mot · GC02U202 · 1989-01-16 00:00:00 — måste givetvis mottagaren ta över finansieringsansvaret, men i dagens läge, med stora utlandsskulder och låg tillväxttakt, är det orimligt att kräva total driftkostnadsfinansiering av mottagarna. Det vi varit med om att starta bör vi också känna ansvar för att fullfölja. 4 En ökad känslighet inför mottagarländernas egna prioriteringar är ett viktigt sätt att visa respekt för dem såsom självständiga stater. Detta gäller framför allt prioriteringar mellan sektorer och formerna för biståndsöverföringar. Om mottagarlandets prioriteringar inte överensstämmer med våra bör vi säga det klart och tydligt. Vi bör inte med snäva svenska perspektiv tvinga på dem våra egna favoritprojekt. 5 Vi bör lära oss mer av andra biståndsgivare, såväl bilaterala som multilaterala, för att undvika misstag. Vi bör samordna vårt bistånd på ett mycket tydligare sätt med andra biståndsgivare än vad som varit fallet . Det finns mängder av exempel på olyckliga kollisioner och bristande samarbete mellan givare. De som blir lidande av detta är framför allt de fattigare länder vi alla försöker bistå. 3 Biståndets storlek och former anser att biståndet mot bakgrund av de stora behoven i mottagarländerna skall ha en särställning i budgetarbetet. Även i situationer när besparingar på alla andra anslag måste diskuteras skall biståndet skyddas. Det innebär däremot inte att varje enskilt biståndsanslag skall undgå granskning. Tvärtom är det, just med tanke på de fattiga människornas behov, särskilt angeläget att biståndets innehåll ständigt prövas på nytt så att formerna är så effektiva som möjligt. vill effektivisera biståndet, inte för att ge mindre utan för att kunna hjälpa fler. har bestämt motsatt sig alla manipulationer och nedskärningar av u-landsbiståndet. Enprocentsmålet är ett moraliskt bindande åtagande gentemot de fattiga länderna. Det får inte användas som kortsiktig budgetregulator. Utvecklingen av de svenska biståndsutbetalningarna är inte särskilt imponerande. Under en följd av år har vi legat mellan 0,8 och 0,, bl.a. beroende på otillräckliga anslagsökningar och alltför stora höjningar av anslag, t.ex. för u-krediter, som inte fullt ut kunnat förbrukas. Enligt vår uppfattning motiverar situationen i världen utökade svenska biståndsinsatser. menar att biståndet, mot bakgrund av både de enorma behoven och möjligheterna att ge en meningsfull hjälp, bör fortsätta att öka sin andel av våra samlade resurser. Det innebär ändå inte att vi avstår något Mot. av vår egen levnadsstandard, bara att vi avstår en något större del av den U202 De senaste svältkatastroferna som drabbat understryker ytterligare vikten av ett effektivt, generöst och växande u-landsbistånd. Även om enprocentsmålet uppnåddes senare än den tidpunkt ansåg motiverad och även efter den tidpunkt beslutat (1974/75) är det uppenbart att detta mål stimulerade biståndsdebatten. Anslagen höjdes i ett relativt högt tempo, med stor sannolikhet snabbare än vad som skulle blivit fallet utan denna utfästelse. Det är nu dags att formulera en ny långsiktig ambition för u-landsbiståndet. Målet bör vara av BNI. Jämfört med behoven kommer också ett sådant bistånd att vara endast ett marginellt bidrag till lösningen av problem. Vi vill på denna punkt citera i Hon påminner både om de väldiga behoven och om den ökade biståndsviljan och fortsätter: Det finns en grund att stå på för en regering som vill satsa djärvt på att gå utöver delmålet för att i varje fall nå de som är ett minimum för en anständig målsättning enligt Tinbergens undersökningar. bör öka sina ansträngningar att förmå övriga i-länder att höja sitt bistånd och i ett första steg uppnå FN:s utbetalningsmål på 0,. (Det svenska 1%-målet är ett anslagsmål; våra utbetalningar låg 1987 på 0,av BNI). Andra länders underlåtenhetssynder kan dock aldrig vara ett argument mot ökade svenska insatser. Tvärtom kan motsatsen hävdas. När andra länders bistånd stagnerar eller minskar ökar värdet av