vårdpersonal. Brister i organisationen kan i viss mån överbryggas av kunnig och intresserad personal men inte hur långt som helst. Det är hög tid att söka komma till rätta med de uppenbara bristerna. Det s. k. rondsystemet lever förfarande kvar på många håll. Det bygger på en arbetsfördelning som utgår från olika praktiska handlingar, som skall utföras med eller runt patienten. Ingen vårdare har en helhetsbild av patienterna. Organisationen är därmed ett hinder för möjligheterna att skapa kontinuitet och därmed hindras en meningsfull relation till patienterna. Olika försök bör uppmuntras i syfte att öka vårdpersonalens möjligheter att ta ett individuellt omvårdnadsansvar för varje enskild patient som med parvård-/egensköterskemodellen. Parvård-/egensköterskemodellen för en bättre omvårdnad På mångå vårdavdelningar i landet pågår försök med en mer omvårdnadsvänlig organisationsmodell. En modell benämns egensköterska eller parvård, den syftar till att skapa bättre kontinuitet och förbättrad kommunikation mellan patient och vårdare. Försöksverksamheten i visade att egensköterskemodellen ger bättre patienttillfredsställelse och ökad trivsel bland personalen. Den innebär att varje patient har sin egen sjuksköterska. Hon/han ansvarar för patientens omvårdnad från inskrivning till utskrivning. Till hjälp finns en undersköterska. Avdelningen indelas i fyra enheter med ca sju patienter i varje enhet. I varje enhet finns två sjuksköterskor och två undersköterskor. Avdelningens sjukvårdsbiträden genomgår en förkortad undersköterskeutbildning. Individuell vårdplanering är ett nyckelbegrepp. Läkarna poängterar att egensköterskemodellen sparar mycket tid för dem och att avdelningsarbetet flyter lugnare och smidigare . Sjuksköterskorna har fått förbättrad information och kunskap om patienterna. Undersköterskorna får använda sina kunskaper bättre. igenom fått ett större ansvar och desutom mer tid till att utföra sina arbetsuppgifter, bl. a. beroende på att rapporttiderna minskat. bör verka för att FoU-verksamhet, som berör en patientnära omvårdnadsvänlig organisation, tillförs resurser så att utvecklingen kan påskyndas. Vad kännetecknar en organisation som är stöd för omvårdnad? Det finns en uttalad och förankrad vårdfilosofi som både beskriver vad god vård innebär och vad som krävs av yrkesskicklighet och kunskap för att kunna genomföra denna vård. Vårdfilosofm innehåller också beskrivningar av de yttre förutsättningar som krävs i form av olika stödsystem som organisation, utvecklingsprogram etc. Vårdfilosofm är utarbetad gemensamt. Den aktualiseras ständigt. Den presenteras för all ny personal och alla elever och är därmed väl känd och accepterad av personalen. Förståelse för avdelningsföreståndarens betydelse. Vårdarbetet väcker lätt känslor av otillräcklighet och osäkerhet hos vårdaren. För att orka arbeta med sjuka, hjälpbehövande människor krävs en öppen och varm arbetsgemenskap och en trygg och stödjande arbetsledning som också stödjer och uppmuntrar utveckling och förnyelse. Den som kan skapa ett sådant klimat är avdelningsföreståndaren. Det är hon som finns inne i verksamheten och därför kan såväl hejda oönskade beteenden som uppmuntra positiva. Men för att hon skall orka detta krävs dels att hennes roll blir tydlig, dels att hon tillerkänns rätten att vara auktoritet inom sitt område med stöd av sina överordnade. Undersköterskornas yrkesutbildning tas till vara. Det betyder att man betonar att de har ett självständigt arbete, inte bara har ett genomgångsyrke före sjuksköterskeutbildning, se vårt exempel om parvård. Nyutbildad personal är man extra varsam med. De vägleds och inskolas av erfarna kollegor på ett systematiskt och planerat sätt. De placeras i första hand på längre vikariat till dess de fått erfarenheter och känner trygghet i sin yrkesroll. Handledning och emotionellt stöd för all personal. Det innebär att man tar sig tid till att ge psykologiskt stöd åt varandra när det händer något traumatiskt eller när man har svårt sjuka patienter på avdelningen. Vid behov söker man stöd av mera erfarna handledare, t. ex. sjukhusprästen eller psykologerna. Etiska problem diskuteras öppet. 1 vårdarbete finns många situationer som väcker motstridiga känslor. Dessa måste personalen kunna diskutera öppet med varandra och med arbetsledningen.