mot · GC02Jo736 · 1989-01-18 00:00:00 — av m.fl. (fp) Naturvården Änglamark kallade den - naturen som vi fått överta från tidigare generationer, som vi förvaltar och som vi skall lämna vidare. Frågan är i vilket skick vi överlämnar den. Hur mycket vi har exploaterat och hur mycket av det orörda och ursprungliga vi bevarar. Vår generation har större tekniska möjligheter än någon före oss att skövla och förstöra. Att förvandla älvar till öppna, livlösa sår i landskapet. Att förvandla ett omväxlande och artrikt skogslandskap till föga mer än en samling träd i väntan på avverkning. Att utplåna hela ekosystem och därmed de växt- och djurarter som är delar av dem. Men vi har också större kunskap och möjligheter att skydda, bevara och återställa. Ett större medvetande om riskerna. Ett starkare opinionstryck för omsorg om miljön, inte minst tack vare det omfattande ideella naturvårdsarbetet vars betydelse knappast kan överskattas. Naturvård handlar om friluftsliv och rekreation men framför allt om ett ansvar för framtiden för den natur vi har att förvalta. Vi ställer med all rätt bestämda krav på andra nationer att de skall bevara sin unika natur bl.a. de tropiska regnskogarna till kommande generationer. Detta arbete bör vidareutvecklas. I det internationella samarbetet bör vi t.ex. verka för att skyddas som naturpark och för effektiva miljöinsatser inom ramen för FN. Vår egen biståndspolitik bör i högre grad än användas för skydd av unik och orörd natur. Men samma krav som vi ställer på andra nationer skall vi ställa på oss själva. Vi måste leva som vi lär. Hotade arter skall värnas inte bara i tropiska regnskogar utan också i fjällnära barrskogar. Unika naturområden bör sparas för framtiden inte bara i avlägsna och för oss exotiska trakter utan också i den norrländska fjällvärlden och i mellansvenska skärgårdsområden, i urskogen och våtmarkerna över hela landet. Den svenska naturvårdspolitiken är otillräcklig. Åtskilligt har visserligen gjorts de . Vi har fått en naturvårdslag och en starkare offentlig miljöadministration. Vi har fått en fysisk riksplanering och senare en naturresurslag som gör att miljöns ställning i avvägningar mellan olika intressen stärkts. Vi har successivt fått skärpta regler om hänsyn till naturvården inom olika samhällssektorer. Men kan vi skönja tre andra utvecklingstendenser. Den ena är att naturvården kämpar en hopplös kamp mot klockan. Urskogar avverkas snabbare än bevarandeanslagen räcker och skyddsbesluten hinner med. På en del områden ligger även inventeringsarbetena efter. De personella resurserna har varit otillräckliga liksom de anslag som erfordrats för att skydda oersättliga områden. har insatser för naturvården uppfattats som en lyx som vi får ägna oss åt när andra viktiga miljöåtgärder är genomförda. Den andra är att respekten för naturvårdsbeslut som skulle vara långsiktiga urholkas. Nationalparker som och drabbas av ingrepp. som avsatts för framtiden förlorar sitt skydd. Företag planerar för ingrepp i skyddade vattendrag. Den tredje är att hoten mot många värdefulla naturtyper, ofta hemvist för sällsynta arter, ökar. Inte sällan har statliga åtgärder som beslutats utan miljökonsekvensanalyser bidragit. Enligt mening måste naturvården nu få ökad tyngd i samhällsplaneringen. Kortsiktiga sysselsättnings- och exploateringsintressen måste oftare än få vika för naturvårdens krav. Vi behöver ekonomisk tillväxt inte minst för att kunna sätta av ännu större resurser för natur- och miljövårdande insatser. Men det är en missuppfattning att tro att en ökad tillväxt behöver nås på bekostnad av vår värdefullaste natur, att den kräver skövlade älvar och nedhuggna urskogar. En långsiktigt hållbar ekonomisk utveckling förutsätter tvärtom ett ansvarsfullt utnyttjande av våra naturresurser i stället för rovdrift. Vi vet också att det är i tider av ekonomisk stagnation som viktiga budgetanslag hotas mest och krav på exploatering av känsliga områden har lättast att vinna gehör. Ekonomi betyder