mot · GC02A454 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:A454 av m.fl. (fp) Regionalpolitiken Regionalpolitikens problem: brist på arbete och brist på arbetskraft Regionalpolitiken skall öka den enskildes möjligheter att fritt kunna välja arbete och bostadsort och åstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard för landets olika delar. Regionalpolitik har bedrivits med särskilda statliga stödmedel . Det var då det statliga lokaliseringsstödet introducerades. Efter hand har både omfattningen av det statliga stödet och antalet stödformer vuxit. är det en mycket omfattande medelsarsenal som står till regionalpolitikens förfogande. 1988 uppvisar en positiv sysselsättningsutveckling. De fallande arbetslöshetssiffrorna inskränker sig inte bara till de traditionella expansionsområdena. Även andra delar av landet kan uppvisa minskade arbetslöshetstal. Den högkonjunktur upplever är så stark att den får märkbart genomslag även i sysselsättningstalen för problemregionerna. 1.1 Att skapa arbeten... Vår bedöming är dock att de långsiktiga problemen vad gäller den regionala balansen kvarstår, trots statistiken vad gäller befolknings- och sysselsättningsutveckling . Det scenario den regionalpolitiska utredningen (SOU 1984:74) och ett flertal expertrapporter (bland annat bok 1 framtidens kölvatten) målat upp har inte förlorat sin aktualitet. Återkommande i debatten är beskrivningar där expansionen i hög grad är koncentrerad till ett fåtal orter och regioner. Bland de expansionsområden man nämner är: , , , och . I andra delar av landet skulle förhållandena utvecklas i mindre gynnsam riktning. forskare menar att inslaget av sociala åtgärder och skilda former av självhushåll kommer att bli mer markant i dessa delar av landet. Forskarna varnar, i likhet med den regionalpolitiska utredningen, för att tilltagande regionala motsättningar kan bli en följd av utvecklingen. Förvisso kan dessa beskrivningar avfärdas som alltför förenklade och tillspetsade. Men i sina allmänna grunddrag är de inte helt osannolika. Den optimism rörande möjligheterna att åstadkomma och vidmakthålla regional balans, som förekom , har förbytts i mörkare hotbilder. En icke oväsentlig orsak synes vara själva karaktären hos de delar av Mot. 1988/89 näringslivet, som är stadda i snabb utveckling. Om tidigare regionalpoli- A454 tik i hög grad handlade om att möta problemen i samband med lantbrukets rationalisering och tillverkningsindustrins expansion står vi inför en situation, där strukturrationaliseringen inom traditionella näringar kombineras med introduktionen av ny teknik inom informationsbehandling, biokemi och andra kunskapsintensiva eller högteknologiska områden. Även tjänstesektorn är betydelsefull i detta sammanhang. Den privata tjänstesektorn är stadd i expansion, och inom denna finns en rejäl tendens till koncentration till storstadsområden. brukar den nya tekniken för informationsbehandling och informationsöverföring beskrivas som en teknik för decentralisering. Datateknik överbryggar avstånden. Men har man pekat på att denna teknik medför behov av koncentration eller närhet. Behovet av direkta personkontakter ökar i informationssamhället, liksom behovet av närhet till kunskapscentra, goda kommunikationer och ett mångsidigt kulturutbud. Regionalpolitik handlar därför inte endast om problem längs den traditionella nord-syd-axeln, om Norrlands-problem. Det handlar om hur riket som helhet skall kunna undgå en kraftig koncentration av människor, verksamheter och resurser till ett mycket litet antal befolkningstäta regioner. 