mot · GC02Fi223 · 1989-01-25 00:00:00 — föreslog en finanspolitisk åtstramning för att dämpa överhettningen och därmed inflationstakten. Även om riksdagsmajoriteten i princip delade vår bedömning om behovet av åtstramning fick vi inte gehör för våra förslag. Effekten visar sig i fortsatt hög inflationstakt även . Enligt den preliminära nationalbudgeten beräknas finanspolitiken ha en expansiv effekt på ekonomin. I verkligheten torde effekten på grund av vissa automatiska skattehöjningar (som beror på den progressiva statliga inkomstskatten) bli mindre expansiv än vad som antas. Denna utveckling följer ett mönster som vi sett , d.v.s. åtstramning genom skattehöjningar. Det strider mot vad som enligt de flesta bedömare vore önskvärt. Även finansministern delar denna principiella bedömning. I finansplanen framhålls att den strama finanspolitiken bör drivas vidare även . Därvid bör inte höjningar av skattetrycket användas som finanspolitiskt instrument. Det är positivt att regeringen nu inser att skattehöjningar vid dagens höga skattetryck i regel är olämpliga för att strama åt ekonomin. Det vore ännu bättre om denna insikt följdes upp i den politik som förs. 5.2 Vinstindragning och cash limit Regeringen föreslår i finansplanen två åtgärder för att dämpa lönekostnadsökningen, en extra engångsvinstskatt och en ny utgiftsram (cash limit) för de statliga myndigheterna. Vinstskatten skall enligt regeringen dra in ca . Avsikten är att företagens förmåga att stå emot löneökningskrav därigenom skall öka. I själva verket torde åtgärden snarare vara ett inlägg i den interna socialdemokratiska skattepolitiken - en eftergift från regeringen till LO. Enligt vår uppfattning är vinstindragning inte ett effektivt medel för att dämpa lönekostnadsökningarna. Företagen kommer att ha precis lika stort intresse av att rekrytera arbetskraft och därmed att betala högre löner efter denna extra vinstskatt som före. Den största effekten av vinstskatten är tvärtom negativ så tillvida att den illustrerar bristen på stabila spelregler. engångsskatter tycks vara ett återkommande inslag i regeringens ekonomis- Mot. 1988/89 ka politik. I finansplanen förordar finansministern ett system med utgiftstak . har han under uppmärksammade former dragit tillbaka förslaget. Vi vill inte minst med hänsyn till den debatt som ägt rum sedan budgetpropositionen presenterades anlägga vissa principiella synpunkter på denna fråga. Tanken på utgiftstak för offentliga myndigheter har tveklöst vissa tilltalande drag. I princip skapar ett sådant ökade möjligheter till decentralisering av avvägningsbeslut på myndighetens område. Genom att intäktssidan är känd i förväg ges vidare ett incitament till produktivitetsförbättringar, särskilt om produktivitetsvinster påverkar det totala löneutrymmet. För att utgiftstak skall kunna fungera på detta sätt krävs emellertid att de prestationer myndigheterna skall utföra är väl definierade och att de inte skall försämras till följd av taket. Risken är annars att anpassningen sker genom att prestationsnivån sänks. Problemet är att de offentliga myndigheternas prestationer sällan är väldefinierade. En verksamhet kan ges innehåll av mycket varierande kvalitet. Om anpassningen sker så att kvaliteten sjunker är det naturligt att många reagerar. Säg att marinofficerarna får en löneökning som överträffar anslagsökningen och att marinen till följd därav inte har råd att bedriva ubåtsjakt i tillräcklig omfattning. Det är självklart att det skulle leda till starka reaktioner och att regering och riksdag inte utan vidare skulle kunna acceptera det. Samma sak gäller om man på skolområdet klarar utgiftstaket genom sämre skolböcker, fler obehöriga lärare eller liknande, eller om man på kulturområdet gör det genom att avskeda skådespelare vid våra nationalscener. Vår slutsats är alltså att även om tekniken med utgiftstak tillämpas måste vi på politiskt håll alltid förbehålla oss rätten att pröva om konsekvenserna blir rimliga. Till detta