mot · GC02Fi224 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89 :Fi224 av Den ekonomiska politiken 1988/89 Fi224225 Regeringen anser sin ekonomiska politik vara lyckad. När den tog över av borgerliga regeringar fanns tydliga kristendenser i ekonomin; arbetslösheten var hög, tillväxten låg, statens budgetunderskott stort och utrikesbalansen negativ. Regeringen beskriver själv sin politik: Resultaten blev goda. Tillväxten ökade, produktiviteten steg, näringslivets lönsamhet förbättrades och investeringarna ökade. Bytesbalansen förstärktes, arbetsmarknaden började efterhand förbättras, de offentliga utgiftsökningarna bringades under kontroll och budgetunderskottet minskades. Det regeringen inte är lika nöjd med är inflationstakten, att en viss kapacitetsbrist hindrat exporttillväxten och att den privata konsumtionen ökat snabbt vilket har lett till ökad import. Regeringen menar att den svenska ekonomin nu har påtaglig styrka. Men den listar fem problem: Pris- och lönestegringstakten som kan äventyra den ekonomiska balansen. Att draghjälpen utifrån till följd av sjunkande oljepriser, dollarkurser och goda priser på vissa svenska exportvaror inte kommer att bestå. En kapacitetsbrist som hämmar produktionen. Ett lågt sparande hos hushållen. Att det offentliga sparandet riskerar att försämras och att det kan medföra finansieringsproblem inom socialförsäkringssektorn. Förvisso kan regeringen med viss rätt peka på framgångar så som vi här återgivit. I förhållande till de borgerliga åren har regeringen kunnat räta upp en del variabler i den svenska ekonomin. Den har visserligen haft stöd i en ovanligt lång internationell högkonjunktur men den kan inte frånkännas att ha administrerat statens finanser med ett hyfsat handlag. Men visar regeringens bild av såväl sina framsteg som de problem som finns, att den betraktar ekonomiska problem med en närmast kameral begränsning. Siffror har förbättrats, minus har gått över i plus. Om vårt samhälle, vårt ekonomiska system vore sådant att de ekonomiska förbindelserna mellan människorna inte skulle behöva ändras, om själva systemet i sig inte bar på några problem, motsättningar eller orättvisor, om ekonomins problem inskränkte sig till den bild regeringen ger, då skulle regeringen få ett högt betyg. Men lever vi inte i den bästa av världar, i en konfliktfri idyll. Regeringens bild av verkligheten Mot. Vi förnekar inte att en del av de förbättringar regeringen redovisar har haft en positiv betydelse för svenska folket. Men de positiva sidor regeringen pekar på, har ofta andra sidor i det verkliga livet. Sidor som regeringen inte talar om eller inte förstår som ekonomiska problem. Detta därför att regeringen för en ekonomisk politik, som betraktar det ekonomiska systemet som givet och dess brister och motsättningar som i huvudsak icke-ekonomiska problem. För med de förbättringar regeringen hänvisat till, har inkomstklyftorna ökat. Kapitalägare och spekulanter har tillvällat sig en större del av produktionsresultatet. De arbetandes andel har minskat. Antalet arbetsskador har ökat mer än rimligt i förhållande till sysselsättningsökningen. Överdödligheten bland LO-medlemmar jämfört med andra samhällsskikt har tilltagit. Det är sant att lönsamheten ökat - så har också antalet mångmiljonärer och miljardärer. Och bland miljardärerna kan vi se många fastighetsspekulanter, som kunnat skära guld med täljknivar på grund av en situation där tiotusentals står utan en lägenhet beroende på bostadsbrist och spekulationens fantasipriser. Det statliga budgetunderskottet har tagits bort men ser vi nya exempel på vårdkris, skolkris, eftersatt underhåll på allmän egendom, förtvivlade människor inom olika sektorer som inte kan ge allmänheten den service den har rätt att fordra. Allt detta orsakat av nedskurna anslag. Siffror har blivit bättre. Men har människornas ekonomiska förhållanden, d.v.s. deras försörjnings-, arbets- och sociala villkor förbättrats i samma grad? Frågan gäller meningen med människors