mot · GC02U523 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:U523 av m.fl. (fp) rätt till självbestämmande utgör nordligaste provins belägen längs Röda havskusten från i nordväst till i sydost. I är befolkningen uppdelad i ungefär hälften kristna, huvudsakligen bosatta i höglandsområdet, och hälften muslimer, huvudsakligen bosatta i låglandsområdet vid kusten. Det är svårt att klarlägga historiska band med . Vissa perioder har de säkert existerat. Det kan dock i hög grad diskuteras hur omfattande dessa etiopiska eller rättare sagt amhariska band var . Turkar och egyptier har under senare århundraden mer eller mindre behärskat Eritreaområdet. Amharernas expansion kom att sammanfalla med koloniala framstötar. upprättade 1883 den italienska kolonin i området längs Röda havskusten. Inte heller etniskt förelåg något samband mellan eritreaner och amharer. Däremot kan det sägas föreligga ett nära släktskap mellan den kristna eritreanska folkgruppen och det likaledes tigrinjatalande folket i den intilliggande . Det torde därför vara svårt för dagens att hävda några tyngre historiska band som skäl för den förda ockupationspolitiken. Huruvida det förelåg någon eritreansk identitet för den italienska kolonisationen kan givetvis också diskuteras. Helt klart står emellertid att den utveckling som påbörjades i och med den italienska kolonisationspolitiken efterlämnat en sådan. När Storbitannien tog kontrollen över 1941 var en eritreansk nationell identitet ett historiskt faktum. Den brittiska administrationen varade till 1952. Frågan om de forna italienska koloniernas framtid behandlades av FN. En kommission bestående av representanter för , , , och tillsattes för att undersöka och framlägga förslag ifråga om inför den femte generalförsamlingen. Representanterna i kommissionen kunde emellertid inte enas om framtid. under ställde krav på införlivande. Kampen mot hade givit kejsaren mycket internationell goodwill som gav utdelning. På förslag av bl.a. lades fram ett förslag till resolution inför generalförsamlingen 1950 med förslag på en federationslösning. Förslaget tillgodosåg de etiopiska önskemålen, som bl.a. grundades av ett behov att nå ut till hamnarna vid Röda havskusten. var en av viktiga allierade i den ännu föga avkoloniserade tredje världen. utgör ett viktigt strategiskt område i världspolitiken. Mot förslaget och för eritreanskt oberoende agerade bl.a. , och det muslimska . Med röstsiffrorna 46 för, 10 emot och 4 nedlagda (däribland ) Mot. antog generalförsamlingen resolutionen (UNGA Res 390 (V) U523 1950), som innebar att constitute an autonomous unit federated with under the sovereignity of the Ethiopien Crown. I resolutionen stod det vidare, att The jurisdiction of the Federal Government shall extend to the following matters: defence, foreign affairs, currency and finance, foreign and interstate commerce and external and interstate communication, including ports. Federationen genomfördes formellt , sedan ett eritreanskt parlament hade valts. Beslutet om federation hade inte förankring i alla grupper. Visst motstånd och förespråkare för självständighet fanns redan då, främst på muslimskt håll. Förmodligen accepterades federationstanken av en majoritet av eritreanerna. Redan efter beslutet begav sig åtskilliga politiska ledare i exil och då främst till . Sammanstötningar mellan etiopiska arméenheter ledde till de första flyktingströmmarna till . kom efter federationen att få vidkännas ekonomiska bakslag. En viss etiopisering av förvaltningskåren genomfördes genom inflyttning från . Tedia Bairu, ledare för och den första premiärministern i , kom snart i konflikt med den etiopiska ledningen och avgick i protest 1955. I valen till det regionala parlamentet i och 1960 förekom omfattande övergrepp och valfusk, vilket ledde till att församlingen snart kom att intaga en följsam linje mot den etiopiska centralregeringen. All opposition förföljdes och rensades ut ur parlamentet. Mot bakgrund av denna