kommer att tekniken med utgiftstak aldrig kan ses som ett isolerat medel i den ekonomiska politiken. När frågan behandlades i påpekade vi nödvändigheten av att det kombinerades med andra åtgärder. För att skapa en tydligare norm för hela avtalsrörelsen föreslog vi att valutaregleringen skulle slopas. Vi betonade också att ett utgiftstak måste kombineras med ökade möjligheter för myndigheterna att själva besluta om organisation och arbetsmetoder. Dessutom framhöll vi att en ökad konkurrens utifrån i vissa fall skulle vara värdefull för att stimulera produktivitetsförbättringar. Riksdagsmajoriteten avvisade emellertid våra kompletterande förslag. Utgiftstaket måste också ses i relation till den ekonomiska utvecklingen och arbetsmarknaden i övrigt. Löneutvecklingen i staten måste ses i samband med löneutvecklingen i den kommunala och privata sektorn. Hänsyn måste också tas till den allmänna prisutvecklingen. När utgiftstaket beslutades låg ramen på . Sedan avtalet slutits på nivån 6,medgav emellertid regeringen att den höjdes till 5,. Det var säkert en rimlig bedömning men justeringen av taket visar också på metodens svagheter. Självklart minskade trovärdigheten genom denna anpassning i efterhand. Skillnaden på mellan utfallet av löneförhandlingarna och anslagsök- Mot. ningen innebar att ett krav på produktivitetsökning ställdes på myndigheter- Fi223 I flertalet fall har detta uppenbarligen kunnat mötas utan starkt negativa effekter. Vi har heller inte funnit anledning till kritik. Det bör noteras att regeringen avstod från att ställa ett motsvarande krav på före valet (däremot på gymnasieskolan). Vi uppfattade det så att regeringen med hänsyn till de löften som i olika sammanhang givits inte ansåg det rimligt att ställa detta krav på . När budgetpropositionen presenterades visade det sig emellertid bara ha varit en taktisk anpassning över valet. Den starka reaktionen från bl a vårt håll skall ses mot den bakgrunden. Vi vill också erinra om att vi föreslog att skulle tillföras ytterligare medel. Det förslaget upprepar vi , även sedan regeringen dragit tillbaka sitt besparingsförslag. Vad som komplicerat tillämpningen av utgiftstaket är också att inflationstakten blev drygt dubbelt så hög som finansministern hoppades när utgiftstaket fastställdes. Det är en illustration till att utgiftstaket inte kan ses isolerat från den ekonomiska utvecklingen i stort. kan mot detta konstaterande anföras att utgiftstaket just var ett led i att söka dämpa inflationstakten. De statliga myndigheternas roll för inflationstakten är emellertid ringa. Inflationen bestäms i allt väsentligt av andra förhållanden. Utgiftstaket skulle givetvis kunna lämna något bidrag till att dämpa inflationsförväntningar och inflation men det kan fungera bara i kombination med en stramare finanspolitik och andra inflationsdämpande åtgärder. I diskussionen om utgiftstak har olika förslag ventilerats om vad som skall rymmas inom taket. har det talats om ett lönetak, ibland om ett tak som omfattar myndigheternas alla utgifter. Vi har uppfattat det så att det är den senare definitionen som gällt. Skillnaden skall emellertid inte överdrivas. Lönekostnaderna är den helt dominerande utgiftsposten i myndigheternas verksamhet. Vi vill inte definitivt avfärda utgiftstak som ett instrument i budgetpolitiken, men om det skall kunna användas förutsätter det en bättre samordning med den ekonomiska politiken i stort än vad som var fallet . Finansministern har som nämnts dragit tillbaka sitt förslag om ett utgiftstak . I ett desperat försök att rädda ansiktet har han skyllt på oppositionen. I verkligheten är orsaken naturligtvis att regeringen mötts av stark saklig kritik och att den ekonomiska politiken i viktiga delar, främst när det gäller inflationsbekämpningen, har misslyckats. I stället för ett utgiftstak har finansministern sagt att politiken får återgå till den tidigare osthyvelmetoden med årliga rationaliseringskrav. Innebörden av detta uttalande är