mot · GD02N60 · 1989-01-01 00:00:00 — Som försvar för denna skattestimulans anförs ofta att nästan alla andra regelsystem (t.ex. kreditgarantier och skattemässig vinstutjämning) i mindre eller större utsträckning gynnar stora företag och företagsgrupper. kan endast Industrifonden och staten lämna särskilda villkorslån till riskfyllda projekt. Lånen är skattepliktiga för mottagaren och bör följaktligen vara avdragbara för givaren - och kan därmed kvittas mot utvecklingskostnader eller andra initialkostnader i projekten. kan man på goda grunder hävda att skattesystemet inte medger enskilda näringsidkare att lämna motsvarande lån på liknande villkor. Därmed socialiseras och begränsas denna marknad för riskkapital till förfång för de enskilda företagen och ekonomin som helhet. Fördelen för mottagaren - med villkorslånet - är att balansräkningen krymps (lägre redovisade lån på passivsidan och aktiverade utvecklingskostnader på aktivsidan av balansräkningen) som lånen betalas tillbaka i form av vinstandelar eller royalty på projekten endast i den mån sådana uppstår. Fördelen för långivaren är att riskexponeringen blir mindre än annars ge noin att låhen blir skattemässigt avdragbara i samband med att de betalas ut Mot. och skatt erläggs först när vinsterna verkligen uppstår. Vi anser det angeläget att det görs möjligt för enskilda företag och personer att lämna någon form av villkorslån/vinstandelslån. På detta sätt skapas eti efterstfävansvärd mångfald, som förnyelsen av teknik och näringsliv stimuleras. bör uppdra åt regeringen att skyndsamt återköntma med förslag till nödvändiga åtgärder för att möjliggöra detta. Det är väsentligt att erfarenheter från företagande, kapital och nya företag på detta sätt kan sammanföras för att stärka småföretagens riskkapitalförsörjning och allmänna kompetens. Detta som systemet verkar inom ramen för en fungerande marknadsekonomi med mångfald, näringsfrihet och privat ägande. Statsmakten skall enligt vår uppfattning inte onödigtvis gå in med skattemedel för att stödja den ena eller andra företagssektorn eller företaget. Nyföretagandet kan aldrig administreras fram. I stället är företagandet ett samspel mellan ett gott och konkurrenskraftigt företagsklimat och enskilda människors idéer och ambitioner. Kreditförsörjningen sker bäst på en fri marknad med mångfald och konkurrens. finns en fungerande kreditmarknad, varför statsmakten normalt inte bör bedriva någon sådan verksamhet. Vad avser företagskonsultverksamhet bedrivs även den bäst i öppen och fri konkurrens på marknadens villkor. Konsultbranschen har - trots en orättvis beskattning - vuxit starkt och får anses vara väl utbyggd. Vi ser två undantag från dessa huvudregler: Den ena är att stimulera och främja nyföretagandet. Den andra är att försörja utsatta regioner med viss lokal konsultkompetens för att underlätta för småföretagandet. Det är kring dessa två huvudfunktioner utvecklingsfonderna har sitt existensberättigande som en statsunderstödd verksamhet. Dessa principer stämmer dessutom väl överens med vad som gäller i många länder i . Det är viktigt att utvecklingsfonderna inom dessa ramar ges möjlighet att vara en effektiv hjälp till företagarna och i synnerhet nyföretagandet. Rådgivningsverksamhet bör huvudsakligen inriktas på att främja just start av företag. Presumtiva företagare behöver ofta råd kring hur ett företag skall startas och drivas. Det är bra att regeringen äntligen godtar att begränsningen av utvecklingsfondernas verksamhetsområde tas bort, så att även företag inom den eftersatta servicenäringen kan få hjälpa. Utvecklingsfonderna bör - som en följd av ovanstående resonemang - inte ägna sig åt utlåningsverksamhet. Företagens kreditförsörjning kan ske genom de normala kanalerna på kreditmarknaden. Det är naturligt att fonderna därvidlag utgör en samarbetspartner för såväl kreditinstitut som företag. På detta sätt skapas en konkurrens mellan kreditinstituten, som kompetens inom olika områden tillförs. För utveckling av nya produkter finns även möjlighet att erhålla stöd från