hushållning. Vi måste lära oss att hushålla inte bara med våra ekonomiska resurser utan också med älvar och skogar, med växt- och djurarter, med hagar och våtmarker. I naturen måste vi lära oss att betrakta oss själva som förvaltare, inte som konsumenter. I motionen tar vi upp några av de mest angelägna naturvårdsproblemen och föreslår lösningar. Många av de frågor som behandlas rör fjällvärlden, dess älvar, barrskogar och orörda vildmark. Det beror på att de tillhör den mest skyddsvärda natur vi har förmånen att ha tillgång till i . Men naturvården gäller hela landet och den måste också bedrivas i den lilla skalan. Sorn visat i sitt förslag till ny naturskyddslag har den nuvarande naturvårdslagen betydande brister. Det gäller bl.a. den låga ambitionsnivån med otillräckliga kravregler, svårigheter att med hjälp av lagen tillgodose behovet av skydd för växt- och djurarter, skyddsinstitutet naturvårdsområde som visat sig svårt att tillämpa och samrådsförfarande! som visat sig uddlöst, främst genom att ett ingrepp inte kan stoppas helt. Till detta kommer de från naturvårdssynpunkt olyckliga ändringarna av ersättningsbestämmelserna som är en följd av PBL-överenskommelsen mellan och socialdemokraterna. Därigenom försvagas naturvårdshänsynen i jord- och skogsbruk vilket ökar behovet av att använda naturvårdslagens skyddsinstitut. På detta sätt kan dock inte försämringarna för naturvården ens tillnärmelsevis kompenseras. Den samlade utredning om en samordnad miljölagstiftning som föreslår i en annan motion bör särskilt pröva om det inte finns skäl att göra en tydligare boskillnad mellan naturområden som skall sparas främst av hänsyn till flora och fauna och sådana som skall bevaras av hänsyn till friluftsliv och rekreation. Eftersom inrättandet av en nationalpark ofta medför exploatering av området som turistattraktion kan syftet med skyddet motverkas. För att underlätta för människor att ta hänsyn till områden som skyddats kan en ny terminologi införas där nationalreservat respektive naturreservat är begrepp för områden som skyddar flora och fauna inom ett område på riksnivå respektive regional nivå. På samma sätt kan områden på riksnivå respektive regional nivå som inrättas för rekreation kallas nationalpark respektive naturpark. Det kan övervägas om dessa områden skall regleras i annan lag än naturvårdslagen. Den närmare utformningen bör övervägas av den utredning som föreslår. I fjällvärlden finns landets mest värdefulla naturområden med bl.a. vildmarkskaraktär, alpina glaciärområden, högproduktiva älvdalar, urskogar och hedområden med rik flora. Området är genom sin storlek, sin relativa orördhet och sina naturvärden unikt i . Fjällvärlden erbjuder också utomordentliga rekreations- och turistvärden såväl sommar- som . Fjällområdet är därtill en bas för rennäringen. På olika sätt har statsmakterna sökt skydda fjällvärlden mot exploatering. Redan i seklets början avsattes nationalparker. Ytterligare parker har tillkommit . Sarek-Padjelanta-Stora Sjöfallet är ett av världens största sammanhängande skyddade områden. Genom den fysiska riksplaneringen och den nya naturresurslagen har även andra delar av fjällen givits ett visst om än osäkert skydd, bl.a. genom att obrutna fjällområden avgränsats. I praktiken är det dock inte lika väl beställt. Den nya naturresurslagen medger att mineralutvinning sker även i områden som åtnjuter särskilt skydd mot exploateringsföretag. Bestämmelsen bör utgå ur lagen. Inte ens nationalparksskyddet - d.v.s. utfästelsen att till kommande generationer spara särskilt värdefulla naturtyper - har visat sig hållbart. I har flagranta ingrepp och gränsändringar skett vid en rad tillfällen för att möjliggöra vattenkraftsutbyggnad. Omfattande vägbyggen har också utförts. nationalpark genombryts av den s.k. . Riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen har visat sig mycket tänjbara så snart de ställts mot mer konkreta krav från skogsbruket eller på utbyggnad av fritidshus och vägar. Det finns en