mot · GC02So276 · 1989-01-25 00:00:00 — 1988/89: So276 av förste vice talman och (båda m) En utvärdering och översyn av socialtjänstlagen Socialtjänstlagen möttes vid ikraftträdandet på många håll med stora förväntningar. Målen för skulle vara att främja människornas ekonomiska och sociala trygghet. Verksamheten skulle bygga på respekt för människornas rätt till självbestämmande och integritet. Lagens karaktär av målinriktad ramlag skulle ge kommunerna möjlighet att utforma verksamheten efter egna förutsättningar och behov. Helhetssynen skulle bli utmärkande för . Genom rätten till bistånd skulle den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Kommunen skulle ha det yttersta ansvaret för att de som vistades i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Grunden för socialtjänstreformen lades i då en fortgående ekonomisk tillväxt i kommunerna förutsågs. Verkligheten blev emellertid en annan. I av vikande resurser lämnar ramlagstiftningen i vissa fall utrymme för resursnedskärningar i strid med lagens målsättning (se bl. JO:s beslut om resursknappheten inom LVU- och LVM-vården). Bristen på detaljreglering av rätten till bistånd lämnar utrymme för olika tolkningar socialnämnderna emellan. Den rätt till ekonomisk och annan hjälp, som lagen avser att tillförsäkra den enskilde, är inte längre lika förutsebar. Den frihet som lagstiftningen avsett att tillförsäkra nämnderna har successivt fyllts ut av domstolarnas avgöranden. Rättspraxis tenderar att överta lagstiftarens roll. Helhetssynen har visat sig medföra stora påfrestningar på . Socialarbetarna har tvingats till en anpassning som förutsätter kunskaper inom nära nog alla delar av samhällslivet. Resultatet har i många kommuner blivit att vissa delar av har satts åt sidan. Detta har kommit till uttryck bl. a. genom att missbruksvården, den uppsökande verksamheten bland barn och ungdom samt familjehemstillsynen i många kommuner fått låg prioritet. Erfarenheterna leder i många fall fram till en återgång till ett mera specialiserat arbetssätt. Reglerna om det yttersta ansvaret har skapat stora svårigheter främst när det gäller ansvarsfördelningen mellan landstingskommunen och kommunerna. Detta har kunnat leda till att den enskilde under ett utdraget besvärsförfarande gått miste om den hjälp från samhällets sida, som lagstiftningen avsett att tillförsäkra honom. I andra fall, som i ett regeringsrättsutslag, har kommunen fått stå för kostnader som som huvudman för sjukvården har att bekosta men underlåtit att göra. Socialtjänstlagen har varit i kraft . Betydande erfarenheter finns hos enskilda och kommuner om hur lagen fungerar och i vilken utsträckning den främjar de övergripande målen. Det är enligt vår mening nu tid att göra en allsidig utvärdering av lagen liksom av dess anknytning till LVU och LVM (lagen om vård av unga respektive lagen om vård av missbrukare). En sådan utvärdering bör avse bl. a. följande frågor: Bör styras av målinriktad ramlag eller kräver den enskildes rättssäkerhet en högre grad av detaljreglering av verksamheten? Bör rätten till bistånd ges en mera entydig bestämning? Har möjligheten att överklaga ett beslut om bistånd i tillräcklig grad kunnat tillgodose den enskildes rättssäkerhet? Hur har helhetssynen fungerat? Hur har bestämmelserna om kommunens yttersta ansvar fungerat? Har tillämpningen kunnat leda till att den enskilde inte fått behövlig hjälp? Bör med hänsyn till utvecklingen och erfarenheterna i kommunerna andra ändringar i socialtjänstlagen övervägas? Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en allsidig utvärdering och översyn av socialtjänstlagen enligt vad i motionen anförts. () () 1988/89 So276