generösa svenska insatser. Det gäller givetvis särskilt när internationella biståndsorgan får finansieringsproblem till följd av nedskurna bidrag. Det finns biståndspolitiska skäl för att ökningen av det svenska biståndet skall ske successivt under åtskilliga år. Redan 1%-målet innebär att biståndet växer i fast penningvärde (så länge vi har ekonomisk tillväxt). Biståndsorganen och de enskilda organisationerna måste ges tid och rimliga möjligheter att anpassa sitt arbete och sin administration. Enligt mening bör biståndet öka som andel av BNI. Vi föreslår mot denna bakgrund att biståndsramen höjs med 200 milj. kr. i förhållande till regeringens förslag. har länge i internationella sammanhang arbetat för obundet bistånd, dvs. bistånd som ges utan krav på upphandling i givarlandet. Bindningar kan visserligen utformas på ett mer eller mindre skadligt sätt beroende bl.a. på om biståndet binds till vissa specificerade varor eller bara allmänt till givarlandets leverantörer. Men från liberal synpunkt råder det ingen tvekan om att obundet bistånd är att föredra. Bundet bistånd strider mot frihandelstanken. Mottagarlandets valfrihet begränsas. Det riskerar att fördyra de upphandlade varorna, eftersom konkurrensen begränsas. Det kan också leda till en rad praktiska problem för . Ett klassiskt exempel är som av olika givare försetts med 18 olika vattenpumpar - med åtföljande behov av 18 olika sorters reservdelar. I svensk biståndsdebatt har krav på en ökad andel bundet bistånd framför allt framförts från industrin och från . Inte sällan har samma debattörer på en gång begärt högre effektivitet och ökad bindningsgrad. Om man med effektivitet menar att biståndet i så hög grad som möjligt skall vara till glädje för de mottagande människorna leder ökad bindning till lägre effektivitet, inte högre. Man kan givetvis hävda att biståndet ändå, av hänsyn till svensk industri och sysselsättning, bör bindas till upphandling i . Det bör då understrykas att svenska företag givetvis får order i biståndssammanhang under förutsättning att de är konkurrenskraftiga. Det bundna biståndet uppges i budgetpropositionen ligga på av det totala anslaget, medan återflödet till är väsentligt högre, kring . En ökad bindning kan i princip betraktas som ett slags subvention till en produktion som annars inte skulle vara konkurrenskraftig. Om sådan verksamhet vet vi av både teori och praktik att den är ekonomiskt osund. Dessutom skulle återflödet sannolikt inte börja öka förrän vid en mycket hög bindningsgrad. Till att börja med skulle effekten bara bli att uppköp som redan görs i formellt skulle registreras som bundet bistånd. förekommer i huvudsak tre olika former av bundet bistånd: - bundet importstöd (dvs. - internationellt livsmedelsbistånd (bl.a. våra leveranser till vissa internationella beredskapslager) - gåvodelen i de s.k. u-krediterna Det bundna biståndets andel av det landinriktade stödet har minskat. SIDA har också fått möjlighet att, efter tillstånd av regeringen, häva bindning vid risk för monopolupphandling. Detta är en, från liberal synpunkt, positiv utveckling. anser att det bundna biståndet i princip bör avvecklas och ersättas med obundet gåvobistånd. Behoven i är så stora att det vi avsätter för bistånd snabbt bör komma till användning i former som är så gynnsamma som möjligt för de fattiga människorna. Avvecklingen kan inte ske och bör förenas med en ökad internationell aktivitet för avbindning av bistånd. Men färdriktningen måste vara klar. I sitt betänkande UU 1987/88:20 instämde utrikesutskottet i denna uppfattning: Utskottet delar synpunkterna i motion U202 (fp) att bistånd i princip bör vara obundet och vill därför förorda en fortsatt minskning av andelen bundet bistånd i det svenska biståndet. Biståndsministern redovisar en ambition att minska den del av det bundna biståndet som ligger inom landramarna, i första hand det varubistånd som lämnas som stöd för strukturanpassningsprogram. Det framgår däremot inte klart