oklart, eftersom det i det presenterade budgetförslaget finns inte bara ett utgiftstak utan också rationaliseringskrav enligt det s k huvudförslaget. Finansministerns uttalande skulle då tolkas som ett dubbelt rationaliseringskrav. Regeringen har sagt sig vilja stimulera hushållens sparande. Detta har emellertid inte följts upp av några väsentliga åtgärder. Den faktiskt förda sparandepolitiken har i stället gått ut på att genom Mot. höjda skatter öka det offentliga sparandet. Detta har också lyckats så tillvida Fi223 att underskottet i statens budget i allt väsentligt har försvunnit (åtminstone kortsiktigt) och den offentliga sektorn totalt uppnått ett stort sparandeöverskott. har emellertid, som vi tidigare noterat, hushållens sparande minskat kraftigt. Denna utveckling visar enligt vår uppfattning att det inte är möjligt att öka det totala sparandet i landet genom skattehöjningar. Det enda som åstadkoms är en omfördelning från privat till offentligt sparande. Möjligen är detta också regeringens egentliga syfte, eftersom det skapar större möjligheter för staten att styra sparandets fördelning på olika typer av investeringar. Ett väsentligt inslag i regeringens sparandepolitik är tillskapandet av kollektiva fonder av olika slag. Löntagarfonderna är det mest tydliga exemplet. tycks siktet vara inställt på att komplettera dem med nya kollektiva fonder. Vi avvisar bestämt sådana nya socialiseringsförslag och vill i stället stimulera enskilt sparande. Regeringen konstaterar att bristen på arbetskraft kommer att bli ett problem . finns det inte mycket som tyder på att regeringen är beredd att ompröva löften och regelsystem som påverkar arbetsutbudet. Sålunda kommer löftet från valrörelsen om längre semester - om det genomförs - naturligtvis att leda till ett minskat arbetsutbud. Vi har tidigare pekat på hur vissa socialförsäkringssystem negativt påverkar arbetsutbudet. 5.5 Avregleringar och produktivitet Som vi tidigare påpekat är en del av förklaringen till den dåliga produktivitetsutvecklingen bristen på konkurrens. Därtill kommer att regeringen under en följd av år har slagit vakt om ett skattesystem som hämmar arbetsutbud och omvandlingsförmåga i svensk ekonomi. I fråga om skattepolitiken tycks regeringen nu ha svängt och förefaller beredd att medverka till en reform efter de riktlinjer som har förespråkat . En sådan skattereform skulle ha mycket gynnsamma effekter för produktivitetsutvecklingen under förutsättning att den inte kombineras med en kraftig överfinansiering, d.v.s. höjda skatter. i fråga om behovet av avregleringar tycks ett omtänkande ha skett inom regeringen. Således aviseras nu avreglering inom teko-industrin, byggsektorn och jordbrukspolitiken. Regeringen förefaller emellertid obenägen att göra någonting snabbt. De aviserade åtgärderna ligger långt fram i tiden och i avvaktan på dem drar man sig inte för att reglera mera, t.ex. inom byggsektorn. Även om regeringen på vissa områden i alla fall i princip kan tänka sig avregleringar är man i fråga om den sociala tjänsteproduktionen lika dogmatiskt låst som . De resonemang som förs om fördelarna med ökad konkurrens anses inte gälla vård, omsorg och utbildning. Dessa tjänster skall fortfarande i allt väsentligt produceras inom Det försvårar en angelägen effektivisering och förnyelse Mot. 1988/89 av de berörda verksamheterna. I finansplanen aviseras att valutaregleringen skall avvecklas. fattade också fullmäktige i beslut om vissa konkreta avregleringar för aktier och fastigheter samt förklarade att regleringen skall avskaffas, även den s.k. hårda kärnan. Vi hälsar detta med tillfredsställelse och noterar att de argument som framförs är nästan identiska med dem som har hävdat. I finansplanen redovisas att utgifterna från socialförsäkringssystemen har ökat med 6,i reala termer. Den egentliga offentliga konsumtionen, d.v.s. verksamheter som skola, sjukvård, barnomsorg, försvar, forskning m.m., har ökat betydligt långsammare. Vi har ovan utförligt