Mot. bl.a. Styrelsen för Teknisk Utveckling. Det ankommer naturligtvis även på N60 utvecklingsfonderna att förmedla och främja sådana kontakter. Regeringen vill dra in sammanlagt från fonderna. En miljard skall dras in till statsbudgeten medan utvecklingsfonderna skall satsa som ägarkapital i de nya utvecklingsbolag regeringen vill inrätta. Efter de av regeringen föreslagna indragningarna kommer utvecklingsfonderna fortfarande att disponera för finansieringsändamål. Fondernas kreditgivning bör helt upphöra. Fondernas nuvarande likvida medel bör indragas till statskassan. Efterhand som utlånade medel blir tillgängliga bör dessa också återbetalas till staten. Utvecklingsfondernas möjligheter att fungera effektivt har försvårats genom att styrelseledamöterna tillsätts av landstingen utifrån politiska meriter. Vi har i andra sammanhang framhållit att landstingen enbart bör vara verksamma inom vård- och omsorgsområdet. Att vara huvudman för utvecklingsfonderna ligger således utanför det ansvarsområde som vi anser landstingen bör ha. Nuvarande avtal mellan staten och landstingen löper ut vid slutet av . Staten bör då utnyttja tillfället att överenskomma med landstingen om att dessa lämnar sitt ägarengagemang i utvecklingsfonderna till staten. Vi har länge framhållit att det måste finnas fler personer med erfarenhet från näringslivet i utvecklingsfondernas styrelser. Det bör fastslås att styrelsen huvudsakligen skall bestå av personer som är aktiva inom näringslivet. Val av ledamöter bör ske på det regionala planet. bör utse ledamöterna i utvecklingsfondens styrelse. I propositionens bilaga två behandlas frågor inom område. Delvis är det fråga om förslag som borde lagts fram av regeringen , men som då undantogs med hänvisning till att en särskild proposition om de infrastrukturella frågorna skulle komma att läggas . Så har inte skett. I stället har ärendet reducerats till en bilaga i propositionen om vissa näringspolitiska frågor. Detta är otillfredsställande, eftersom frågorna om infrastruktur och kommunikationer är alldeles för betydelsefulla för att behandlas på detta sätt. Man kan inte, som regeringen gör, nöja sig med att konstatera att pengarna inte räcker. Det krävs förslag om hur problemen skall kunna lösas. har aviserats långtgående förslag till finansiering, men dessa tycks nu helt ha försvunnit. Det har länge stått klart att de medel som anvisas över statsbudgeten för drift, underhåll och investeringar i infrastruktur inte är tillräckliga. I årets budgetproposition anför regeringen: De offentliga investeringarna i infrastrukturen för transporter uppgick under första till i genomsnitt ca i 12 Staten svarade därvid för . 1989/90 uppgick investeringarna till penningvärde. I jämförelse med har investeringarna minskat räknat i fasta priser. investerades i genomsnitt penningvärde. Det är framför allt statliga och kommunala investeringar i vägar och gator som minskat. Någon lösning på detta problem lämnas dock inte av regeringen. I nu aktuell proposition meddelas bara att Mot bakgrund av att statsbudgeten inte kan bära alla kostnader för nödvändiga åtgärder kommer jag att föreslå att det fortsatta arbetet inriktas mot att finna nya finansieringsformer för att garantera driften och den fortsatta utbyggnaden av infrastrukturen . Förutom att konstatera att behoven inte kan tillfredsställas över statsbudgeten föreslår regeringen inte något annat än att anslagen räknas upp med i genomsnitt , och att en särskild infrastrukturfond för transportsektorn skall inrättas. Konstruktionen av denna är märklig - i den mån den över huvud taget framgår av den knapphändiga propositionstexten - och förefaller vara mer inriktad på att åstadkomma stabiliseringspolitiska effekter än på investeringar i infrastrukturen. Av skrivningarna framgår inte heller hur stor del av fondens avkastning som skall användas för investeringar och dessa förutsätts dessutom endast behövas inom järnvägs- och kollektivtrafikområdena. Väginvesteringar kan med andra ord inte komma i fråga. Det är svårt att undgå misstanken att den föreslagna