om avsikten med detta också är att den totala andelen bundet bistånd skall minska. Det är angeläget att så sker. Vissa delar av vårt internationella livsmedelsbistånd binds också till upphandling i . Det gäller bl.a. vårt bidrag till det internationella beredskapslagret av livsmedel för katastrofinsatser (IEFR). Dessutom är 2/3 av anslaget till Världslivsmedelsprogrammet bundet. Ett planerat överskott i svenskt jordbruk kan inte motiveras av biståndspolitiska skäl. Det kan däremot vara rimligt att använda en del av det överskott som uppstår av helt andra skäl för de leveranser vi åtagit oss att utföra. Det bundna biståndets nackdelar är här inte särskilt framträdande. Det är då viktigt att upphandlingen sker till världsmarknadspriser, inte till de avsevärt högre svenska regleringspriserna. 1985 beslutade att en del av livsmedelsbiståndet skall upphandlas till regleringspriser. har under en följd av år begärt att detta system skall avskaffas. Vi noterar därför med tillfredsställelse att några nya medel för detta inte föreslås i budgeten. Däremot anför biståndsministern att viss merkostnad av samma slag kan komma att finansieras av medel som tidigare överförts till SIDA under denna anslagspost. Det framgår inte alldeles tydligt vad som avses med skrivningarna i biståndsbudgeten på denna punkt. Enligt vår mening bör slå fast att det inte heller bör komma i fråga att reserverade biståndsmedel tas i anspråk för finansiering av den merkostnad som uppkommer vid upphandling av spannmål i . Anslagen för u-krediter har ökat kraftigt . Under vissa budgetår har mer pengar avsatts för detta ändamål än den ansvariga myndigheten hade begärt. Reservationerna har varit höga och låg vid utgången av förra budgetåret över en miljard. har det blivit aktuellt att omfördela anslag som avsetts för u-krediter till andra ändamål, bl a tekniskt bistånd. Regeringen föreslår också att BITS skall få bemyndigande att utnyttja 20 milj. kr. av ukreditanslaget för insatser inom verksamhet. De tre dominerande mottagarna av u-krediter är , och . Den lägsta tillåtna förmånlighetsgraden har höjts till för de minst utvecklade länderna och till för övriga efter en överenskommelse inom . I en granskning åt u-kreditutredningen riktade professor hård kritik mot kreditsystemet som helhet. En huvudpoäng i kritiken är att biståndet endast i ett (osannolikt) extremfall blir lika med u-kreditens gåvoelement. Subventioner av detta slag har nämligen en tendens att driva upp priserna. I så fall tillfaller en del av gåvoelementet företaget. Bohm hävdar också att det inte finns några biståndspolitiska skäl för denna typ av bundet bistånd. Gåvobistånd kan normalt alltid användas för att mjuka upp en exportkredit om u-landet så önskar. Men det kan också användas för andra ändamål om de är mer motiverade. Bindningen till uppköp just i har, som framhållits ovan, inga speciella fördelar för mottagarlandet. U-krediter kan givetvis också ha ett värde för , men det är Mot. osäkert hur mycket av det s.k. gåvoelementet som faktiskt kommer U202 Däremot vet vi att biståndspolitiska skäl alltid talar för att en given summa pengar skall användas för obundet gåvobistånd snarare än för bundna, subventionerade exportkrediter. De biståndsmedel som anslås bör så snabbt som möjligt komma till effektiv användning i syfte att hjälpa de fattiga människorna i för dem förmånliga former. Detta talar för en övergång från bundna exportkrediter till obundet gåvobistånd. Gåvobistånd kan om mottagaren så önskar användas för att åstadkomma mer förmånliga kreditvillkor i affärer av det slag u-krediterna är avsedda för. 1988 beslutade mot regeringens vilja om en minskning av anslaget till u-krediter och överföring av resurser till andra angelägna biståndsändamål. Denna utveckling bör fortsätta. Vi föreslår att anslaget för u-krediter sänks med 100 milj. kr. i förhållande till regeringens förslag. Detta hindrar inte att ändå kan och bör bedriva biståndssamarbete med vissa medelinkomstländer