rad hot av detta slag även mot de mest skyddsvärda fjällområdena. Skyddet har inte hindrat planer på vattenkraftsutbyggnad, ytterligare vägdragningar och prospektering efter malm och mineraler. Sådan exploatering drabbar också rennäringen. Det är nödvändigt att ge det svenska fjällområdet ett bättre och mer varaktigt skydd mot exploatering. Området innehåller värden som måste bevaras för naturvård och för kommande generationer men också göras tillgängliga för fler människor. t* 1988/89.3sami. lade 1986 fram en ambitiös fjällutredning, där bl.a. naturvärden och förutsättningar för turism redovisas. Det finns nu underlag för en plan för skydd av fjällområdet. Det är angeläget att får ta ställning till en sådan plan. Därmed skulle en rad hot om exploatering kunna undanröjas. Det är anmärkningsvärt att ett sådant förslag ännu inte har framlagts av regeringen. Vissa beslut bör dock kunna fattas utan att en fjällplan avvaktas. Nationalparker bör i ett första steg inrättas kring och i samt i Rogenområdet i och . Dessa områdens värden är så klart dokumenterade att det inte finns anledning att avvakta ytterligare utredningar. Vi har tidigare föreslagit att en nationalpark bildas kring myrområdet . Detta område saknar motstycke i . Det är av oerhörd vikt bl.a. för många fågelarter som är beroende av ostörda häckningslokaler. är hotat trots att området avsattes som naturreservat. Tillstånd har givits för mineralprospektering. Redan en sådan skadar området. Skulle man finna brytningsvärda tillgångar blir givetvis trycket på exploatering oerhört starkt. Endast det mer omfattande skydd som nationalparksinstitutet innebär kan förhindra exploatering och annan påverkan som skadar den känsliga miljön i Sjaunjaområdet. Genom att göra området till nationalpark skulle alla malmbrytningsplaner slutgiltigt kunna stoppas. Taavavuoma norr om har en mycket säregen natur med s.k. palsmyrar, som är av stort vetenskapligt intresse. Palsarna är kullar med evig tjäle och tycks till stor del ha kommit till i slutet av bronsåldern och i början av järnåldern, då klimatet var bistrare än . Det handlar alltså om formationer som är tusentals år gamla. Men de kan lätt förstöras av vädrets makter om de utsätts för skada genom eldning eller oförsiktig framfart med snöskoter. Rogenområdet är ett särpräglat naturområde i den södra delen av fjällvärlden. Det saknar motsvarighet i bortsett från angränsande områden i , som redan gjorts till nationalpark. I området finns glesa urskogsartade barrskogar och blockmarker. Av särskilt intresse är s.k. rogenmorän, drumliner och rullstensåsar. Det är också en tillflykt för hotade djurarter. Rogenområdet har i fjällutredning föreslagits som nationalpark men något förslag från regeringen har inte kommit. bör även här ta initiativ. Ytterligare nationalparker bör inrättas i samband med ställningstagande till den av oss föreslagna planen, t.ex. naturreservat. Likaså bör fler områden kunna skyddas som naturreservat. Skyddet för våra värdefullaste naturområden handlar inte bara om att inrätta nya nationalparker. Skylten nationalpark är till för att vi skall påminnas om att här finns någonting som är omistligt. De vägar, kraftverk, dammar och kraftledningar som finns att se i representerar inga naturvärden. Delar av nuvarande som fortfarande har ett stort skyddsvärde, främst söder om sjön , bör införlivas med intilliggande Sareks nationalpark. Andra områden i de nordöstra delarna av den nuvarande parken bör slås ihop med en ny nationalpark i Sjaunjaområdet. Det måste med skärpa understrykas att ett beslut om inrättande av nationalpark innebär att ingen exploatering får ske, något som också slagit fast. Vi vill i detta sammanhang understryka vikten av tillsyn i nationalparker och även naturreservat. De obrutna fjällområdena har haft ett visst skydd genom riktlinjer i den fysiska riksplaneringen. Genom den nya naturresurslagen urholkas detta skydd markant. Därför måste samtliga dessa områden i stället skyddas med stöd av