1.2 ...och att fylla dem är de regionalpolitiska problemen som utsatta regioner upplever mer komplicerade . Dessa drabbas av en dubbel obalans. Problemen präglas av att man har svårt att såväl skapa och vidmakthålla arbetstillfällen som att attrahera arbetskraft till vissa av de arbetsuppgifter som finns. Brist på arbetstillfällen är ett problem på många orter, i synnerhet industriorter. Industrin har stora svårigheter att besätta lediga platser, inte minst sådana som kräver teknisk utbildning eller annan kvalificerad kompetens. Offentlig sektor har rekryteringsproblem inom bl.a. vården. Detta är särskilt allvarligt mot bakgrund av den ålderssammansättning vi kan finna hos befolkningen i glesbygder. Även inom andra områden finns bristsituationer. Inte minst gäller det personer, vilka i kraft av sin utbildning eller sina allmänna kvalifikationer har en strategisk roll. För arbetsmarknadssektorn i stort kommer det att råda en betydande brist på arbetskraft . Till denna förväntade utveckling bidrar den utjämning av den s.k. ålderspuckeln som kommer att ske . Antalet ungdomar som kommer ut på arbetsmarknaden minskar som vi får en kraftig ökning av individer i de högsta åldrarna. Det finns alltså tecken på att arbetskraftsbristen är av permanent natur. I vår motion om arbetskraftsutbudet vidareutvecklas allmänna syn och program rörande dessa frågor. Orsakerna till att mindre expansiva regioner eller redan problemtyngda orter kan få extra svårigheter är flera. Miljöfaktorerna spelar en viktig roll, som bristande närhet till utbildning, dåliga kommunikationer och ensidighet Mot. Den sistnämnda medför ofta svårigheter att finna A454 sysselsättning för medflyttande make. I partimotion om sjukvård föreslås åtgärder för att stimulera rekrytering av läkare och annan sjukvårdspersonal i bristområden. Bland annat framhålls att studieskulden bör kunna nedskrivas vid tjänstgöring i läkarglesa län. Den regionalpolitiska kommittén bör pröva om inte motsvarande stimulanser att etablera sig i bristområden bör kunna gälla även för andra kategorier av arbetskraft med högre utbildning. Kreativa miljöer för regional balans Det faktum att de regionalpolitiska problemen nu är mer sammansatta - att de innefattar både brist på arbetstillfällen och brist på arbetskraft - understryker ytterligare behovet av att politiken ändras till att mer handla om mobiliseringspoiitik än lokaliseringspolitik. Målet för regionalpolitiken måste vara att skapa miljöer som kan stimulera kreativitet, enskilda initiativ och lokal mobilisering av resurser. Den tid, då regionalpolitikens huvudinriktning var att från nationell nivå dirigera lokaliseringsbara enheter till problemdrabbade områden, måste vara över. Vissa forskare hävdar att det finns en kritisk massa, en viss storlek, som krävs för att en miljö skall vara kreativ. Detta antagande är en av utgångspunkterna när man knyter kreativiteten till den stora staden. Emellertid finns exempel på nyskapande och kreativa miljöer även utanför de större städerna. Kreativiteten i dessa fall kan antas bygga bl.a. på de normer, som återfinns på den mindre orten. En viss anda som stimulerar egna initiativ och eget företagande är förhärskande. En sådan anda kan inte kommenderas fram från central nivå; den måste växa fram underifrån. Men staten och andra organ kan underlätta dess framväxt genom att skapa gynnsamma förutsättningar för den. I detta sammanhang blir bl.a. utbildningsväsendet och annan infrastruktur av central betydelse. Viktiga grundelement i en kreativ miljö är nämligen tillgång till kunskaper och goda kommunikationer. Områden som traditionellt inte setts som specifikt regionalpolitiska blir mot denna bakgrund mer centrala för den regionala utvecklingen, medan de kostnadsdämpande styrmedlen inte kommer att ha samma dominerande roll inom regionalpolitiken som . En annan följd av detta omtänkande är att regionalpolitiken i högre grad än tidigare måste rikta sig mot mindre företag. Det är i mindre företag oavsett om de är nyetablerade eller avknoppade från större enheter - som en stor del av de för regionalpolitiken viktiga initiativen kommer att tas. Många av de åtgärder som är nödvändiga för att stimulera tillkomsten av kreativa miljöer är också viktiga för att möta arbetskraftsbristen. Närhet till kunskapscentra är nödvändig för att företagsamheten skall kunna rekrytera personal, vidareutbilda den och följa den tekniska utvecklingen. Samma närhet medför