fonden yxats till i största hast utan att förslagsställarna haft tillräcklig tid att tänka igenom vare sig innehåll eller konsekvenser. Det kan konstateras att det finns ett stort behov av att får ytterligare medel till sitt förfogande. En mängd invändningar kan dock riktas mot det förslag regeringen lagt fram. Det sägs i propositionen att fonden skall möjliggöra en omfattande lånefinansierad utbyggnad av infrastrukturen. Upplåning, som inte kombineras med andra finansieringsformer, innebär dock i sig bara att tidpunkten för betalningen skjuts fram i tiden, inte att tillgångarna blir större. Tillförs inte sektorn mer pengar - via ökade intäkter eller höjda anslag - blir resultatet således endast en tidigareläggning av investeringarna, inte en utökning. Regeringens förslag att fondens medel inte skall kunna användas förrän det är lämpligt från stabiliseringspolitisk synpunkt reducerar värdet av dessa medel högst avsevärt. Investeringarna kommer ju då inte att bedömas efter hur motiverade de är för infrastrukturen utan efter hur väl de överensstämmer med regeringens stabiliseringspolitiska ambitioner. För det fall fonden trots allt inrättas bör det inte ankomma på regeringen utan på att fatta beslut om användningen av dessa medel. Den av regeringen föreslagna fonden bör emellertid inte inrättas. I en kommittémotion av m.fl. om finansieringen av statens investeringar (1989/90:Fi 715), vilken väcktes under allmänna motionsperioden , behandlas bl.a. affärsverkens investeringar: Eftersläpningen på investeringsområdet, särskilt inom områden som ändrar inriktning på grund av tekniska genombrott, har skärpts genom att affärsverken traditionellt hänvisats till en hög självfinansieringsgrad. Detta har dessutom försvårat nysatsningar i form av investeringar med lång livslängd. Nackdelen med en tung självfinansiering av infrastrukturinvesteringar hänger samman med att behoven av förnyelse av anläggningskapitalet uppvisar stora svängningar. Behovet av nyinvesteringar och därmed senare reinvesteringar kännetecknas i regel av diskontinuitet. Perioder av genomgripande teknisk förnyelse brukar avlösas av perioder under vilka den introducerade tekniken fortlever i stort sett oförändrad. Med en hög självfinansieringsgrad blir det svårt - om inte ogörligt - att hålla en väl avvägd investeringtakt i tider av dynamisk teknikutveckling. Kravet på hög självfinansieringsgrad inom den svenska affärsverkssektorn har således inneburit att våra infrastrukturinvesteringar allvarligt försenats. Dessutom leder självfinansiering till att investeringar med kort payoff-tid kommer att bedömas som mer gynnsamma än investeringar med lång livslängd. Genom att fastställa krav på soliditet och räntabilitet samt preciserade beskrivningar vad gäller pris- och servicenivå för verksamheten kan statsmakterna kontrollera hur verksledningarna infriat kraven. Detta innebär att regering och riksdag inte borde behöva ägna sig åt att mera i detalj styra investeringar och upplåning. I stället bör verksledningarna via en självständig kapitalanskaffning och kapitalhantering få ytterligare verktyg med vars hjälp de kan uppnå uppställda mål för räntabilitet och soliditet som hänsyn tas till restriktioner i form av mål för pris- och servicenivå. Det är uppenbart att verksledningarna om de hänvisas till för sin externa finansiering inte får den frihet som är nödvändig för affärsverkens omfattande verksamhet inom industrisektorn och på tjänstemarknaden. Verken bör, enligt vår mening, själva få göra sina affärsmässiga bedömningar av och prioriteringar mellan olika investeringar, och välja den från teknisk och ekonomisk synpunkt lämpligaste tidpunkten för investeringarna. Förskjutningar i tiden kan åstadkommas genom upplåning som sedan betalas med exempelvis ökade intäkter eller anslagsmedel som faller ut . För att finansiera de nödvändiga investeringarna krävs dock ytterligare åtgärder av annat slag. Målet skall vara att endast lönsamma investeringar kommer till stånd, men att å andra sidan alla lönsamma investeringar faktiskt blir av. Därigenom