utveckling skall ses att församlingens slutliga accepterande 1962 av införlivande med skedde under säregna former och efter direkta hot mot deputerade. Federationen blev således endast . Införlivandet med skedde helt i strid med FN:s beslut och folkrättsliga principer. Några protester från FN eller omvärlden förekom dock inte. Federationen urgröptes genom svek, hot och terror från etiopisk sida. Det fullständiga införlivandet med 1962 hade säkerligen inget stöd bland eritreaner och genomfördes utan att dessa hade någon möjlighet att påverka processen. Många som 1952 accepterade eller rent av förespråkade federationstanken, som t.ex. den förste premiärministern i Tedia Bairu, hade vid det laget tagit ställning mot. Därur uppstod den första befrielserörelsen . Den väpnade motståndskampen utvecklades successivt och bekämpades av den etiopiska armén. är en mångnationell stat, som centralt domineras av de kristna amharerna. Under far och även under själv skapades en viss statlig enhet. Landet är dock en krutdurk, som hotar att sprängas i flera bitar, om någon tilläts bryta sig loss. Därmed den närmast dogmatiska vägran från varje etiopisk ledare att ens förhandla med företrädare för eritreanerna. , som dock själv ej är amhar, kom till makten genom att störta den första generationen av militära ledare revolution. Generalsskiktet uttalade viss benägenhet att diskutera autonomi för . Det blev dess fall. 1970 skapades (), som är re- Mot. ligiöst neutralt, men i vilket kristna eritreaner sägs dominera. var en yngre generation än de som ledde . EPLF har haft mer aktivitet inne i och är helt dominerande där. Vid sin senaste kongress 1987 antogs ett nytt program för EPLF som understryker värdet och behovet av politisk pluralism i ett framtida fritt . Det är en markant attitydförändring som skett. Den förklaras av de erfarenheter som kunnat dras av andra befrielserörelsers erfarenheter före och efter befrielsen. Sedan tog över makten och fick militärt sovjetiskt och kubanskt stöd har bekämpandet av den eritreanska befrielsekampen ständigt intensifierats. Vågor av militära offensiver mot har genomförts. Ingen har lyckats, utan den etiopiska armén har vaije gång kört fast. Etiopierna kontrollerar omväxlande fler eller färre av de strategiskt viktiga städerna inklusive den för livsnödvändiga hamnen i . Landsbygden kontrolleras av EPLF liksom stora delar av vägnätet. Utanför städerna genomför den etiopiska armén och flygvapnet terroraktioner som starkt bidrar till förödelse, förstörelse, svält och armod. 1980 uttalade sig EPLF för en lösning av konflikten, där det eritreanska folket i val under internationell kontroll skulle få bestämma självt över sin framtid. Alternativen skulle vara fullständigt oberoende, någon form av federation med eller fullständig integration med . Detta har förkastats av , som infört en s.k. regional autonomi som man själv utformat. har den etiopiska regeringen börjat diskutera en uppdelning av i två skilda delar. Även detta förkastas av den eritreanska befrielserörelsen, som hänvisar till sitt förslag om en lösning genom folkomröstning. har utvecklingen gått snabbt. Moralen tycks bli allt lägre inom den etiopiska armén, som mobiliserats bland fattiga bönder från andra delar av den etiopiska landsbygden och som saknar varje förståelse för krigföringens motiv. De vet bara att deras kvarlämnade familjer kanske svälter i deras frånvaro. lät avrätta ett antal ur den högsta militära ledningen i för att den uttryckt tvivelsmål om möjligheten att vinna kriget mot eritreanerna. Situationen påminner om den i den portugisiska kolonialarmén strax före revolutionen i . erövrade EPLF flera strategiskt viktiga städer från den etiopiska armén som tycks ha flytt hals över huvud i ren panik. Ca en tredjedel av den etiopiska armén i oskadliggjordes. Det finns uppgifter om att framgångarna delvis förklaras av förräderi i den högsta militära ledningen i , som en följd av februarihändelserna. Vårens händelser pekar på