arbete och produktiva insatser; ska dessa vara till för folkets väl eller för att öka bolagens vinster? Regeringens inställning är här (om än inte förvånande) en smula märklig för att komma från ett arbetarparti: Till de goda resultaten räknas förbehållslöst näringslivets förbättrade lönsamhet. Regeringen tror att ekonomins största problem beror på att de arbetande tillkämpat sig ökade löner och realinkomster. Regeringens huvudlinje är en mer oreglerad kapitalism, d.v.s. att de s.k. fria marknadskrafterna och kapitalägarna mer oinskränkt ska få styra ekonomins utveckling. Detta strider bjärt emot arbetarrörelsens ursprungliga strävan att demokratisera det ekonomiska systemet. Kapital och makt i färre händer Koncentrationen av kapital, centralisation av ägande och makt är ett sådant utvecklingsdrag. Den frågan handlar om makten över ekonomins utveckling och därmed grunden för hela samhällets framtid. Vem som har makten över de avgörande produktionsmedlen är en central demokratisk fråga. Men denna gäller också vilka hänsyn som ska leda näringslivets utveckling. De stora kapitalägarnas intressen av kapitalavkastning leder inte till den enda möjliga, eller den enda, eller ens mest rationella ekonomiska utvecklingen. Dessa avkastningskrav tar inte i första hand hänsyn till samhällets utveckling. Ofta kan de komma i rak motsatsställning till samhälleliga intressen om såväl resursanvändning, lokalisering, miljöhänsyn samt hänsyn till de arbetandes arbete, hälsa och liv. Koncentration av kapital och makt rubbar ju även den ideala kapitalistiska marknadsmekanismen. har koncentrationen av makt och kapital skärpts. De 15 dominerande finansgrupper vi kunde urskilja har blivit fyra. Störst av dessa är - liksom - huset som kontrollerar företag med sammanlagt nära 400.000 anställda. De tre övriga grupperna /Industri världen, Skånska och dominerar var och en företag med sammanlagt ca 100.000 anställda. Bland de 20 största kapitalägarna som i sina företag sammantaget har upp emot en miljon anställda svarar dessa fyra grupper för närmare 3/4. Centralisationen av makt kan också belysas av följande siffror ur den statliga : I privata aktiebolag med minst 500 anställda hade den störste ägaren 1978 av röstvärdet och 1985 . De fem största ägarna hade 1978 tillsammans av röstvärdet och 1985 . Enligt andra källor beräknas 1988 den störste ägaren (eller sfären) i genomsnitt ha haft av rösterna och av kapitalet. De fyra största ägarna eller sfärerna hade då av rösterna och av kapitalet. Även om beräkningarna är gjorda något olika är slutsatsen entydig. Makten över det privata näringslivet ligger i allt färre händer. Ökade vinster ger mer kapitalmakt Koncentration av kapital och centralisation av makt kommer ur konkurrens och kamp mellan de olika kapitalen, de olika ägargrupperna eller -sfärerna. De ekonomiska medlen för denna kamp bestäms av vinstutvecklingen. Mera vinster för kapitalet betyder inte bara att mera tillgångar kan tillföras de företag en kapitalgrupp redan äger, för deras expansion och kapacitetsutbyggnad. Ökade vinster ger också ökade möjligheter till fusioner, till köp av andelar av eller inflytande över andra företag. De ger också en grund för mera spekulationer.c92 Vinsterna skapas i produktionen. I grunden för vinstutvecklingen ligger med andra ord de arbetandes arbete. Utan produktion, utan att de arbetande producerar mer än de konsumerar, skulle tillväxt och vinster inte kunna förekomma. Men vinsterna realiseras på marknaden. Det betyder att fördelningen av vinster mellan olika kapital avgörs på marknaden. Fördelningen påverkas även av hur olika kapital - t.ex. genom spekulation - kan manipulera marknaden. Detta förhållande döljer vinsternas ursprung. Det gör upphov till idéer om att vinsterna skapas av kapitalisterna, av deras förmåga att göra affärer. Självfallet påverkas det enskilda kapitalets räntabilitet av detta, men vinsternas ursprung är arbetet. Enskilda kapital kan öka sina vinster genom omfördelning från