mot · GC02Fi214 · 1989-01-25 00:00:00 — Det bör noteras att en så måttlig differens som i genomsnitt ger besparingseffekter som motsvarar av BNP vid överföring av tjänsteproduktion från offentlig till privat tjänstesektor. Produktiviteten i hela ekonomin, procentuell förändring (BNP/Arbetade timmar) Regeringen räknar med att BNP stiger med 1989, vilket är Mot. lågt i förhållande till tillväxttakten i OECD-området. Detta belyser tillväxt- Fi214 hindrens inverkan på möjligheterna att uppnå en högre eller i vart fall en lika hög tillväxt som i andra viktiga industriländer. I nationalbudgeten redovisas även två alternativa kalkyler . I alternativ I antas löneökningarna stanna vid . Fortsatta flaskhalsproblem och andra tillväxthinder innebär att tillväxten blir oförändrat låg jämfört med . I alternativ II ökar lönerna , vilket torde vara mer realistiskt, inte minst till följd av det fortsatt rekordhårda skattetryck som regeringens politik leder till. Tillväxten dämpas ytterligare i detta alternativ, och den svenska ekonomin går in i en sannolik internationell konjunkturavmattning med betydande kostnadsproblem. Sammanfattningsvis kan konstateras att den svenska ekonomins balansproblem fortsätter att förstärkas. Möjligheten ter sig mycket avlägsen att - i enlighet med den fastlagda ekonomiska politiken på medellång sikt - arbeta upp överskott i bytesbalansen, som skulle kunna användas för amortering av utlandsskulden. Med nuvarande inriktning av den ekonomiska politiken är risken i stället påtaglig att bytesbalansunderskottets ökning accelererar, tillväxten stagnerar och arbetslösheten ökar . Den svenska ekonomins grundläggande svagheter och kvarstår i allt väsentligt, trots den till synes tämligen gynnsamma utvecklingen under de internationella högkonjunkturåren . Det framgår när den långsiktiga utvecklingen av produktion, realinkomst och konsumtion jämförs med vad som skett i andra länder. hade den näst snabbaste BNP-tillväxten per capita i världen. Sedan ungefär 1970 ligger däremot nära botten på tillväxtliga. Jämförs tillväxttakten för real bruttonationalinkomst (BNI) per capita , ligger på en bottenplats. Beträffande BNP per capita har glidit ner från den tidigare topplaceringen bland världens länder till sjunde plats, strax ovanför OECDgenomsnittet. Tillbakagången i förhållande till andra länder är emellertid långt kraftigare vid en jämförelse av real disponibel hushållsinkomst för industriarbetare. Med detta mått intar en föga imponerande nittondeplats. Resultatet blir likartat, om man jämför privat konsumtion per invånare. Även andra mått bekräftar samma sak. Enligt decemberprognos bekräftas också att halkar efter alltmer. 1988 låg på nittonde plats vad gäller tillväxt i bruttonationalprodukten bland de 24 industrialiserade västländerna, 1989 kommer vi att halka ned till tjugoförsta plats för att 1990 fortsätta än längre ner till tjugotredje plats (se tabell 2). Den svenska ekonomin går därmed mot den definitiva jumboplatsen i tillväxthänseende just i ett skede då den internationella ekonomiska utvecklingen ställer särskilt stora krav på dynamik i ekonomin. BNP-tillväxt i , procent 1 (1) 2 (7) 3 (2) 4 (12) 5 (3) 6 (13) 7 (11) 8 (4) 9 (18) 10 (20) 11 (16) 12 (9) 13 (17) 14 (21) 15 (10) 16 (24) 17 (8) 18 (14) 19 (6) 20 (5) 21 (22) 22 (19) 23 (15) Anm.: Länderna är rangordnade förväntade tillväxttakt. Siffran inom parentes avser placeringen för . För det tjugofjärde finns ingen prognos , men genomsnittstillväxten 1983-1989 var . Källa: Economic Outlook, . Av diagram 3 framgår produktionsutvecklingen inom den svenska tillverkningsindustrin i jämförelse med . Diagrammet visar att vår industriproduktion drabbades ännu hårdare än vad som var fallet i flertalet av den allmänna nedgången av den ekonomiska tillväxten . Problemen accentuerades av att hade relativt stora resurser knutna till tillbakagående sektorer och av den kostnadskris som inträffade . Industriproduktionen kom därmed att stagnera under nästan