beskrivit ett antal problem inom de generella inkomstöverföringssystemen. Regeringen tycks också i finansplanen ha uppmärksammat åtminstone några av dessa. Den tillsatta parlamentariska pensionsberedningen har fått i uppdrag att kartlägga de utgiftskrav som följer av de automatiskt verkande reglerna i samband med väntade befolkningsförändringar och föreslå förändringar. Pensionsberedningen har lagt fram ett förslag som också fattat beslut om, nämligen beträffande änkepensionerna. Det är emellertid inte tillräckligt att notera problemet med de automatiskt växande utgifterna - man bör också ha några synpunkter på hur problemen skall lösas. Här tycks regeringen inte ha något att komma med. Man konstaterar att skattetrycket inte bör stiga ytterligare, men därutöver sägs bara att regeringen avser återkomma i samband med vårens kompletteringsproposition till utformningen av en övergripande strategi för de offentliga utgifterna. I själva verket har regeringen under en följd av år avvisat all diskussion om förändringar i socialförsäkringssystemen under den slagordsmässiga rubriken välfärden skulle raseras. Ett exempel på detta kan hämtas från en diskussion om sambandet mellan förmåner och avgifter. Så länge dessa uppfattas som helt avskilda från varandra är det lätt att resonemangen om kompensationsnivåer och övriga villkor förs i primitiva klasskampstermer. En mer generös och därmed dyrare försäkring uppfattas som löntagarvänlig medan förslag om mer restriktiva regler avfärdas som reaktionära och löntagarfientliga. Eftersom det til syvende og sidst är löntagarna som i allt väsentligt själva betalar kostnaderna för sina egna förmåner är det emellertid orimligt att inte seriöst pröva vilken nivå av uppoffringar och förmåner som framstår som mest rimlig. En sådan prövning är inte mindre nödvändig i fråga om socialförsäkringar än i fråga om individuell konsumtion och individuella försäkringar. På grund av den egna propagandistiska terminologin och oviljan att diskutera i sak har emellertid socialdemokraterna låst in sig själva i ett hörn, och tycks vara oförmögna att ta sig ut. Effekten av detta blir antingen fortsatt kris inom de offentliga verksamheterna (vård, omsorg, utbildning, forsk- Mot. 1988/89 ning, försvar m.m.) eller fortsatt stigande skattetryck. 6.1 Den ekonomiska politikens mål Enligt vår uppfattning är målen för den ekonomiska politiken full sysselsättning, stabila priser, hög tillväxt, jämn inkomstfördelning, regional balans och god miljö. I regeringens beskrivning saknas god miljö, vilket kan uppfattas som ett uttryck för att miljöpolitiken inte av socialdemokraterna ses som en integrerad del av den ekonomiska politiken utan har en underordnad roll. Enligt vår uppfattning måste en god miljö vara ett viktigt mål för den ekonomiska politiken. Vi har upprepade gånger framfört förslag som vi menar skulle ha påverkat avtalsrörelserna på ett gynnsamt sätt. majoritet har emellertid valt att nästan helt avslå förslagen. Våra förslag har främst gällt finanspolitikens inriktning, skattepolitiken och utformningen av arbetslöshetsförsäkringen. En avgörande förutsättning för avtalsförhandlingarna är att parterna vet vilka regler som gäller främst i fråga om skatterna. Så skedde inte års avtalsrörelse. Vi förutsätter att regeringen inte gör om detta misstag utan presenterar ett förslag till skatteskala senast i kompletteringspropositionen. Det är också väsentligt att skatteskalan inflationsskyddas, så att parterna inte behöver gardera sig mot inflationens skattehöjande effekt. Skatteskalan bör innebära ett väsentligt steg mot den marginalskattenivå som skall nås i den stora reformen 1991. Vi har under en följd av år framhållit hur en lägre skatt på inkomstökningar skulle underlätta reallöneökningar utan stora nominella lönepåslag. Vi kommer att presentera förslag till inkomstskatteskala i anslutning till regeringens proposition i frågan. Förutsättningarna för att parterna skulle sluta avtal på lägre nominell