andra kapital. Men de sammantagna vinsterna för kapitalet växer om produktionen ökar eller om de arbetandes andel av produktionsresultatet förminskas och om ett växande överskott inte sugs upp av t.ex. den offentliga sektorn. Kapitalet kan nedbringa de arbetandes andel genom att produktiviteten ökar mer än det reella värdet av de arbetandes löner. Detta sker också om de arbetandes löner direkt sänks eller om företagen kan pressa upp sina priser så att prisökningen, tillsammans med produktiviteten, överstiger lönernas Mot. 1988/89 ökning. har det skett en dramatisk omfördelning till kapitalägarna. har de arbetandes reallöner ökat medan arbetsproduktiviteten ökat med . Reallönerna var 1988 lägre än 1979. minskade reallönerna , därefter har de ökat . Utvecklingen har inneburit gyllene tider för kapitalägarna. I den preliminära nationalbudgeten konstateras: var ett rekordår förde svenska företagens vinster. Preliminära uppgifter pekar på att lönsamheten förbättrats ytterligare . Detta har lett till att företagen haft en påfallande hög likviditet, vilket inverkat på börsens utveckling. har det, liksom på flera utländska börser, förekommit osedvanligt många stora företagsköp på Stockholmsbörsen. Härigenom har också kapitalägarnas förmögenheter ökat dramatiskt. var det samlade börsvärdet av aktiebolagen på Stockholmsbörsen . hade det ökat med 200 miljarder d.v.s. med till . har löneandelen av nationalinkomsten minskat. Löner plus kollektiva avgifter uppgick till av nationalinkomsten och var 1987 . I dessa totalsiffror över löneandelen ingår alla löner d.v.s. även lönen till höga funktionärer i kapitalets tjänst och till alla offentliganställda. Under dessa år med minskad löneandel har antalet löntagare ökat. Dessa siffror visar att samhällets produktion alltmer gått till kapitalet och lagts under dess inflytande. Men vad säger de oss mera? Omfördelningen till kapitalet gendriver faktiskt det mest omhuldade hjärntvättsnumret i den förhärskande ekonomisynen i vårt samhälle; att inflationen framför allt beror på lönerna. Trots de löneökningar de anställda fått, får de nämligen en minskad del av produktionen. Kapitalägarnas huvudargument för att öka sin andel av produktionsresultatet är att löneökningar skadar ekonomin och skapar inflation. Samma argument använder sig regeringen av för att motivera den förda politiken som understödjer ökade vinster på de arbetandes bekostnad. Men det finns ingen sådan automatik. Förvisso är det så att varje företagare som tycker det är svårt att få räkenskaperna att gå ihop, anser att detta inte beror på marknaden eller på företagets egen ineffektivitet eller på att det kan vara utsatt för prispress från något storföretag etc. Nej, det enklaste är att säga att det beror på de arbetande, på lönerna. Men de arbetande bestämmer inte över priser och marknadsförhållanden. De måste försvara sina reallöner och sin andel av produktionsresultatet genom att med ökade löner söka ta igen det som inflationen äter upp. De måste försvara sig mot dem som har den faktiska makten över marknader och prisbildning samt mot de handlingar dessa människor gör för att minska reallöner och lönandel. Prisstegringar tvingar fram kamp för högre löner. Dessutom är det en ständig dragkamp mellan löner och profiter i ekonomin. Vore makten över ekonomin de arbetandes Mot. skulle man kunna öka lönandelen på vinsternas bekostnad utan att detta Fi224 skulle behöva medföra inflation. Därmed inte sagt att inte lönenivån i samhället påverkar prisnivån. Alla varors priser återverkar på prisnivån men detta sker genom växelverkan och på ett sätt som bestäms av maktrelationerna på olika marknader och i ekonomin som helhet. Storleken på de arbetandes löner är historiskt bestämd, d.v.s. påverkad av den kamp de arbetande fört och för, av den tekniska, sociala och kulturella utvecklingen i samhället som ger vid handen en viss konsumtionsnivå för att de arbetande ska kunna fungera som arbetskraft och samhällsvarelser. Priset på denna konsumtion