ett helt decennium - en stagnation som i själva verket varade längre än någon liknande period efter industrialismens genombrott i . Trots en viss återhämtning efter de stora devalveringarna 1981 och 1982 har industriproduktionens tillväxt i varit långsammare än OECD-genomsnittet. För BNP som helhet är eftersläpningen ungefär lika stor. Källa: , SE-bankens kvartalstidskrift 3/88 Det är anmärkningsvärt att både BNP och industriproduktionen i inte ens efter 1981 och stora devalveringar har utvecklats bättre än OECD-genomsnittet, trots att devalveringarna medverkade till ett engångslyft av produktionsvolymen i samband med ökat kapacitetsutnyttjande. Diagram 4 visar hur dåligt förmår att hålla jämna steg med omvärlden. Trots omfattande devalveringar, som förbättrade kostnadsläget , förmådde inte exportindustrin återta de förlorade andelarna. pekar den långsiktiga kurvan för marknadsandelar i volym åter nedåt. Tillfälliga prisvinster har inneburit att kurvan för värdeandelar ännu inte börjat vika devalvering. Marknadsandelar och exportpriser relativt 70 75 80 85 87 Källa: , SE-bankens kvartalstidskrift 3/88 Den förbättring av konkurrenskraften som skedde kom till stånd enbart som en följd av devalveringarna. Parallellt med kostnadsförbättringen har emellertid skillnaden i löneökningstakt mellan och de viktigaste konkurrentländerna vidgats. Därmed ökar lönerna och även priserna alltjämt i en takt som inte är förenlig med den rådande fasta växelkurspolitiken. är ökningstakten snabbare än i de viktigaste konkurrentländerna. förefaller denna skillnad vidgas ytterligare. Detta innebär att det kostnadsförsprång som svenskt näringsliv erhöll efter devalveringarna 1981 och 1982 är på väg att försvinna. Problemen med den alltför snabba löneökningstakten har också tilltagit . torde devalveringseffekten vara borta (se diagram 5, kurvan för svenska kronor). Om effekten av valutakursförändringarna exkluderas (se kurvan lokal valuta) visar det sig att den underliggande försämringen av konkurrenskraften /89 varit nästan dubbelt så stor som under kostnadskrisen . Den alltför snabba kostnadsutvecklingen utgör således ett allvarligt problem i den svenska ekonomin. Relativ lönekostnad per producerad enhet Svcn»ko kronor y 1970 72 74 76 78 80 82 64 66 86 89 Anm.: Kurvan för lokal valuta anger den relativa lönekostnaden per producerad enhet exkl. växelkursens inverkan. I kurvan för svenska kronor ingår växelkursen. Ett annat problem är att vinstförbättringen efter devalveringarna 1981 och 1982 främst inneburit att basindustrierna återhämtat sig, medan utvecklingen inom högteknologiska branscher fortsatt att släpa efter. Eftersom världsmarknaden för basindustrierna präglas av låg tillväxttakt och fallande relativpriser, konkurrerar en stor del av den svenska industrin på nästintill stagnerande marknader och får dessutom allt sämre betalt i utländsk valuta för sina produkter. Så länge basindustrierna dominerar produktionen krävs därför ett allt lägre relativt kostnadsläge - med åtföljande försämring av levnadsstandarden i förhållande till andra länder för att den fulla sysselsättningen skall kunna bibehållas. Slutsatsen måste alltså bli att de grundläggande problem med pris- och lönebildningen som ständigt återför ekonomin till nya balansproblem tilltagit . Dessutom har omstruktureringen och utbyggnaden av näringslivet gått för långsamt. Utifrån flera jämförelsegrunder kan det sålunda konstateras att faller tillbaka som ledande industrination och att andra länder går förbi oss. Fortsätter utvecklingen på det här sättet, kommer snart det tidigare så höga välståndet att framstå som tämligen ordinärt. De ekonomiska problemen i är i huvudsak av två slag, nämligen problem med konkurrenskraften och med utvecklingskraften. Ekonomisk tillväxt är i allt väsentligt beroende av ekonomins utbudssida. En gynnsam efterfrågeutveckling på svenska varor (och ett gynnsamt kostnadsläge) är ett nödvändigt men alls inte tillräckligt villkor för