som tillhör BITS:s mottagarkrets. Det finns flera instrument för detta, bl.a. BITSts anslag för tekniskt bistånd som bör utökas och som vi återkommer till nedan. Vi har inget att invända mot att BITS får möjlighet att överföra pengar från u-krediter till tekniskt bistånd. Överföringar i motsatt riktning bör dock inte kunna göras utan medgivande. De flesta av jordens människor lever under ofrihet och diktatur, kanske fler än någonsin i världshistorien. Den enskilda människans rätt åsidosätts allt oftare i stater med politisk enpartiregim eller militär diktatur. Liberaler ser ett starkt samband mellan fred, frihet och rättvisa. Varaktig fred kan endast bygga på jämlika förhållanden mellan olika stater och på respekt för mänskliga rättigheter inom varje stat. Det gäller också . De inre konflikterna är starkast och den ekonomiska utvecklingen svagast i de länder där de mänskliga rättigheterna respekteras minst. Det behövs en ny internationalism där frihet från inhemskt våld och förtryck ges lika stor vikt som frigörelse från utländska kolonisatörer och imperiebyggare. Det finns en rad krav som bör vara uppfyllda för att en stat skall kunna räknas till kretsen av demokratier: - det skall hållas fria och hemliga val - det skall råda en vidsträckt yttrande- och organisationsfrihet - den politiska mångfalden måste vara säkerställd genom fri partibildning och flerpartisystem De yttre förutsättningarna är fundamentalt annorlunda i fattiga och outvecklade länder utan demokratisk tradition än i industriländer som : - låg utbildningsnivå som innebär att befolkningen har mindre möjligheter att ta del av och ta ställning till politisk information - outvecklade kommunikationer som skapar praktiska svårigheter vid Mot. genomförande av val och politiska kampanjer U202 - en trög administration som därtill ofta är korrumperad med allt vad det innebär av svårigheter för en regering att få sin politik förverkligad - en bristande nationell enhetskänsla, särskilt i - en begränsad lojalitet mot samhället Till denna lista kan i flera fall fogas yttre tryck som i fråga om destabiliseringspolitik och försök att störta regimen i . Likaså kan tilläggas starka inre spänningar som i fråga om de etniska motsättningarna mellan tamiler och singaleser på . I de flesta fall, och i särskilt hög grad i söder om har dessa problem sitt ursprung i det tidigare kolonialsystemet. Detta kvarlämnade vid kolonialismens avveckling kring 1960 statsbildningar som varken geografiskt, etniskt eller beträffande resurser var särskilt ägnade att ta itu med de enorma problem som förestod. Många vann också sin självständighet under former som knappast förbättrade förutsättningarna för en demokratisk utveckling. Att bygga upp en demokratisk stat tar tid: Det är ett tålamodskrävande och mödosamt arbete. Det är emellertid en sak att vara medveten om svårigheterna i en demokratisk utvecklingsprocess, en helt annan att ställa målen - fria val, yttrandefrihet och politisk mångfald - lägre, att ge själva demokratibegreppet en vag och diffus tolkning. I den svenska biståndsdebatten fanns det ett tag - och finns delvis ännu - en tendens att bagatellisera demokratimålet, att se politisk frihet som en överflödsvara fattiga länder inte har råd med. Det är en inställning som ett liberalt parti aldrig kan acceptera. Det är glädjande att allt fler numera anslutit sig till den uppfattningen. Möjligheterna att göra sin stämma hörd och ha en avvikande uppfattning eller att kräva sin rätt att i allmänna och fria val utse sina ledare kan aldrig betecknas som en lyx. Särskilt för de fattigaste grupperna som inte kan få sina krav uppmärksammade genom ekonomisk makt eller speciella kontakter är denna frihet en central fråga. Det finns heller ingenting som tyder på att ett enpartisystem - som det ibland har hävdats - skulle vara ett effektivt medel i något avseende. Tror vi att maktmonopol och censur leder till stagnation, maktmissbruk och övergrepp i rika länder har vi