att färre ungdomar tvingas flytta från hemlänet för att få utbildning. Ett gott kulturutbud både stimulerar skaparandan på orten och gör denna mer attraktiv att bo i. Ett mångsidigt näringsliv medför både minskad känslighet för konjunktursvängningar och större möjligheter att lösa medföljandeproblematiken när det gäller rekryteringen av arbets- Mot. 1988/89 kraft. Det finns all anledning att anta att såväl den ekonomiska som den tekniska utvecklingen framöver kommer att ske i allt snabbare takt och internationaliseras. I detta läge är det en styrka, även för ett litet land som , att upprätthålla mångfald och flexibilitet vad gäller miljöer för nytänkande. Alltför kraftig koncentration riskerar leda till sårbarhet. Med ökade möjligheter att mobilisera lokala resurser och ta tillvara lokal initiativkraft nås en riskspridning, som kan vara till gagn för riket som helhet. Regionalpolitiken måste också innebära att vi slår vakt om den typ av utvecklingscentra, som våra större städer utgör. Utan tvekan finns verksamheter, som är beroende av de stora utbildningsinstitutioner och de speciella kontaktytor som hör städerna till. bör understrykas att en överhettning i storstäderna inte är bra. Överhettning leder till trängsel och miljöproblem. En politik som ökar möjligheterna att finna sysselsättning och bedriva verksamhet utanför storstäderna är därför till fördel också för storstadsområdena. Det finns alltså ingen anledning att generellt utmåla en kraftig motsättning mellan de större städerna och andra delar av landet. Traditionellt har regionalpolitiken handlat om att genom kostnadsdämpande insatser överbrygga de speciella nackdelar som avstånd och klimat skapar i vissa regioner, då främst i norra . Denna lokaliseringspolitik är i hög grad inriktad mot traditionell tillverkningsindustri, för vilken kostnadsrelationer kan antas vara av betydelse vid val av etableringsort. Men regionalpolitik handlar inte bara om att minska kostnadsskillnader. Behovet ökar av en mer utvecklingsinriktad regionalpolitik, vars syfte är att skapa sådana fysiska, sociala och kulturella miljöer att kreativitet och nyskapande stimuleras. En sådan mobiliseringspolitik är främst långsiktigt verkande, och den ställer stora krav på sektorssamordning i insatserna. Vid sidan om dessa insatser krävs enligt vår mening även en politik för att möta snabbt uppdykande och lokala kriser. Den svenska näringsstrukturen och etableringsmönstren inom näringslivet har lett till att många orter domineras av ett eller ett fåtal företag. Detta medför en sårbarhet, där orters hela existens hotas vid snabba förändringar på de marknader det på orten dominerande företaget är beroende av. I sådana situationer måste staten vara beredd att ingripa snabbt - bland annat med paket av skilda slag. Men mycket av den paketpolitik regeringen bedrivit har inte avgränsats till akutåtgärder mot sådana plötsligt uppkomna, lokala sysselsättningskriser. Det är vår uppfattning att paketpolitiken i stället kommit att ersätta annan, mer långsiktig, regionalpolitik. I stället för långsiktiga, kontinuerliga, satsningar har regionalpolitiken i allt högre grad kommit att bedrivas stötvis, i form av återkommande stora paket. Relationen mellan paketpolitiken och övrig mer kontinuerlig regionalpolitisk verksamhet aktualiserades senast i samband med propositionen till 1987/om särskilda insatser i . karakteriseras av en blandning av kort- och långsiktigt verkande åtgärder. Det finns flera krislän i den meningen, att länet präglas av djupare och allvarligare problem än många andra delar av landet. Men dessa problem kan knappast sägas vara plötsligt uppdykande eller överraskande. Den allmänna problembilden har varit känd . Detta ställer frågan om relationen till övrig regionalpolitik på sin spets - inte minst gäller det mer långsiktigt verkande insatser för infrastruktur, teknikspridning och FoU. Med den sektorisering som präglar det regionalpolitiska arbetet finns fördelar med att bedriva stöd- och utvecklingsverksamheten