naturvårdslagen. De fjällnära barrskogarna är unika inte bara för att de rymmer stora urskogsområden utan också för att de utgör en sammanhängande relativt orörd miljö, där hotade arter som havsörn och kungsörn kan leva vidare. Enligt saknar de motsvarighet i utanför . Verket understryker att kombinationen av oreglerade vattendrag och sjöar, opåverkade myrar, fjällhedar och barrskogar är en viktig förutsättning för många arters överlevnad. drog domänverket på allvar upp med sitt storskaliga skogsbruk i detta område. De metoder som då användes var tveklöst mycket långtgående. Väldiga kalhyggen togs upp. Samerna fick se hur förutsättningarna för renskötsel kullkastades bl. a. när de hänglavar som renarna behöver som föda försvann med skogen. Naturvårdare såg hur hoten mot en serie urskogar av högsta skyddsvärde blev akut. Klimatforskare ifrågasatte om det verkligen är försvarbart att avverka skog på de höjder där den klimatförsämring vi bedöms vara inne i kan göra det omöjligt att få upp ny skog. har senare tvingats stoppa planteringen av den kanadensiska contortatallen i dessa områden eftersom den drabbats av allvarliga svampangrepp. Frågan om de finaste urskogarnas framtid hanterades på ett lika typiskt som orimligt sätt. Två statliga verk, domänverket och , träffade en kompromiss. Naturvården fick bevara 22 000 ha medan domänverket fick ta hand om 12 000 ha. Om tre områden kunde man inte enas. De skyddades efter beslut av regeringen. Några av våra mest skyddsvärda områden, även med europeiska mått mätt, där djur- och växtlivet kunnat utvecklas ostört under århundraden förstörs alltså efter en uppgörelse mellan två statliga verk. Det politiska beslut som senare fattade 1985 om återhållsamhet med skogsbruk i de fjällnära områdena har visat sig vara otillräckligt. De konflikter som tidigare förekom kvarstår till stor del efter beslut om de fjällnära skogarna. Inte heller är det tillräckligt att domänverket avsatt ett stort domänreservat längs fjällkedjan. Även verket erkänner att det främst rymmer områden som - av ekonomiska skäl - ändå aldrig skulle kommit i fråga för avverkning. föreskrifter och allmänna råd för fjällskogarna har gällt och den samordnade markanvändningsplaneringen är avslutad i ett antal kommuner. Det är nu motiverat med en utvärdering av vad riksdagsbeslutet om stor återhållsamhet med bedrivande av skogsbruk har inneburit. Totalt har 15 700 ha fjällnära barrskog slutawerkats i de tre nordligaste länen. finns ännu ingen sammanställning. Avverkningarna fördelar sig i stort jämnt över tiden med ca 5 000 ha/år. har de nya föreskrifterna alltså inte inneburit någon minskning av den årliga arealen jämfört med . Medelstorleken på de enskilda hyggena har dock minskat till ca 20 ha. Ännu återstår hotade urskogar. Skogar där träd med hundratals år på nacken samsas med nya, där gamla och multnande trän på marken vittnar om stormar och bränder för länge som de ger näring åt ett långt rikare växt- och djurliv än i vanliga kulturskogar. Man räknar med att av arterna försvinner när urskog ersätts av kulturskog. Ännu är det också möjligt att rädda stora sammanhängande områden, en förutsättning för att ekosystemen skall kunna bevaras opåverkade. Det är hög tid att åstadkomma en samlad långsiktig lösning på konflikterna om de fjällnära barrskogarna. Den situation som råder är till nackdel både för naturvården och för berörda markägare. För många privata skogsägare och allmänningar, inte minst i , är skogsbruket i de fjällnära områdena av stor ekonomisk betydelse. De har rätt till besked om vilka områden som skall sparas helt, vilka som skall reserveras för ett mer småskaligt skogsbruk och vilka som kan brukas på vanligt sätt. De har också en självklar rätt till ersättning för de inskränkningar som görs. En långsiktig lösning bör som utvecklas nedan bygga på en naturvårdsgräns längs fjällkedjan (väster om den nuvarande skogsodlingsgränsen) och skydd för värdefulla urskogar genom reservatsbildning. har redovisat förslag