nivå skulle öka om arbetslöshetsförsäkringen reformerades. Målet måste vara att skapa inbyggda incitament för parterna att begränsa löneökningarna till en nivå som inte försämrar företagens kostnadsläge och konkurrenskraft och därigenom leder till ökad arbetslöshet. I dagens system finns nästan ingen sådan återkoppling mellan förhandlingsbordet och effekterna på sysselsättningen. Vårt förslag innebär att arbetslöshetsförsäkringen ändras så att den dels i större utsträckning än finansieras direkt av parterna, dels i sin tur får finansiera en större del av de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som blir nödvändiga om avtalen skulle bli så höga att arbetslösheten ökar. Syftet med en sådan reform är förebyggande, nämligen att förmå parterna att komma fram till avtalsuppgörelser som ligger inom den samhällsekonomiska ramen. Men om lönerna stiger för mycket och resulterar i ökad arbetslöshet skall denna mötas med arbetsmarknadspolitiska åtgärder och 17 kostnaderna i större utsträckning bäras av dem som fått de alltför stora löneökningarna. Vi föreslår också att förutsättningarna för frivilliga vinstandelssystem på företagsnivå förbättras. Andel-i-vinst för de anställda har, liksom olika former av bonuslön, många fördelar. Vi har från betonat vikten av ökat medägande för de anställda. Det ger ökat inflytande, ökat sparande och ökad tolerans för företagens vinster. Alla dessa effekter innebär bättre förutsättningar för låga nominella avtal och för en dämpad löneglidning. Våra synpunkter och förslag om vinstandelssystem utvecklas närmare i en särskild motion om ägandespridning. Som vi tidigare framhållit är det angeläget att öka hushållssparande!. Detta är ett av de viktigaste målen med den skattereform som föreslår. Eftersom en stor del av hushållens sparande sker i egen bostad får ett nytt skattesystem inte utformas så att detta sparande allvarligt hämmas. Med hänsyn till att en skattereform måste beslutas i avstår vi nu från att lägga fram förslag om nya sparformer. Vi vill dock understryka angelägenheten i att skatteförändringarna blir ett rejält steg på vägen mot den stora reformen. På det sättet kan sparandet stimuleras . I avvaktan på skatteutredningarna vill vi endast nämna ett par förslag som vi tidigare framfört i . I bägge fallen handlar det om ett långsiktigt bundet sparande. Den ena tanken är att öka föräldrars möjligheter att spara för sina barns räkning. Den andra är att vidga möjligheterna till pensionssparande så att det kan ske också på bank. Det finns skäl för att ett sådant långsiktigt bundet sparande på något sätt skall premieras i skattesystemet. Den frågan får emellertid prövas i det större skattepolitiska sammanhanget. Våra förslag om stimulanser för de anställda, vinstandelar och om utförsäljning av statliga företag till i första hand anställda och allmänheten kommer att medföra ett ökat sparande hos hushållen. Den viktigaste enskilda åtgärden för att motverka bristen på arbetskraft är att göra det mer lönande att arbeta. Detta är ett viktigt motiv för den skattereform vi föreslår. Vi vill åter poängtera angelägenheten i att ett väsentligt steg i reformeringen av inkomstskatten tas . Även för dem som är bör det bli mer lönande att arbeta. Vi föreslår därför att ett förvärvsavdrag på införs för pensionärer. Detta skulle göra det möjligt för den som så önskar att även efter uppnådd pensionsålder få ett ekonomiskt utbyte av förvärvsarbete. Vi bedömer det som sannolikt att många pensionärer skulle vilja göra en extra arbetsinsats om den gav ett bättre ekonomiskt utbyte än då minst 2/3 går i skatt. Det skulle ge ett värdefullt tillskott till produktionen. Vi vill också särskilt framhålla möjligheterna att genom en mer aktiv rehabilitering undvika att förtidspensioneringarna blir så omfattande som . Det skulle vara till fördel både för den enskilde och för samhället. Dessa och andra förslag inom t.ex. regionalpolitiken, utbildningspolitiken Mot. m.m. utvecklas närmare i en