bör det bli möjligt att åstadkomma finansieringsmodeller som inte bygger på att medel fördelas över statsbudgeten. Dock måste även fortsättningsvis vissa regionalpolitiskt motiverade investeringar finansieras över statsbudgeten. Generellt bör affärsverken få möjlighet att omvandla sina tillgångar till den lämpligaste formen. Det innebär exempelvis att mark och byggnader skall kunna försäljas om de sålunda influtna medlen kan användas så att de ger högre avkastning på något annat sätt. Likaså bör man kunna försälja fordon och maskiner, och tillgodogöra sig avkastningen. När det är förmånli gare att hyra eller leasa jämfört med att äga skall denna möjlighet kunna stå Mot. 1989/90 öppen. Ovanstående åtgärder ger en ökad flexibilitet, som det skapar förutsättningar för en ökad effektivitet. Regeringen bör därför få i uppdrag att återkomma till med förslag till åtgärder i enlighet med dessa riktlinjer. Vi anser att särskilda satsningar på den rälsbundna infrastrukturen bör göras. Dessa bör i första hand finansieras genom upplåning på den öppna marknaden, samfinansiering med näringslivet eller avyttring av vissa nu befintliga tillgångar i form av mark och byggnader m.m. i enlighet med vad som ovan anförts. bör dessutom utveckla modeller för avtal som bygger på att gör investeringar som ett led i ett avtal med avnämare som sedan genom avgifter betalar investeringen helt eller delvis. Detta innebär förvisso ett avsteg från principen om enhetliga kilometeravgifter för användarna, men lösningar av detta slag bör kunna tillgripas om de möjliggör investeringar som annars inte skulle kunna komma till stånd. Detta förutsätter också att får sluta avtal direkt med (potentiella) trafikerare, utan att behöva gå över statsbudgeten. Regeringen bör återkomma till med förslag i enlighet med dessa riktlinjer. Detta är dock en lösnig . Initialt behövs budgetmedel för att investeringar skall kunna koma till stånd. Genom försäljning av statliga företag, eller aktier i sådana företag, vilket föreslagits i en borgerlig trepartimotion (1989/90:N214), kan staten tillföras betydande intäkter, vilka kan användas bl.a. för infrastrukturinvesteringar. På så sätt byts statlig förmögenhet i en form ut mot förmögenhet i annan form, utan att den statliga förmögenheten för den skull vare sig ökar eller minskar i omfattning. Det bör vara möjligt att kommande år avyttra aktier, eller företagsandelar, för . Som framgått ovan bör den av regeringen föreslagna infrastrukturfonden inte inrättas. I stället bör egna möjligheter att göra investeringar förbättras, dels genom den typ av åtgärder som redovisats ovan, dels genom att en höjning sker av anslag för nyinvesteringar i stomjärnvägar. bör anvisa till detta ändamål för nästa budgetår, vilket innebär en höjning med nästan i förhållande till regeringens förslag. Med vårt förslag kommer anslaget - till skillnad från regeringens yrkande - att ligga i nivå med trafikpolitiska beslut . 6.4 Anslag till vägar Vad beträffar vägarna är möjligheterna begränsade att åstadkomma direkta överenskommelser om finansieringen mellan användarna och investeraren, i allmänhet , I vissa fall bör det dock vara möjligt när det gäller nybyggnad av broar och motorvägar. I övriga fall måste andra finansieringsformer till, och i avvaktan på nya Mot. lösningar är det endast budgetmedel som står till buds. De medel som anslås N60 denna väg är dock otillräckliga, och har så varit under en lång följd av år. Det är därför nödvändigt att finna nya finansieringsformer för väginvesteringar och vägunderhåll. Regeringens förslag om att skall kunna ta upp lån för investeringar är närmast meningslöst så länge man inte löser problemet med medelsförsörjningen. Utan annan finansiering medför ju upplåningen bara att projekt tidigareläggs, inte att investeringarna blir större. När det gäller drift och byggande av vägar måste, enligt vår mening, ytterligare medel ställas till förfogande. Under en följd av år har anslagen till byggande, underhåll och drift av vägnätet varit alltför låga. är skillnaden stor mellan av yrkade