styr lönenivån - och som ett av varupriserna återverkar också lönerna på prisnivån. Men stigande löner ger inte automatiskt någon inflation - denna beror på makten över marknader och fördelning. Regeringens och kapitalets påstående som kan sammanfattas den svenska inflationen är hög, det beror på lönerna är alltså ett falskt axiom för den ekonomiska politiken. Det är en reflexmässigt upprepad tes som kapitalet alltid använt i den fördelningspolitiska kampen, och som använts som ett av medlen för att bana väg för den inkomstöverföring som givit kapitalet rekordår efter rekordår. Men maktförhållandena i vår ekonomi är de omvända. De arbetande måste kräva högre löner eftersom allt blir dyrare. De som med sitt arbete ökar produktion och tillgångar, har ju också en rätt att försvara eller öka sin andel av dessa. Arbetet är ingen nettokostnad för samhällsekonomin. Då skulle det inte finnas utrymme för vare sig vinster eller investeringar. Däremot är ägande och spekulation verksamheter som ger inkomster utan att öka vare sig produktion eller välstånd. De ökade klyftorna mellan kapital och arbete har manifesterats i de starkt ökade kapitalvinsterna. Dessa har medfört en viss investeringsökning. Men framför allt har de lett till en enastående ökning av den finansiella spekulationen och därefter av ekonomins såväl grå som svarta zoner. Den spekulation som därigenom brutit ut har inte bara givit en del enskilda spekulanter stora snabba och lättförtjänta rikedomar. Den har också alstrat en sorts livsstil och ideal som genom pengar, framgångar och förment tjusighet påverkar den samhälleliga kulturen. Ur detta klimat närs också tendenser till lönespridning, prestationslöner och uppsplittring mellan olika lönearbetande. Högavlönade lyckas dra ifrån lågavlönade. Förhoppningen om den egna framgången slår mot solidariteten. Hos den som känner att möjligheterna till framgång blir alltmer avlägsna växer en känsla av otillräcklighet och minskad självtillit. Ett de växande klassklyftornas och den ökande kommersialismens samhälle blir ett hårdare samhälle. Detta återverkar påtagbart i människornas vardag. De klassmässiga skillnaderna i hälsa, i utbildning, i möjligheter till en meningsfull och stärkande fritid tycks bli större. Särskilt tydliga blir de ökade skillnaderna i själva arbetslivet. Antalet arbetsskadeärenden vid försäkrings kassorna beräknas ha mer än fördubblats och antalet godkända Mot. arbetssjukdomar har ökat ännu kraftigare. Kapitalkoncentration och ökade vinster har som nämnts också medfört en viss ökning av investeringsverksamheten inom . Denna uppgång har i princip återställt näringslivets kapitalstock till den nivå den hade före den senare delen av 70-talets förluster av produktivt industrikapital och stora investeringsminskningar. i förhållande till vinstutvecklingen är detta dock ett något modest resultat. Stora delar av kapitalöverskottet har gått till finansiella placeringar och spekulation. Det har , enligt den preliminära nationalbudgeten varit mera attraktivt att köpa marknadsandelar än att bygga ut den egna kapaciteten. Köpen har till stor del skett i mogna branscher där marknaden inte längre expanderar. Stora delar av det överskott som kunnat användas till produktiva och framtidsinriktade ändamål har alltså använts på ett kapitalegoistiskt sätt som inte motsvarar egentliga samhälleliga intressen. Investeringsuppgången i produktion och utveckling är dessutom föga dramatisk jämfört med ökningen av det svenska kapitalets expansion i andra länder. De svenska företagens utlandsinvesteringar är nu tiofaldigt större än vad de var vid ingången . Utlandsinvesteringarna är i nivå med de totala industriinvesteringarna inom landet. Svenska företag har inemot 500.000 anställda i dotterföretag utanför gränser. Denna transnationalisering tillhör en av kapitalismens ekonomiska lagbundenheter. Kapitalet söker sig dit där dess profitutsikter bäst främjas. Men detta är inte alltid till fromma för nationella ekonomiska