ingen anledning att acceptera det för tredje världen heller. blev demokratisk samhällsutveckling" ett av målen för den svenska biståndspolitiken. I det här avseendet - liksom i så många andra - är skillnaderna mellan olika så stora att det inte är särskilt meningsfullt att tala om tredje världen som en enhet. Där finns en rad olika politiska system med varierande grad av personlig frihet. Bland våra egna 17 programländer finner vi totalitära kommuniststater som , demokratier som och , flerpartistater med snäva ramar för oppositionen som och enpartistater med ett inte obetydligt utrymme för politiskt oliktänkande som . givande tecken har vi sett: fredliga presidentskiften i och Mot. 1988/89 samt givetvis utvecklingen i . I flera andra länder är bilden avsevärt mer oroande. I pågår bl.a. omfattande och brutala folkomflyttningar i stor skala som regimen av Amnesty anklagas för utbredd tortyr. Vi måste vara medvetna om att politisk turbulens och en outvecklad demokrati ofta är fattigdomens följeslagare. De utgör delar av en verklighet som biståndet skall söka bearbeta snarare än fly undan. I åtskilliga länder är skuldbördan och de ekonomiska anpassningsåtgärder den driver fram ett allvarligt hot mot ett skört demokratiskt system. Biståndssamarbete är inte - och får inte tolkas som - ett godkännande av ett politiskt system. Vidare är det nödvändigt att ett effektivt bistånd bygger på långsiktighet. Samarbete med programländerna kan inte inledas och avbrytas i takt med politiska konjunktursvängningar hos mottagarna eller i . Men det är vår bestämda uppfattning att demokratimålet - trots att det fått ökad uppmärksamhet - spelat en alltför undanskymd roll i den praktiska utformningen av det svenska biståndet. Syftet är givetvis inte enbart att främja en utveckling mot mångfald och demokratiska beslutsprocesser utan också en allmänt ökad respekt för fundamentala mänskliga rättigheter. Dessa strävanden bör - som vi också anfört i tidigare års biståndsmotioner - genom insatser av en rad olika slag få ökad tyngd i biståndspolitiken: - Stödet till uppbyggande av en demokratisk infrastruktur bör få väsentligt ökat utrymme i vårt bistånd. Till denna typ av mer direkt demokratistödjande insatser hör bl.a.: - stöd till förberedelser och genomförande av val - stöd till uppbyggande av demokratiska institutioner såsom lokal självstyrelse - stöd till utvecklingen av fria massmedier bl.a. genom journalistutbildning - stöd till uppbyggande av en oberoende rättskipning - stöd till såväl fria folkrörelser i allmänhet som opinionsbildande organisationer och politiska partier (i dessa fall förmedlat via ideella organisationer och folkrörelser i ) Denna typ av samarbete bör inte begränsas till programländerna utan ske med en betydligt vidare krets mottagare och med användning av en rad olika biståndspolitiska instrument. Dit hör landramarna, anslaget för Särskilda program, det särskilda anslaget för projektbistånd i vissa , BITS:s seminarie- och stipendieverksamhet och anslaget för bistånd via folkrörelser och enskilda organisationer. Det bistånd som förmedlas via svenska ideella organisationer är utomordentligt värdefullt från demokratisynpunkt. Av vår egen historia kan vi lära vilken stabilitet och vilken livskraft fria folkrörelser kan ge en spirande demokrati. I första hand bör svenska organisationer - missionen, kooperationen, kvinnoorganisationer, fackföreningar, näringslivsorganisationer, handikapporganisationer m.fl. - få förmedla bistånd för att bidra till uppbyggandet av motsvarigheter i . Där det är möjligt bör även 17 2 1988/89.3 sami. det statliga biståndet ges i samarbete med enskilda organisationer snarare än Mot. 1988/89 med den offentliga administrationen i mottagarlandet. Svenskt statligt bistånd kan givetvis inte kanaliseras direkt till politiska partier i andra länder. Men bistånd till opinionsbildande organisationer i via t.ex. riksdagspartierna närstående stiftelser vore däremot en lämplig lösning. Erfarenheter