tillväxt. För att ett gott efterfrågeläge skall kunna omsättas i varaktigt högre tillväxt måste funktionsdugligheten på ekonomins utbudssida vara tillräckligt hög. I annat fall leder produktionsuppgången till flaskhalsproblem och vidare till en inflationistisk utveckling av ekonomin som förr eller senare återför konkurrens/kostnadssituationen och efterfrågan till utgångsläget. Det är just detta som sker i den svenska ekonomin. Ekonomins utbudssida har inte den erforderliga funktionsdugligheten. Därmed fullföljs inte den produktionsuppgång som devalveringspolitiken skapade i en varaktigt högre tillväxttakt. En väl fungerande utbudssida är inte heller bara en fråga om tillräcklig mängd arbetskraft och kapital samt en kvantitativ ökning av produktionskapaciteten. Minst lika viktigt är det att världsekonomins signaler om vilka varor och tjänster som har goda framtidsutsikter (snabbt växande marknader och stigande relativpriser) tillåts slå igenom i ekonomin och att ekonomins utbudssida besitter sådan flexibilitet och anpassningsförmåga att resurser i form av t.ex. arbetskraft och kapital kan förås över från företag med svaga framtidsutsikter till företag och branscher med goda betingelser. Tillväxten har därmed både en kvantitativ och en kvalitativ sida. Den s.k. tredje vägens politik har misslyckats med att komma till rätta med kostnadsproblemen, vilket innebär att konkurrenskraften successivt försämras. Inte heller har regeringen förmått att förbättra utvecklingskraften i ekonomin. Härtill kommer att skattetrycket har ökat. Ingenting har gjorts för att bryta upp de offentliga monopolen inom vård, barnomsorg och utbildning, som kännetecknas av låg effektivitet, bristande kvalitet och långa köer. Inom många områden i näringslivet kvarstår problem med konkurrensbegränsningar, etableringshinder, regleringar, förbud och föreskrifter. Även införandet av löntagarfonder och den ökade osäkerheten om spelreglerna till följd av bl.a. engångsskatter har försvagat flexibiliteten på ekonomins utbudssida. Rådande oklarhet om den framtida energiförsörjningen och regeringens avsikter beträffande förhållande till EG avhåller från initiativ inom näringslivet. Mot denna bakgrund står det klart att regeringen inte förmått utnyttja de goda internationella förhållandena till att på allvar ta itu med de underliggande problemen med konkurrenskraften och utvecklingskraften i den svenska ekonomin. 3 Regeringens ekonomiska politik I likhet med den ekonomiska höstpropositionen innehåller finansplanen resonemang, som är både nya och lovande. Men det är som regel långt från ord till handling. I den mån konkreta åtgärder föreslås går de ofta i alldeles fel riktning. Det nya i höstpropositionen var främst talet om utbudsekonomi och 2 1988189.3 sami NrFi214 Men den viktigaste förändring som genomfördes var en skärpning av regleringarna inom bygg- och bostadssektorn. talades det från regeringshåll mycket om skattesänkningar. Men i praktisk handling föreslogs skärpningar (ny vinstskatt och försämrad avdragsrätt för reaförluster), som ytterligare driver skattetrycket i höjden. Regeringen fortsätter i alla fall att i finansplanen beskriva sin nya utbudsinriktade ekonomisk-politiska strategi. Som vi tidigare påpekat innebär detta omtänkande ett närmande till det ekonomisk-politiska program som moderata samlingspartiet länge förespråkat. Vi noterar att regeringen - trots sitt faktiska handlande - principiellt avvisar ytterligare höjning av skattetrycket som ett finanspolitiskt instrument . Regeringen delar också numera vår uppfattning att problemen i svensk ekonomi främst ligger på utbudssidan. Det förefaller som om regeringen inser att en fortsatt skärpning av skattetrycket skulle försämra ekonomins utbudssida. Förhoppningsvis har den dessutom lärt av erfarenheten att finanspolitiken inte är ett särskilt träffsäkert instrument för att styra den totala efterfrågan i ekonomin. saknar emellertid regeringen en långsiktig målsättning för budgetarbetet. Målen har varierat år . 