intressen utan en process som kan och bör kontrolleras, styras och begränsas. Transnationaliseringen medför ökad makt för de stora kapitalägarna, ökade möjligheter för dem att göra sig opåverkbara av politiska beslut samt ökade möjligheter för dem att inverka på landets utrikesekonomiska ställning. Transnationaliseringen skärper kapitalets makt över de arbetande såväl inom de transnationella bolagen som när det gäller påverkan på den ekonomiska utvecklingen i stort. Regeringens politik att liberalisera kapitalrörelserna och helt avveckla t.ex. valutaregleringen är ett knäfall för det transnationella kapitalets intressen. Det innebär att en aktiv politik mot industriflyttning, mot utländska uppköp av svenska företag kraftigt kommer att försvåras. Det hävdas ofta att transnationaliseringen av de kapitalistiska ekonomierna nödvändiggör en politisk integration av kapitalistiska stater som EG. Detta är en mekanisk tolkning av sambanden i vår tids historia. Transnationaliseringen kännetecknar hela den kapitalistiska världen och är så att säga både rumsligt och tidsmässigt oberoende av ett politiskt projekt som EG. Inte heller det faktiska och ökade behovet av internationellt samarbete och Mot. 1988/89 mellanstatliga förbindelser är knutet till den organisering av stater som EG Fi224 utgör. EG har tillkommit som ett politiskt uttryck för intressena hos dominerande delar av främst det västeuropeiska storkapitalet. Dess syfte är dels säkerhets- och militärpolitiskt betingade, dels betingade av ett intresse att i skapa en så oreglerad kapitalism som möjligt. EG har därför byggts upp på ett sätt som begränsar folkligt inflytande, som ska gröpa ur den nationella självbestämmanderätten. EG vill försvåra möjligheterna för ekonomisk politik som kringgärdar kapitalet med villkor och begränsningar, en politik som skulle hota kapitalistiska strukturer och stärka de arbetande människorna. EG:s planer på inre marknad och politisk union syftar till att göra nyliberal ekonomisk politik med vidgade friheter för kapitalet till ett tvång för alla stater inom Gemenskapen. EG:s planer på att skapa en inre marknad till 1992 är att söka bygga upp en mur kring en del av . Det är ett projekt som har en udd riktad mot länder utanför EG. Tanken är att detta ska pressa fram favörer för inom EG och att man med detta som påtryckning ska kunna utöva inflytande på andra länder. Regeringen idylliserar dessa planer och vill så långt det är möjligt knyta till denna politiska integration. I finansplanen sägs den västeuropeiska integrationen syfta till en ökad internationell handel och till att företag i olika länder ska agera på lika villkor över gränserna. Den förutskickar en rad förslag som ska anpassa till EG utan att föra ett uns av kritisk diskussion om vilka sociala krafter en sådan utveckling och anpassning gynnar. Såväl kapitalets transnationalisering som en EG-anpassning av försvårar möjligheterna för en nationell och progressiv ekonomisk politik. Det gäller vår nationella rätt till val av utvecklingsväg. Men det innebär också inskränkningar i våra möjligheter att bidra till en annan och rättfärdig ekonomisk världsordning. Alternativet till att underordna EG är inte isolering. bör ha mer vittomfattande och breddade internationella kontakter. Politiken borde främja en bättre länderspridning i utrikeshandel och övriga ekonomiska förbindelser. Vi måste naturligtvis också se EG som den realitet det är. har en omfattande handel och ett frihandelsavtal med EG. Handel och samarbete med EG kan och bör fortsätta och utvecklas utan underordning och uppgivande av nationella intressen och av möjligheter till en bredare internationalism. Den ekonomiska politiken har inte motverkat, utan tvärtom varit ägnad att förstärka, en rad centrala tendenser som förstärker kapitalismens motsättningar och orättvisor; koncentrationen av makt och kapital, kapitalets transnationalisering, vidgade klassklyftor i samhället, EG-anpassning. Dessutom har den ekonomiska politiken medfört