till en sådan gräns. En sådan lösning innebär vidare att den gamla skogsodlingsgränsen (som redan är utmönstrad inom domänverket) kan avskaffas som administrativ gräns. Det är en betydande fördel bl.a. eftersom den är godtyckligt dragen över den privatägda marken. I princip bör alltså skogsbruket nedanför naturvårdsgränsen kunna bedrivas på samma sätt som i övrigt i området för svårföryngrad skog - under hänsynstagande till rennäringens intressen. Därmed kan också den omfattande och kostnadskrävande samrådsverksamheten begränsas. Naturvårdsgränsen skall dras väster om den f.d. skogsodlingsgränsen och bör läggas fast i nära kontakt med berörda kommuner och företrädare för andra lokala intressen, inte minst skogsbrukarna. Avverkningar skall inte förekomma inom de obrutna fjällområdena. I övrigt skall ett till naturvärdena anpassat och mera småskaligt skogsbruk kunna förekomma - blädning och mindre hyggen i stället för kalavverkning t.ex. Skogsägare som drabbas av inskränkningar skall självfallet kompenseras. Kompensationen kan vara ekonomisk men i första hand bör man söka erbjuda annan mark. En möjlighet vore att träffa överenskommelser där markägaren åtar sig att bedriva ett anpassat skogsbruk mot ekonomisk ersättning från staten. Det kan också vara rimligt att göra speciella regionalpolitiska insatser i områden där naturskyddsbesluten är särskilt omfattande - inte minst för att stimulera turismen. Sammanfattningsvis bör alltså ett säkerställandeprogram för de fjällnära skogarna ha följande innehåll: - Utvärdering av vad riksdagsbeslut om de fjällnära skogarna reellt inneburit. - En naturvårdsgräns bör dras längs fjällkedjan ovanför vilken inget storskaligt skogsbruk skall förekomma. - Domänverksmark som skall undantas från skogsbruk bör överföras från Domänfonden till Naturvårdsfonden utan ersättning. - Fler urskogar bör skyddas som naturreservat. - Enskilda skogsägare som drabbas av inskränkningar skall självfallet kompenseras. Som nämnts finns inom fjällområdet mycket stora förutsättningar för rekreation och olika former av turism. De skyddsåtgärder vi tidigare förordat har även syftet att ge människor möjligheter till naturupplevelser. Rätt utformad kan turismen förenas med kraven på naturskydd. Turismen kan ge värdefulla tillskott till ortsbefolkningens försörjning och mer än väl kompensera bortfall av arbeten inom bl.a. skogsbruk. Särskild hänsyn måste tas till rennäringens intressen. Åtgärder på turismens områden måste ske i samråd med samerna. För dessa erbjuder turismen också goda möjligheter till sysselsättning. En viss utbyggnad av leder och övernattningsstugor behövs för att ta emot fler turister. Likaså krävs vid flera av de större fjällanläggningarna renoveringar och utbyggnader. Det är nödvändigt att tillskjuta allmänna medel för att utbyggnader skall komma till stånd och för att verksamheten skall kunna drivas vidare enligt den filosofi om låga priser och avsaknad av lyx som karaktäriserat den. Fjällturism i enkla former måste ses som en del i en social rekreations- och turistpolitik och bör stödjas. Tyngre utbyggnader för fjällturism med liftsystem, hotell, stugbyar etc. bör förläggas till platser som redan nu har sådana anläggningar. , , och för att ta några exempel från de norra fjällområdena. I anslutning till dessa behöver också viss basverksamhet byggas ut. Vattenkraften har gett oss tillgång till avsevärda mängder billig elenergi som varit av stor betydelse för utveckling till en modern industrination. Men otyglade älvar och fria forsar får inte bara betraktas som terawattreservoarer. Vi måste också värna och vårda deras artrikedom och skönhetsvärden. Vi måste ta vara på allt de betyder för naturvård och kulturhistoria. Vi måste minnas deras betydelse för samer och fritidsfiskare. har använt den helt dominerande delen av våra älvar för kraftproduktion. Därför är det nu både rimligt och nödvändigt att ge bevarandeintressena en helt annan tyngd . Kraftutbyggnad innebära svåra och oåterkalleliga