mot · GC02Ju501 · 1989-01-11 00:00:00 — Undantag gäller för dem som dömts till fängelse i lägst för särskilt allvarlig brottslighet och där det finns risk för att han efter frigivningen fortsätter med brottslighet av samma slag. Halvtidsfrigivningen som har gällt har kommit att bli mycket kritiserad. Kritiken inriktar sig framför allt mot att det har kommit att bli för stor skillnad mellan domens formella och reella innebörd. har också föreslagit att en återgång skall ske till villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden. Vi delar kommitténs bedömning och förutsätter att regeringen presenterar förslag med denna innebörd. 1988/89 Ju501 Skall vi behålla villkorlig frigivning? Den villkorliga frigivningen är i dagens kriminalpolitik en viktig del av rehabiliteringen av de kriminella. Den dömde lämnar anstalten och övergår istället till kriminalvård i frihet. Under hot om att den villkorligt medgivna friheten kan förverkas ställs krav på skötsamhet . Vi anser emellertid att man kan ifrågasätta om det överhuvudtaget finns anledning att behålla den villkorliga frigivningen. Kanske är det bättre att låta den reella och formella strafftiden överensstämma i sin helhet? Ett straff skall vara ett straff och när detta upphör skall också övervakningen upphöra. Att avskaffa den villkorliga frigivningen måste naturligtvis få konsekvenser för den totala strafftiden. En sådan åtgärd förutsätter därför avkortade strafftider, vilket också fängelsestraffkommittén har föreslagit. Att avskaffa den villkorliga frigivningen kommer dock att leda till att de åtgärder som görs inom kriminalvården för att återanpassa de intagna till ett liv i frihet måste förändras. Många frigivna kommer ha ett behov av hjälp och stöd men om den villkorliga frigivningen avskaffas måste återanpassningen bygga på frivillighet och inte längre ske under straffhot. Vi kan inte nu ta ställning till om sådan frivillighet kommer att försvåra eller underlätta detta arbete. Vi anser därför att de för- och nackdelar med att avskaffa den villkorliga frigivningen som vi här har redovisat bör studeras närmare inom ramen för den utvärdering som vi inledningsvis föreslagit. Skall frigivningen vara obligatorisk? är den villkorliga frigivningen obligatorisk för intagna som har en strafftid . Vi anser att det finns skäl att ifrågasätta denna ordning. Det huvudsakliga skälet mot att återinföra den fakultativa frigivningen, dvs en prövning i det enskilda fallet, anses vara att detta leder till rättsosäkerhet. Enligt vår uppfattning bör utgångspunkten, i avvaktan på den ovan föreslagna utredningen, även fortsättningsvis vara att frigivningen skall vara obligatorisk. Emellertid bör möjlighet ges att i enskilda fall besluta att villkorlig frigivning inte skall beviljas. De kriterier som skall kunna föranleda att en intagen inte friges villkorligt , två tredjedelar, skall vara tydligt angivna. Det skall framför allt gälla dem som ertappats med att hantera narkotika eller permissioner. Ställ större krav på skötsamhet För den som är villkorligt frigiven gäller en prövotid . skall den frigivne iakttaga skötsamhet. Kraven på skötsamhet som frivården ställer i praktiken skiftar avsevärt. Särskilt gäller detta kravet på avhållsamhet från droger. Vi anser att det är angeläget att skärpa kraven på dem som är villkorligt frigivna. Om en klient inte följer de anvisningar som frivården ger bör utgångspunkten vara att vederbörande återintages på anstalt. Grundläggande bör vara att missbruk av narkotika inte accepteras under vare sig anstaltstiden eller prövotiden. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den intagne kan få tillstånd att lämna k. korttidspermission. Den förekommer i två olika former, nämligen regelbunden permission och särskild permission. Utöver dessa finns frigångspermission och besökspermission. Utanför regelsystemet men inom ramen för korttidspermissionerna finns något som i dagligt tal kallas lufthålspermission. Det är den form av permission som ges till intagna som bedöms behöva lämna anstalten ett tag utan att någon av de formella permissionsreglerna är helt tillämpliga. Nya permissionsregler för långtidsdömda beslöt att delvis nya regler skall gälla vad gäller placeringen på anstalt av långtidsdömda och deras permissioner. Den som har dömts till fängelse i lägst skall särbehandlas i vissa avseenden, däribland villkoren för permissioner, om det med hänsyn till arten av brottsligheten eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att fortsätta brottslig verksamhet innan straffet har avtjänats. Samma restriktioner skall, liksom , gälla den som har dömts till fängelse i lägst för grov narkotikabrottslighet. Konsekvensen av dessa bestämmelser innebär att de kategorier dömda som omfattas av ovan nämnda regler de vistas på riksanstalt endast får beviljas särskild permission och bara om det finns särskilda skäl till det. Vidare skall sådan intagen i fortsättningen vara bevakad under sådan permission. I samband med att reglerna för vilka kategorier intagna som skulle särbehandlas ändrades av yrkade bl.a. att möjligheten till särbehandlingen borde gälla samtliga som dömts till fängelse i lägst oavsett brottslighetens karaktär. Enligt har en person som har erhållit ett så långt fängelsestraff som normalt sett gjort sig skyldig till mycket svår brottslighet, exempelvis allvarliga våldsbrott. I sådana lägen måste allmänhetens skyddsintresse kunna sättas i första rummet. bör därför med komplettering av sitt tidigare beslut skärpa möjligheterna då särbehandling av intagna får göras. I större utsträckning bör beslut om permissioner också vara beroende av dels hur de intagna skött tidigare permissioner, och dels hur de uppför sig . T ex anser vi att den som påträffas med att missbruka narkotika inte bör beviljas permissioner förrän efter en prövotid som bestäms i varje enskilt fall. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Skilda former av permissioner Inom straffrätten finns vissa allmänna krav för att någon skall fällas till ansvar för brott. Ett krav är att den åtalade faktiskt har begått handlingen, ett annat att handlingen omfattas av gärningsmannens uppsåt. Handlingen skall ha begåtts med vett och vilja. Sedan gammalt har personer med vissa själsliga svaghetstillstånd undantagits från den straffrättsliga sanktionen. Särbehandlingen beror inte på att gärningsmannaskap inte föreligger och inte heller på att uppsåtet saknas utan på en moralisk uppfattning att gärningsmannen inte kan hållas ansvarig för sitt handlande, tillräknelighetsläran. Tillräknelighetsläran har i svensk rätt tagit sig uttryck i att rätten kan förordna att den som har begått brott istället för att dömas till fängelse kan överlämnas till pyskiatrisk vård. Förutsättningen för detta är att en medicinsk utredning visar att han behöver sådan vård. Rätten får dock besluta om överlämnande endast om gärningen har begåtts under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av så djupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom. Det nuvarande påföljdssystemet är behäftat med brister. Ett relativt lindrigt brott kan leda till tvångsvård , medan den som har begått ett mycket svårt brott ibland släpps fri efter kort vårdtid därför att han inte längre bedöms vara i behov av vidare psykiatrisk vård. Vidare visar exempel att det ibland tycks vara en tillfällighet om någon överlämnas till sluten psykiatrisk vård eller döms till fängelse. Denna kritik har framförallt framförts mot de s k jämställdhetsfallen. Enligt vår uppfattning måste man även fortsättningsvis vid bedömningen av en åtalads gärning utgå från tillräknelighetsläran. Emellertid anser vi att man bara bör acceptera att det är i fall då någon är allvarligt psykiskt störd, sinnessjuk i mening, som personen skall överlämnas till sluten psykiatrisk vård. Däremot bör en avgränsning ske av de förutsättningar som skall grunda möjligheterna att bli överlämnad till sluten psykiatrisk vård. Detta innebär en väsentlig begränsning av användningen av den s k jämnställdhetsregeln. Skilda studier visar att jämställdhetsregeln har fått en mer vidsträckt tillämpning än vad som var avsett när begreppet infördes. Det är också personer som bedöms som jämställda som har de kortaste vårdtiderna och som oftast förekommer i uppmärksammade återfall i brott. Vanliga påföljdsregler bör därmed i huvudsak gälla för de lagöverträdare som bedöms som jämställda. Därmed kommer också särskilda påföljdsregler för psykiskt störda lagöverträdare att tillämpas i färre situationer än enligt den nuvarande lagstiftningen. Vad vi här har anfört bör som sin mening ge regeringen till känna. Företrädare för kriminalvården vittnar om att en allt större andel av de personer som är intagna i anstalt eller föremål för frivård lider av olika psykiska problem. Detta är en följd av missbruksskador och ett resultat av att den psykiatriska vården numera i allt större utsträckning är organiserad som öppenvård. Enligt vår uppfattning har kriminalvården inte tillräckliga psykiatriska vårdresurser. Detta kommer att accentueras i ett läge där jämställdhetsbegreppet avskaffas. Vi är därför övertygade om att det krävs en upprustning och förstärkning av psykiatrin inom kriminalvården. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. På ett antal lokalanstalter finns en gemensam placering av män och kvinnor. Som regel finns det 25 platser för kvinnor på de 25 anstalter som har möjlighet att ta emot både kvinnor och män, men i något fall kan halva antalet intagna vara kvinnor. Erfarenheterna av de gemensamma placeringarna är skiftande. Särskilt i storstadsregionerna är erfarenheterna negativa. De kvinnliga intagna har där i vissa fall blivit utnyttjade av de manliga intagna, och det har visat sig svårt att tillgodose deras särskilda vårdbehov. Frågan om kvinnor och män skall placeras gemensamt på anstalt bör enligt vår uppfattning avgöras av kvinnorna själva. Vi anser därför att sådana arrangemang bör vidtas på lokalanstalterna att kvinnor och män kan vara åtskilda. I storstadsregionerna kan det bli aktuellt att reservera en särskild . Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Med hänvisning till det ovanstående hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en genomgripande utvärdering av kriminalvårdsreform inom ramen för en parlamentarisk utredning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ett igångsättande av en försöksverksamhet med samhällstjänst, 3. att beslutar om ändringar i reglerna om kontraktsvård i enlighet med vad som har förordats i motionen, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten för intagna att bli placerade på narkotikafria anstalter, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bekämpning av narkotika på anstalterna, 6. att hos regeringen begär förslag till ändring i tillämpliga lagar som föranleds av vad i motionen anförts om skärpning av straff vid återfall, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skärpta krav på dem som är villkorligt frigivna, 8. att beslutar om sådan ändring i tillämpliga lagar att förutsättningarna ökar att särbehandla intagna dömda till fängelse i lägst , 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om krav på skötsamhet vid permissioner, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om förändring av förutsättningarna att döma till sluten psykiatrisk vård, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av en förstärkning av psykiatrin inom kriminalvården, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten för kvinnliga intagna att välja att bli placerade isolerade från manliga intagna. () () () () () () () () ()