i form av återkommande större satsningar med mellanrum. I och med att arbetet bedrivs i projektform underlättas sektorssamordningen. finns nackdelar med detta arbetssätt. Risken är att mer långsiktigt och övergripande tänkande kommer i skymundan när paketens innehåll sätts samman. Enligt vår mening har detta varit ett påfallande drag i samband med flera av regeringens paket. Ofta redovisas inte i propositionerna någon egentlig argumentation för de avvägningar som legat till grund för insatserna. I flera fall har t.o.m. beskrivningen av användningen av de föreslagna medlen varit bristfällig. Speciellt i situationer av arbetskraftsbrist kan paketpolitik, där alternativ till denna finns, vara till direkt nackdel för utvecklingsarbetet. Flera av de insatser som brukar föreslås - icke minst vad gäller högskolan - inbegriper rekrytering av kvalificerad personal. Eventuella rekryteringsproblem underlättas knappast av att utvecklingsinsatserna beslutas stötvis i stället för mer kontinuerligt. Enligt vår mening bör regeringen fortsättningsvis söka former för det regionalpolitiska utvecklingsarbetet vilka medger att en större del av insatserna kan ske mer kontinuerligt. Därmed skapas bättre möjligheter för långsiktighet i arbetet som hänsyn kan tas till problem vilka kan följa av t.ex. brist på arbetskraft. bör som sin mening ge regeringen ovanstående principer för det regionalpolitiska arbetet till känna. Det etablerings- och expansionsmönster vi kan se tendenser till antyder att närhet till högre utbildning blivit en allt viktigare etableringsfaktor. Nyskapande inom olika områden förutsätter i ökad utsträckning tillgång till särskild kompetens, och genomförandet av nya idéer - alltså själva produktionen - blir i allt större utsträckning beroende av tillgång till välutbildad arbetskraft. Bägge faktorerna skapar ett tryck på de orter där högre utbildning, främst med naturvetenskaplig och ekonomisk inriktning, finns att tillgå. Dessa tendenser ställer högskolepolitiken inför nya uppgifter. När de regionala högskolorna byggdes ut handlade det mest om att öka människornas tillgång till högre utbildning på nära håll. De regionala högskolorna byggdes upp kring verksamheter, vilka också återfanns på de gamla universitetsorterna. har de regionala högskolorna i växande utsträckning profilerat sig Mot. genom att inrikta sin verksamhet på regionala behov, antingen som dessa A454 framställs av andra grupper inom regionen eller som de uppfattas av högskolan själv. Man har sökt dra nytta av närkontakten med de regionala avnämarna. Denna utveckling innebär att det är relevant att beskriva högskoleorganisationen som en kedja med flera länkar. Genom ett system med regionalt förankrad högskoleutbildning ges regionerna kontakt även med de forskningsresultat som de större högskolorna producerar. De regionala högskolorna kan därmed spela en viktig roll i den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en central faktor för att företag skall kunna etablera sig utanför universitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar som ett , där företag och myndigheter får tillgång till tillämpad forskning, utvecklingsarbete, utredningsverksamhet och utbildning. De små och medelstora högskolornas FoU-verksamhet har till stor del vuxit fram med hjälp av externa medel. Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete och utredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, där den regionala högskolans lokala kontakter och nätverk utnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan den regionala högskolan och avnämarna utvecklas vidare. har en rad olika former för sådan kontakt och samverkan tillkommit, och även framöver bör frihet i fråga om formerna för t.ex. stiftelsers och teknikcentras utveckling råda. Utvecklingen av kontaktnät och samverkansformer måste få ske på egna villkor. Mångfald är av stort värde även inom detta område. ser positivt på den samverkan som vuxit fram mellan de regionala högskolorna och avnämarna i form