medel för byggande och underhåll av vägnätet, och det anslag regeringen föreslår. Storleken på de av regeringen föreslagna anslagen är, enligt vår mening, otillräcklig. Föreslagna medel täcker inte ens kostnaderna för att hålla nuvarande vägkapital på oförändrad nivå. Den successiva kapitalförstöring som ägt rum under en följd av år motiverar - tillsammans med behovet av investeringar i nya vägar - enligt vår mening att som en extraordinär åtgärd anvisar utöver regeringens förslag som en extra insats under /91 för detta ändamål. De förbättringar av infrastrukturen som blir följden får stor betydelse för svenskt näringsliv och svensk ekonomis tillväxtmöjligheter. Åtgärderna medverkar därutöver till en bättre miljö och till förbättrad trafiksäkerhet. För drift och underhåll av statskommunvägar har regeringen föreslagit ett anslag på . Anslaget bör höjas till den nivå begärt, . För drift och underhåll av de numera - generellt sett - eftersatta statliga vägarna bör anvisas . Det är 513 miljonor kronor mer än regeringens förslag. Vi föreslår därför att anslaget för bidrag till drift och byggande av enskilda vägar höjs till den nivå begärt, nämligen för /91. Det innebär en ökning med i jämförelse med regeringens förslag. Anslaget Byggande av länstrafikanläggningar bör höjas till 1 . Regeringen föreslår att av anslaget till drift och underhåll av statliga vägar skall användas för inköp av utrustning för automatisk hastighetsövervakning. I enlighet med vad vi förespåkat tidigare i annat sammanhang anser vi att automatisk hastighetsövervakning inte skall införas. Vi föreslår därför att medlen i stället används för drift och underhåll av vägar. Med hänvisning till det anförda hemställs 1.att avslår regeringens förslag om lag om ändring i lagen (1983:1092) med reglemente för allmänna pensionsfonden, 2.att avslår regeringens förslag om ändrade riktlinjer för utvecklingsfondernas och stiftelsen Mot. 1989/90 verksamhet, N60 3.att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvecklingsfondernas och stiftelsen , 4.att avslår regeringens förslag till riktlinjer för nya statliga riskkapitalbolag, 5.att avslår regeringens förslag till ändrade riktlinjer och ökat kapitalbehov för Stiftelsen Småföretagsfonden, 6. att avslår regeringens förslag att bemyndiga regeringen att överlåta statens aktier i , , , , , , AB , , samt till ett nybildat av staten ägt förvaltningsbolag, 7.att avslår regeringens förslag om statens framtida andel av röstvärde och kapitalandel i förvaltningsbolaget liksom möjligheten att ge ut till aktier konvertibla förlagslån, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om nationellt kollektivt kapital, 9. att hos regeringen begär förslag till förändrad företagsförvärvslagstiftning i enlighet med vad som i motionen anförts, 10. att hos regeringen begär en utredning beträffande utlänningsförbehållen i företagens bolagsordningar i enlighet med vad i motionen anförts, 11. att avslår regeringens förslag att till Värdepappersskatt vid försäljning av vissa aktier ägda av staten anvisa ett förslagsanslag av , [att hos regeringen begär förslag till nya finansieringsformer för infrastrukturinvesteringar i enlighet med de i motionen angivna riktlinjerna,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om användningen av anslaget B 2 Drift och underhåll av statliga vägar för anskaffning av utrustning för automatisk hastighetsövervakning,1] [att till Bidrag till drift och underhåll av statskommunvägar för /91 anvisar ett reservationsanslag av 1 ,1] [att till Byggande av länstrafikanläggningar för /91 anvisar ett reservationsanslag av 1 ,1] [att till anslaget Bidrag till drift och byggande av enskilda vägar för /91 anvisar ett reservationsanslag av ,1] [att avslår regeringens förslag om inrättande av en Infrastrukturfond för transportsektorn,1] [att till Nyinvesteringar i stomjärnvägar för /91 anvisar ett reservationsanslag på 1 . ][att till Drift och underhåll av statliga vägar för budget /91 anvisar ett reservationsanslag på 6 373 000 000 kronor.1] () () () () () Mot, 1989/90 N60