1 finansplan framhölls att det årets budgetarbete bedrevs efter principen att statsfinanserna inte får försämras i nominella termer. I årets finansplan sägs bara att budgetarbetet har bedrivits med stramhet. Men framhålls att det är nödvändigt att utforma en mer långsiktig strategi som sätter ramar för den offentliga utgiftsökningen och anger prioriteringen mellan olika utgiftsområden. En sådan strategi utlovas till den reviderade finansplanen senare , vilket måste sägas vara i senaste laget, eftersom flertalet utgiftsbeslut inför /90 då redan har hunnit fattas. På det verbala planet har således regeringen numera anslutit sig till det moderata synsättet i tre viktiga avseenden: - skattehöjningar skall inte användas som finanspolitiskt medel i åtstramningssyfte, - den ekonomiska politiken skall inriktas på åtgärder som stimulerar ekonomins utbudssida, samt - budgetarbetet måste bedrivas efter långsiktiga riktlinjer som bl.a. anger hur mycket de totala offentliga utgifterna får öka. Problemet med den ekonomiska politik som skisseras i finansplanen är därmed inte längre att det grundläggande synsättet är felaktigt. Däremot har den socialdemokratiska regeringen fortfarande uppenbara svårigheter att omsätta sin nyvunna klarsyn i praktisk handling. Denna svaghet kännetecknar i hög grad årets finansplan. Ingenting görs exempelvis åt inkomstskatterna . Inga åtgärder föreslås som ökar valfriheten och effektiviteten genom att bryta upp de offentliga monopolen. Inte heller finns det några förslag som minskar krånglet och byråkratin. Det talas om avreglering av jordbruks- och bostadspolitiken, men inget konkret föreslås. Stor praktisk betydelse bör förordet i finansplanen för valutaregleringens slopande få - ett uttalande som vi länge efterlyst. Men inte ens i detta avseende ges några fullständiga besked. Inte med en rad nämns de omsättningsskatter på aktier och andra värdepapper som finns och som i praktiken inte är förenliga med en avreglering av valutapolitiken, enligt vad företrädare för uttalat. Inte heller ges några besked om tidpunkt och omfattning beträffande de särskilda förslag om skattekontroll och statistik som regeringen finner nödvändiga för att regleringen skall kunna tas bort. Med detta undantag bekräftas i finansplanen iakttagelsen att när regeringen väl föreslår åtgärder, går de dessvärre ofta i rakt motsatt riktning mot de egna ekonomisk-politiska insikterna. Regeringens tal om att förbättra arbetsutbudet klingar ihåligt, när man planerar att lagstifta om en sjätte semestervecka, vilket rimligen måste verka i rakt motsatt riktning. När regeringen tidigare satt upp mål för utgiftsutvecklingen, har överskridanden i efterhand tolererats. Den kommunala volymexpansionen överträffar regelmässigt föreskrivna , och förra årets löneram justerades på oklara grunder upp från . Det är mot denna bakgrund som vi ställer oss tvivlande till att regeringen som helhet verkligen menar allvar och är beredd att genomföra den kursomläggning som förespråkas av finansministern. I finansplanen finns ett avsnitt om förnyelse av den offentliga sektorn. Där sägs att det är en central uppgift för att utveckla den offentliga sektorns effektivitet. Återigen blir det en vältalig beskrivning av problemen, men några konkreta förslag till förbättringar inom sjukvård, åldringsvård, barnomsorg och skola förekommer inte. Insikten om svårigheterna i stat, kommuner och landsting är emellertid påtaglig. Det framhålls exempelvis: Betydande effektivitets- och välfärdsvinster borde stå att vinna genom strukturomvandling, som för över resurser från verksamheter och utgiftsområden med mindre välfärdsutbyte till aktiviteter med större effekter i form av rättvisare fördelning och större social trygghet. Vidare sägs det: Det är en huvuduppgift för den ekonomiska politiken att inleda ett arbete för att utveckla och förnya den offentliga sektorn. är tiden inne att föra den offentliga sektorns utveckling över