nedskärningar av och åtstramning mot den offentliga sektorn. Dessa har inneburit att verksamheter försämrats, att offentliga kapitaltillgångar börjat att förstöras, att kommu nema inte kunnat upprätthålla eller utveckla social service, undervisning och Mot. kultur på ett sätt som medborgarna har rimlig rätt att kräva. är ett allt Fi224 för rikt land - och det finns hos kapitalägare och företag alltför stora och improduktivt placerade och använda tillgångar - för att vi ska behöva ha en vårdkris, brister i skol- och utbildningsväsende och i andra offentliga Regeringen har - med hjälp av goda konjunkturer - kunnat få bort det stora underskottet i statsbudgeten som de borgerliga lämnade efter sig när de förlorade sin majoritet 1982. Detta har möjliggjorts genom att statens inkomster - till följd av bl.a. en löneutveckling regeringen sökt motverka ökat fortare än regeringen förutsett. Detta har parats med en politik som slagit hårt inte minst mot den kommunala sektorn. Ovan beskrivna utveckling har i synnerhet inneburit att processen mot mera jämlika villkor mellan könen försvårats. Regeringen gör för sin del gällande att jämställdheten har förbättrats genom att kvinnornas förvärvsfrekvens och genomsnittliga arbetstid fortsatt att öka. Det är emellertid bara en sida av sanningen. En utveckling av den ekonomiska fördelningen som missgynnat de lågavlönade drabbar särskilt kvinnorna eftersom kvinnorna är i majoritet bland de lågavlönade. Nedskärningar och s.k. effektiviseringar inom offentlig sektor drabbar på många orter särskilt den arbetsmarknad som kvinnor är hänvisade till och detta innebär att många kvinnor får sin arbetssituation och sina arbetsförhållanden försämrade. Faktum är också att - trots vissa ansträngningar för motsatsen - arbetsmarknaden blivit mera könssegregerad nu än för ett årtionde sedan. När sysselsättningen expanderat inom offentlig sektor har det visserligen inneburit mera kvinnor i arbete men också mer ensidiga kvinnobranscher. Inom vård och socialtjänst är omkring 9 av 10 av de arbetande kvinnor. Dessutom arbetar var tredje kvinna deltid. Kvinnornas ställning på arbetsmarknaden har kvalitativt knappast förbättrats trots att sysselsättningen bland kvinnor ökat. gäller att kvinnor dominerar inom olika stöd- och servicefunktioner, att de stannar i lägre befattningar och att de typiska kvinnojobben är sådana som inte utvecklas eller som erbjuder få möjligheter till avancemang. Nedskärningspolitik inom offentlig sektor har också i vissa regioner med särskilt ensidig arbetsmarknad skärpt kvinnornas svårigheter och underläge. Det kan emellertid tyckas tala entydigt för den förda politiken att den ändå lyckats inte bara få balans utan t.o.m. ett visst överskott i statsbudgetens saldo. Den första fråga som infinner sig är om denna budgetbalans är ett så övergripande mål för den ekonomiska politiken som det gjorts till. Frågan om de offentliga verksamheterna är ju som antytts inte bara ett kameralt balansproblem - det handlar om aktiviteter och verksamheter som har betydelse för medborgarna. En andra fråga är - om vi utgår från att den budgetmässiga balansen skulle vara ett viktigt mål att nå snabbt - om det funnits andra vägar att nå dit än dem regeringen förordat. En sådan fråga kan Mot. lätt tolkas som retorisk. Men verkligheten visar - om än inte att alla vägar Fi224 bär till - att det funnits sådana alternativ. Regeringen har nått sina resultat genom en kontraktiv finanspolitik, d.v.s. en politik som verkat dämpande på den ekonomiska tillväxten och utvecklingen. Den återhållande effekten av den kan uppskattas till att BNP är lägre nu än om regeringen fört en ekonomisk politik som varit tillväxtneutral. Den visade åtstramningen har gynnat kapitalvinster och missgynnat offentlig sektor och de arbetandes löner. En annan fördelning och användning av samhällets resurser, en mera expansiv ekonomisk politik med en annan klassprofil hade inte bara varit möjlig. Det har funnits utrymme att bedriva en sådan.