från verksamhet av det här slaget i visar också att detta kan vara en framkomlig väg. Frågan bör därför utredas i lämpliga former. Dessa stiftelser skulle bl.a. stimulera en fri och oberoende debatt genom stöd till opinionsgrupper, ungdoms- och kvinnoorganisationer samt till utgivande av tidningar och tidskrifter. De skulle kunna stödja vidareutbildning av grupper som arbetar inom massmedia och dokumentation. De skulle kunna bidra till internutbildning och administrativ uppbyggnad av olika oberoende organisationer. Syftet skulle alltså i första hand vara att nå människor och organisationer som är väsentliga för opinionsbildningen och skulle kunna utgöra katalysatorer för en demokratisk utveckling. Ett exempel på lämpliga aktiviteter är stöd till utgivning av en tidning för det liberala partiet i , ett stöd som tidigare aktualiserats men inte beviljats enligt nu gällande regler. Ett riktmärke bör vara att det demokratistödjande bistånd som förmedlas direkt via SIDA och andra statliga organ fördubblas . - I alla svenska biståndsprojekt är det angeläget att främja ett ökat inflytande och deltagande från den berörda befolkningens sida bl.a. i syfte att sprida kunskap om och förtroende för demokratiska beslutsformer. Erfarenheterna bl.a. av de svenska vattenprojekten i visar att ett effektivt bistånd måste utformas i nära samverkan med den berörda befolkningen - inte minst kvinnorna - och noga anpassas till deras förhållanden. Ett lokalt inflytande och ansvarstagande för projektens fortsatta skötsel måste planeras in redan från början. Detta är angeläget inte bara för att höja biståndets kvalitet utan också för att det erbjuder ett slags träning i demokrati och möjligheter att bygga upp lokala organisationer som kan bidra till mångfalden i samhället. På detta område pågår tillbaka en löftesrik kursomläggning i svensk biståndspolitik, som bör uppmuntras. Varje realistisk bedömning måste utgå ifrån att den demokratifrämjande effekten av ett lokalt folkligt deltagande i biståndsprojekten gör sig gällande först på ganska lång sikt. I totalitära stater är det tveksamt om denna typ av deltagande annat än i mycket begränsad utsträckning har möjligheter att påverka det politiska systemet i demokratisk riktning. - Biståndsformer som skapar förutsättningar för en demokratisk samhällsutveckling såsom stöd till en friare ekonomi och en mer utbredd småföretagsamhet bör utnyttjas mer. Det bör understrykas att en friare ekonomi med en livaktig småföretagsamhet innebär mångfald och en begränsning av statens makt på ett sätt som gynnar - om än inte garanterar - en utveckling i demokratisk riktning. Det är till fördel både för demokratin och för den ekonomiska utvecklingen i om centralstyrningen minskar, marknaden uppmuntras och entreprenörskap får stöd. Det är viktigt att ge utrymme för kreativitet och skapande människor. Till denna typ av insatser kan också räknas biståndsformer som främst skapar en individuell beredskap för ett aktivt deltagande i samhällslivet: bl.a. stöd till grundläggande skolutbildning och olika typer av kulturbistånd, såsom stöd till folkbibliotek. Även forskningsbistånd kan ha betydelse för demokratin. Vilken effekt den här typen av insatser får är givetvis beroende av hur snäva ramar mottagarlandets regering sätter. Förutsättningarna för demokrati förbättras avsevärt om analfabetismen bekämpas. är det uppenbart att en utbildning med starka inslag av ensidig politisk fostran inte bör ingå i svenskt bistånd. - I dialogen med mottagarländerna bör vi med större tydlighet och skärpa hävda de demokratiska värdena och framföra vår kritik mot kränkningar av de mänskliga rättigheterna. har all anledning att tala klartext i umgänget med mottagarländerna. Övergrepp mot mänskliga rättigheter blir inte mer acceptabla eller ursäktliga för att de begås i ett land som får svenskt bistånd. Tvärtom ger biståndssamarbetet både ett särskilt ansvar och särskilda möjligheter som vi inte får försumma att utnyttja.