av bl.a. uppdragsverksamhet. Även framöver måste en viktig del av de regionala högskolornas verksamhet ha denna inriktning. Men den utvecklingen rymmer också faror. Högskolan kan bli för beroende av regionens näringsliv och myndigheter. I den mån en region drabbas av ekonomiska och andra problem kan detta medföra att även högskolan försvagas. Den regionala högskolan kan på detta sätt komma att reflektera regionala problem snarare än verka som en kraft för förnyelse. Högskolan måsta ha sådan egen kraft och stabilitet, att den kan medverka till att stimulera nyskapande och förändringar i en region. Det är viktigt att goda möjligheter finns för forskningsanknytning och kontakter mellan universiteten och regionala högskolor. Målsättningen bör vara att de mindre och medelstora högskolornas lärare har ett brett kontaktnät med verksamheten vid andra högskolor, och att de ges möjlighet att löpande följa forskningens och utbildningens utveckling vid dessa. förutsätter en god forskaranknytning av undervisningen vid de mindre och medelstora högskolorna att lärarna vid dessa forskar själva. I motion om högskolan beskrivs åtgärder för att stärka högskolan allmänt, och vilka vägar som kan komma i fråga för att underlätta högskolelärarnas forskning. Vad gäller systemet för fördelning av medel till lärares forskning (den s.k. rörliga resursen) föreslås där att vissa regionala högskolor skall få egna medel avsatta för lärares forskning, som kvalitetskontrollen av forskningsansökningarna skall utföras vid någon större högskola. I den högskolepolitiska motionen föreslås också åtgärder för 15 att förstärka lärarnas kompetens vid mindre och medelstora högskolor. 1988/89 gäller att öka antalet disputerade lärare vid dessa högskolor, och vi föreslår A454 ökade insatser för att nå detta mål. Dessa förändringar innebär ökad självständighet för de mindre och medelstora högskolorna. innebär de förbättrade kontakter mellan dessa och universiteten och de större högskolorna. Vad gäller lärares forskning skall kvalitetsbedömningar ske vid den större högskolan, och när det gäller odisputerade lärares vidareutbildning sker forskarutbildningen vid någon större högskola. De mindre och medelstora högskolorna ges möjlighet att själva välja inriktning på forskningen. hålls kontakten med de större högskolorna i frågor om vilka kvalitetsnormer som skall gälla i olika hänseenden. En annan väg att öka kontakterna mellan mindre och större högskolor är att gå vidare med det system av fakultetsanknutna professorer, som finns på flera håll. Denna punkt vidareutvecklas i högskolepolitiska motion. Ytterligare en väg att förstärka kontakterna mellan de större och de mindre högskolorna är att vissa delar av grundutbildningen vid de större högskolorna läggs vid någon av de regionala. Så sker i , där det finns möjlighet att läsa av civilingenjörsutbildningen. De studerande läser sedan vidare vid KTH i . Detta exempel bör kunna leda till efterföljd på fler håll. De regionalpolitiska argumenten för en utveckling av högskoleutbildningen på regional nivå äger till stora delar även tillämplighet vad gäller gymnasieskolan. En gymnasieutbildning av god kvalitet är även den en förutsättning för regional utveckling. Tillgång till gymnasieutbildning är dessutom en viktig faktor när enskilda väljer bostadsort, och är i många fall en förutsättning för att bosättningsbeslutet skall kunna gälla även på . Gymnasieskolornas lokaler och utrustning kan dessutom fungera som en allmän tillgång för regionen. har fattat beslut om en försöksverksamhet med en förlängning av gymnasieskolans tvååriga utbildningslinjer. En sådan reform är mycket angelägen. Ett ökat inslag av praktik i gymnasieutbildningen innebär att kontakterna mellan gymnasieskolan och de lokala avnämarna stärks. Därmed kan ett samspel mellan gymnasiet och den lokala arbetsmarknaden utvecklas. Dessutom ges ungdomar en viktig introduktion till och kontakt med lokala arbetsgivare. I samband med riksdagsbeslutet kritiserade regeringen för att