skador på miljön. Stora landområden blir överdämda. Sällsynta och hotade växtarter försvinner. Rennäringen trängs tillbaka ytterligare. Fisket tar skada och tidigare genetiskt opåverkade fiskstammar kan försvinna. Fornlämningar såsom gamla fångstplatser förstörs. Det är då särskilt viktigt att minnas att de fyra huvudälvarna inte kan bytas ut mot varandra. De är unika. Varje älv har t.ex. speciella vegetationsmiljöer. Vidare är det bara och älvar som är helt opåverkade. Trots en del positiva beslut bl.a. beträffande Edängeforsen är hoten mot älvarna inte avvärjda. En rad värdefulla älvar och älvsträckor är fria för prövning i och ingår i den av riksdagsmajoriteten beslutade planen för vattenkraftsutbyggnad. Det gäller bl.a. Klippen i älv, i , Ammerån och Hårkan. Starka krafter inom socialdemokratin arbetar för att en eller flera orörda huvudälvar skall offras. driver på för en omfattande kraftutbyggnad. har begärt att få göra ett ingrepp i som påverkar . Förslaget om förstudier energiproposition är också ett av flera tecken på att regeringen håller dörren öppen för en ytterligare utbyggnad. Enligt uppfattning bör älvskyddet förstärkas på följande sätt: - bör uttala att den tidigare beslutade utbyggnadsnivån - skall vara det slutliga riktvärdet för den svenska vattenkraftsproduktionen. Det målet skall nås i första hand genom ombyggnader och effektiviseringar. - Naturresurslagen skall kompletteras så att följande älvar och älvsträckor skyddas: - sträckan mellan och Lulevattnet - De fyra huvudälvarna samt ytterligare några särskilt värdefulla mindre älvar - bl. a. och - bör få ett förstärkt skydd genom att avsättas som nationalälvar. De bör därigenom få ett skydd som motsvarar nationalparkerna. De juridiska och administrativa formerna för en sådan avsättning bör utredas. - Hårdare regler vid prövning av minikraftverken I en särskild motion utvecklas syn på älvskyddet ytterligare. I landet finns 6-7 milj. ha våtmarker av skilda slag, som inte ger någon produktiv avkastning för jord- och skogsbruket. Dessa områden är ekologiskt sett av utomordentligt stor betydelse. De spelar stor roll för vattenbalansen. Deras naturvårdsbetydelse ökar i takt med den ökande intensiteten i skogs- och jordbruket. De utgör refugier, dvs ostörda områden för djur och växter, särskilt sådana arter som trängs tillbaka i det moderna produktionslandskapet. Våtmarkerna bidrar också i hög grad till omväxlingen i landskapet. Våtmarkerna kan genom nya tekniska landvinningar numera utnyttjas i betydligt större utsträckning än man kunde tänka sig . De är därför intressanta för ett expanderande skogsbruk. Våtmarkerna är emellertid också av intresse för energiförsörjningen. Många av dem innehåller stora mängder torv, som kan brytas och utnyttjas som bränsle. De är också intressanta för s.k. energiskogsodling. De samlade intressen och anspråk som redovisats eller kan räknas fram är väsentligt större än den totala areal av våtmarker, som finns att tillgå. Därför måste en planering av deras utnyttjande och skydd komma till stånd. - I den fysiska planeringen måste på alla nivåer våtmarkerna ägnas ett avsevärt större intresse än . Beslutsunderlaget måste förbättras genom en planmässig satsning på forskning och på rikstäckande inventeringar. Naturvårdens synpunkter måste komma in redan i planeringsarbetets begynnelseskeden. Inventeringar av olika våtmarkers värde för naturvården har utförts och pågår också i bl.a. regi. Det har framgått att nästan alla våtmarker skadats. Dessa inventeringar som har pågått har ännu ej kunnat fullföljas för hela landet. Inte minst mot bakgrund av pågående utdikningar, planerade torvtäkter m.m. är det oundgängligen nödvändigt att dessa inventeringar kan slutföras. - Snara skyddsåtgärder måste vidtas för många särskilt skyddsvärda områden, framför allt reservatsbildning. I har tillstånd givits för prospektering av . Genom anslutningen till , som utpekar som en våtmark av särskild betydelse har förbundit sig att skydda våtmarker.