särskild partimotion om arbetskraftsutbudet. Några av de signaler som regeringen ger i finansplanen stämmer väl överens med vad vi tidigare framfört. Det gäller behovet av en skattereform och behovet av avregleringar. Därutöver anser vi emellertid att det är nödvändigt med en mer genomgripande förnyelse av den offentliga sektorn. Det handlar både om decentralisering och flexibilitet genom en inre reformation och om stimulans av enskilda alternativ och konkurrens genom en yttre reformation. Våra förslag till förnyelse i den sociala tjänstesektorn beskrivs mera utförligt i en särskild partimotion. Effekterna av dem skulle bli gynnsamma både genom ökad valfrihet för konsumenterna och för de anställda och genom större utbyte för alla av insatta resurser. Produktivitetsutvecklingen skulle med andra ord kunna förbättras, vilket i sin tur skulle skapa utrymme för att undanröja allvarliga brister inom dessa, bl.a. vård, omsorg och utbildning. I detta sammanhang vill vi också erinra om den betydelse politik gentemot EG har för företagens benägenhet att bygga ut den ekonomiska verksamheten i . Detta gäller i särskilt hög grad de mindre företagen, som oftast inte har den handlingsfrihet som de stora har, att flytta verksamheten innanför EG. Även energipolitiken är viktig. Vi anser det vara ett stort misstag att som regeringen binda sig för avveckling av två kärnkraftsaggregat innan klarhet nåtts om hur ersättningsenergi skall erbjudas. Vi utvecklar vår syn på Europapolitik och på energipolitiken i särskilda motioner. I en särskild partimotion tillsammans med och moderata samlingspartiet föreslår vi att de kollektiva löntagarfonderna avskaffas. påstås i debatten att en politik som stimulerar ekonomisk tillväxt automatiskt försämrar miljön. Vi anser detta vara en allvarlig felsyn. Genom att i högre grad än utnyttja ekonomiska styrmedel inom miljöpolitiken kan tvärtom en politik som stimulerar omvandling och förnyelse i produktionen medverka till en bättre miljö. Därigenom skapas också de resurser som enligt vår uppfattning behövs för att motverka miljöförstörelse och återställa förstörd natur. Även detta diskuteras mer utförligt i en särskild partimotion. slår vakt om den generella socialförsäkringen, som i långa stycken är en frukt av liberal reformpolitik. Den första grundstenen till en statlig socialförsäkring lade genom sina motioner om en olycksfalls- och ålderdomsförsäkring. Engelska liberaler som och blev impulsgivande även för det svenska trygghetssystemets vidareutveckling . Från senare år kan nämnas bl.a. utbyggnaden av föräldraförsäkringen, som medverkade till i regeringsställning. har redan tidigare lagt fram förslag som skulle medverka till att Fi223 lindra de tidigare redovisade problemen. De administrativa köproblemen inom försäkringskassorna kan t.ex. i viss mån lösas genom ett förstärkt ADB-stöd, men i huvudsak bör överbelastningen tacklas genom en omprioritering av kassornas uppgifter. Barriärerna mellan de olika systemen bör rivas. Vi är förvånade över det motstånd vi mött hos regeringen, t.ex. i dess envetna avvisande av det s.k. Bohusexperimentet som just gick ut på att bryta ner gränserna mellan sjukförsäkring och sjukvård. Detta bedömdes av alla inblandade i - likaväl som sjukvården och politiker ur alla partier - som ett intressant projekt. Men Bohusexperimentet har ännu inte kunnat genomföras på grund av att regeringen sagt nej. Mycken värdefull tid har gått förlorad genom att regeringen inte tillräckligt energiskt har tagit itu med dessa samordningsproblem. Vissa förslag om ökad samverkan mellan olika system har framkommit i rehabiliteringsutredningens betänkande, som f.n. remissbehandlas. Vi hoppas att regeringen skyndsamt tar itu med dessa problemkomplex och återkommer med konkreta förslag, exempelvis i anslutning till den proposition som framläggs på basis av rehabiliteringsutredningens arbete. Fördelar och nackdelar med olika modeller för värdesäkring av pensionerna har antytts ovan.