planeringen inför försöksverksamheten var bristfällig och hotade att äventyra reformens genomförande. Vi kan nu konstatera att parterna på arbetsmarknaden inte visat sig förmögna att samverka kring genomförandet av försöksverksamheten. som vi riktar kritik mot parterna för detta vill vi påminna om att det yttersta ansvaret för försöksverksamhetens genomförande vilar hos regeringen, och att regeringen måste vara beredd att vidta åtgärder om försöksverksamheten äventyras. allmänna utgångspunkter vad gäller ungdomsutbildningen bygger på idéer om ökade möjligheter till lokal variation och experiment. Därmed ökar också skolans möjligheter att ta del av och delta i arbetet för 16 lokal mobilisering och utveckling inom regionen. I vår motion om skolan Mot. 1988/89 framförs ett program rörande bland annat kontakterna mellan gymnasiesko- A454 lan och näringslivet, ökade möjligheter till återkommande och kompletterande utbildning samt ökad flexibilitet i undervisningen. anser att följande tre principer bör gälla som grund för stödsystemet: De centralt givna stödformerna bör i högre grad vara generella. De skall vara lätta att administrera och det skall vara lätt för den enskilde att få veta vilka förutsättningar som gäller. Stödformer som innebär långtgående förhandlingar mellan företag och staten eller som innehåller betydande inslag av godtycke måste undvikas. Det var mot denna bakgrund den icke-socialistiska regeringen medverkade till sänkta arbetsgivaravgifter inom stödområde A. Avsikten var att generellt förbättra förutsättningarna för verksamhet i speciellt utsatta delar av inland. Den nytillträdda socialdemokratiska regeringen ändrade reglerna. Nedsättningen gäller numera i hela och endast industriell verksamhet. presenterades en utvärdering av de sänkta arbetsgivaravgifternas effektivitet. Slutsatsen av denna var att de nedsatta avgifterna inte synes ha haft någon mer påtaglig effekt för del. Dessa resultat tycks ha medfört att vissa, bl.a. finansministern, ifrågasatt systemet med sänkta arbetsgivaravgifter. Enligt vår mening är sådana slutsatser förhastade. Dels har utvärderingen utsatts för kritik - bland annat därför att den studerade perioden varit för kort för att effekterna skall bli synliga, dels visar undersökningar att alternativet - de selektiva styrmedlen - i många fall gått till företag som inte lyckats överleva. Från sida har vi under en rad år ställt krav på ändringar i systemet med sänkta arbetsgivaravgifter. Ändringar, som aktualiseras ytterligare av debatten i samband med utvärderingarna av de regionalpolitiska stödformerna. Enligt vår mening har det faktum att inte hela stödområde A omfattats av nedsatta arbetsgivaravgifter fått åtminstone tre negativa effekter. För det första blev resultatet en relativ försämring av konkurrensläget för de kommuner som redan tidigare hade nedsatta avgifter. För det andra innebar begränsningen till vissa branscher att stödet blev mindre effektivt; t.ex. undantogs jord- och skogsbruk. För det tredje blev systemet mer krångligt och ibland godtyckligt. Enligt vår mening bör ett system med sänkta arbetsgivaravgifter utformas så att områdena med de största regionala problemen kommer i åtnjutande av det. Den typ av permanent och generell subvention som sänkta arbetsgivaravgifter innebär har sannolikt störst relevans för regioner som har permanenta problem beroende på sådant som klimat- och avståndsfaktorer. Detta talar för att hela stödområde A bör komma i åtnjutande av sänkta arbetsgivaravgifter. Systemet med sänkta arbetsgivaravgifter bör också vidgas så att det 17 omfattar all icke-offentlig verksamhet. Den regionalpolitiska kommittén bör ges i uppdrag att föreslå förändring- A454 ar i systemet med sänkta arbetsgivaravgifter enligt ovanstående modell. AMS har kommenterat utvärderingen av systemet med sänkta arbetsgivaravgifter genom att påpeka att dagens förhållanden innebär en sänkning av de totala kostnaderna för företaget med . Detta skulle innebära att företaget kan sänka priset .