från efterkrigstidens utbyggnadsskede till ett utvecklingsskede med vad det innebär av strukturförändringar och effekti visering. Regeringens uppfattning om reformarbetet i den offentliga sektorn kan sammanfattas i tre punkter: - förändrad organisation och ledning av den offentliga verksamheten, - konkurrens mellan olika producenter inom den offentliga sektorn, samt - viss upphandling av tjänster från entreprenörer. De tjänster som på den sistnämnda punkten kan komma i fråga är de som lämnar relativt sett mindre bidrag till rättvisa och trygga levnadsvillkor för medborgarna. Därmed undantas uttryckligen privata initiativ inom områden som barnomsorg, skola, sjukvård och arbetsmarknadspolitik. Det är viktigt att i detta sammanhang betona att är det land i västvärlden som gått längst när det gäller att tilldela den offentliga sektorn ett Genom skattefinansiering och direkta regleringar hindras i Mot. 1988/89 praktiken privata initiativ från att konkurrera inom många områden. Fi214 Möjligheten att förbättra utnyttjandet av de resurser som används för tjänsteproduktion i det offentliga är betydande. Att ersätta delar av den offentliga verksamheten och skapa alternativ till denna i form av privata marknadslösningar innebär inte bara möjligheter till en effektivare och därmed billigare produktion utan även större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket på allvar skulle befrämja valfriheten för både konsumenter och berörda yrkesutövare. Det skulle också innebära en större frihet fördem som arbetar i offentlig sektor att välja arbetsgivare eller starta eget. Medan regeringen i sin förnyelse av den offentliga sektorn uppenbarligen vill undanta viktiga områden som barnomsorgen, skolan, sjukvården och arbetsmarknadspolitiken från privata initiativ, innebär den moderata uppfattningen att monopolen bör brytas upp och möjligheter till privata alternativ införas. Våra förslag om vårdnadsbidrag, skolpeng och sjukvårdsförsäkring, som redovisas utförligt i andra motioner, är konkreta exempel på hur enskilda initiativ skulle kunna beredas utrymme som finansieringen alltjämt sker via den offentliga sektorn. Effektivisering genom avmonopolisering och avreglering handlar om att skapa en både livskraftig privat servicesektor och en väl fungerande offentlig sektor, som i större utsträckning kan koncentrera sig på de uppgifter som enbart den kan sköta. Denna politik öppnar också möjligheter att varaktigt sänka skattetrycket. Regeringen gör ett stort nummer av att budgetpropositionen på innehåller ett budgetförslag som uppvisar balans. Det är visserligen sant att man får gå för att finna en budgetproposition som innehåller ett totalbalanserat budgetförslag. Trots detta innebär emellertid det redovisade budgetsaldot /90 en försämring gentemot innevarande års budgetsaldo, enligt senaste prognos med nästan 11 miljarder (se tabell 3). Regeringen har alltsedan 1982 haft en enligt vår mening alltför stark inriktning av den ekonomiska politiken på själva budgetsaldot. Det förväntade saldot framkommer i finansplanen som ett resultat av dels förslagen till utgiftsbeslut, dels antaganden om pris- och lönestegringen vid beräkningen av skatteinkomsterna. Dessa antaganden har emellertid regelmässigt underskattat den faktiska utvecklingen. Därmed har underskottet också blivit mindre än beräknat. Den snabbare pris- och löneutvecklingen har långsiktigt en negativ inverkan på ekonomin, vilket dock inte återspeglas i den till synes positiva budgetutvecklingen. Budgetsaldo för budgetåren 1983/84-1989/90 + 10,9l 1 Senaste prognos enligt finansplan 1989 Det budgetförslag sorn regeringen nu presenterar visar ett överskott på för /90. Det underliggande saldot uppskattas till minus . Regeringens beräkningar av skatteinkomsterna har emellertid utgått från alltför låga antaganden om kommande löneökningar. räknar regeringen med att lönesumman ökar . Denna siffra sönderfaller i två komponenter: en prisökning och en ökning av sysselsättningen . Enligt vår uppfattning torde en mer realistisk bedömning av löneökningarna 1990, i frånvaro av åtgärder exempelvis på skatteområdet som skulle kunna verka återhållande på löneutvecklingen, leda fram till en ökning med . Därmed borde skatteintäkterna räknas upp med åtskilliga miljarder, i synnerhet som de föreslagna skattehöjningarna inte lär vara inräknade i budgetkalkylerna. I likhet torde därmed budgetöverskottet 1989/90 bli betydligt större än vad regeringen räknar med. Därmed är det inte, som ovan påpekats, sagt att budgeten blir starkare, eftersom en snabbare pris- och löneutveckling har en långsiktigt negativ inverkan på ekonomin. Detta illustrerar hur missvisande det är att inrikta den ekonomiska debatten på det i finansplanen förutsedda budgetsaldot. Av tabell 4 framgår att det finansiella sparandet i hela den offentliga sektorn, vilket är ett mer relevant mått än det statliga budgetunderskottet, förväntas uppgå till under /90. Den offentliga sektorns bidrag till hela ekonomins finansiella sparande blir därmed av BNP. Utifrån en målsättning på balans i det offentliga sparandet finns således möjlighet att sänka skattetrycket med , om det visar sig att hushållen kan förmås att öka sitt sparande i motsvarande mån. Finansiellt sparande i stat, kommuner och socialförsäkringssektor 1982/83 och 1987/88-1989/90 -57,1 -38,0 Andel av BNP (%) 3 1988189.3 sami. I finansplanen sägs på flera ställen att finanspolitiken måste präglas av Mot. Ändå kan konstateras att finanspolitiken enligt den beräkning Fi214 som redovisas i nationalbudgeten inte varit mer expansiv under något regeringsskiftet än den väntas bli . blir den finanspolitiska effekten positiv. konsumtionen väntas öka med 1989 och Bakom dessa siffror ligger en beräknad tillväxt i den kommunala konsumtionen med , något som väntas leda till en kraftig sysselsättningsökning i kommunerna. Mot denna bakgrund kan budgeten inte betecknas som stram, i synnerhet som industrins expansion i betydande utsträckning hämmas av brist på arbetskraft. Regeringen erkänner visserligen att den kommunala konsumtionen överskridit vad angett som förenligt med en balanserad utveckling av samhällsekonomin. Dessutom framhålls att behovet av att dämpa den kommunala konsumtionsökningen accentueras av bristen på arbetskraft och risken för att kommuner och landsting driver upp lönekostnadsökningen i ekonomin för att tillgodose behovet av personal. Mot denna bakgrund hade det varit motiverat med en restriktiv behandling av bidragen till kommunerna. Men regeringen har valt utvägen att skjuta behandlingen av de kommunalekonomiska frågorna till kompletteringspropositionen.Till dess har dock omställningstiden för kommunerna blivit i motsvarande mån kortare, vilket försvårar en imbromsning . Likaså hade en hårdare budgetprövning vad gäller stöd till företagen och anslag till olika statliga myndigheter varit önskvärd. Därmed skulle finanspolitiken kunna vara stramare på utgiftssidan. Besparingarna vad gäller subventioner och bidrag till hushållen borde också ha varit större men mer än väl motverkats med skattesänkningar. Motivet till den nya vinstskatt som finansministern presenterade sägs i finansplanen vara stabiliseringspolitiskt (trots att det i samma finansplan på sid. 21 slås fast att höjningar av skattetrycket inte bör användas som stabiliseringspolitiskt instrument). Regeringen hävdar att skatteskärpningen på företagen leder till att löneökningarna dämpas. genomdrev regeringen i samma syfte en omfattande likviditetsindragning från företagen, varpå lönestegringen blev dubbelt så snabb som beräknat. All erfarenhet liksom vetenskaplig forskning visar att företagens vinster inte spelar någon roll för löneökningarna jämfört med i första hand situationen på arbetsmarknaden och därnäst den förda skattepolitiken. Tvärtom kan det hävdas att en höjd vinstbeskattning minskar företagens motstånd mot lönehöjningar, eftersom alternativet är att merparten av pengarna går bort i skatt.