möjligheten av stora förändringar. EPLF är nu så starkt att det kan slå till militärt var som helst i . Samarbetet med TPLF i Tigré fungerar också ganska väl och utgör en ytterligare belastning för den etiopiska armén. lät förklara att alla utländska hjälpaktiviteter i området skulle upphöra. slöts fred med och nya mobiliseringar ägde rum. Uppenbarligen tänkte sig att på nytt tåga mot . Som vanligt finns det anledning att vänta en ny desperat etiopisk offensiv på vårvintern 1989. För är situationen prekär. Han har vägrat förhandla med någon Mot. som har anspråk på förändringar. Militärt är situationen allvarlig och det U523 sovjetiska stödet verkar inte längre särskilt helhjärtat. Förlorar slaget om , är risken stor att faller. Motståndet mot den nuvarande regimen i är stort överallt i . Mycket talar också för att det är enda möjligheten till en regimförändring som på något avgörande sätt skulle kunna förbättra de politiska och ekonomiska förhållandena i . Krigströttheten är nu så stor i att många tror att man skulle kunna acceptera en väsentligt ökad självständighet för . Förslag till svenskt agerande bör nu uttryckligen erkänna det eritreanska folkets rätt till självbestämmande. Konflikten kan endast få en bestående lösning i fred och samarbete mellan de berörda folken om det eritreanska folkets rätt till självbestämmande erkännes. Folket i måste garanteras möjligheten att genom folkomröstning ta ställning till formerna för sin framtid. Avvecklingen av federationen 1962 skedde i strid med det eritreanska folkets önskan och i strid med andan FN-beslut och folkrätten. Utvecklingen med urgröpningen av federationen, med införlivande och begynnande befrielsekamp och med en allt våldsammare terrorkrigföring samt från den etiopiska armén, har gjort den folkliga uppslutningen bakom befrielsekampen närmast total. Ett aktivt svenskt agerande bör komma till stånd för att åstadkomma eld upphör-förhandlingar och en fredlig lösning med omfattande svenskt stöd till återuppbyggnaden. Regeringen har varit alltför angelägen om sina kvarvarande relationer till den etiopiska regimen för att kunna gå in och agera. anses därför av EPLF som en av de västregeringar som i praktiken stöder mest. Frågan bör åter resas i FN. Initiativ bör tagas till ett samlat nordiskt agerande i frågan. Här måste också klargöras, att konflikten om inte är en i raden av gamla koloniala konflikter som ärvt. Tvärtom är det FN:s beslut och dess brist på handling när federationen 1962 bröts, som är orsaken. Vi har alltså som FN-stat, då och , en skyldighet att ta ställning. Det här är således en konflikt som FN självt bidragit till. Det finns anledning anse att tiden är mogen för att aktualisera Eritrea-frågan i FN. Genom FN:s medverkan vid lösandet av konflikterna i , och har FN:s roll som medverkande till fredliga lösningar av konflikter åter aktiverats. Lägg därtill utvecklingen i . Om just denna konflikt, som FN i högre grad än någon av de andra bidragit till, skall hållas utanför FN vöre obegripligt. Den bör nu ta upp frågan om en fredlig lösning av kriget i och det eritreanska folkets rätt till självbestämmande i FN. Alla parter måste garantera internationella hjälpsändningar till den svältande befolkningen i alla områden. Svälten får inte utnyttjas som vapen eller för förtäckta militära aktiviteter. Varje attack på internationella hjälp- Mot. 1988/89 sändningar är oacceptabel. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi 1. att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om det eritreanska folkets rätt till självbestämmande, 2. att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om en lösning av konflikten genom att det eritreanska folket i internationellt övervakad folkomröstning får ta ställning till sin framtid, 3. att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om att åter resa frågan om i FN, 4. att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om skyddet för internationella hjälpsändningar. () () () ()