mot · GC02K210 · 1989-01-11 00:00:00 — I har det folkliga deltagandet i politiken som det mäts i valresultat varit mycket högt. val sjönk dock valdeltagandet till den lägsta nivån och fortsatte antalet blankröstare att öka. Även om valdeltagandet i fortfarande, vid en internationell jämförelse, är högt så finns det skäl för politiker att uppfatta val som en signal om bristande tilltro till vårt nuvarande parlamentariska system. Vi tror att det finns två huvudsakliga orsaker till att en sådan bristande tilltro har uppstått. Ett antal affärer där skilda makthavare har varit inblandade har undergrävt förtroendet för politiker. Många väljare upplever att de har mycket liten möjlighet att påverka politikens innehåll. Det sistnämnda är självfallet en effekt av att de politiska partierna har haft svårt att finna former för att tillvarata människors engagemang. Att makthavare granskas och bemöts med en kritisk attityd är ett naturligt och positivt inslag i demokratin. Men om denna kritiska granskning upplevs som resultatlös finns det risk för att människors intresse vänds från politiken. I stället för att delta, ha åsikter och påverka står man utanför. uppstår nya opinioner och nya frågedimensioner som engagerar medborgarna utanför de etablerade partierna och folkrörelserna. Det vore överord att hävda att vårt politiska system står inför ett allvarligt legitimitetsproblem. Men de uppenbara tecknen på en ökad distans mellan väljare och valda motiverar att kraftfulla åtgärder vidtas för att öka medborgarnas möjligheter till politiskt deltagande och deras möjligheter till kontroll av de politiska beslutsorganen. Vi föreslår i denna motion skilda åtgärder i detta syfte. Till detta väcker också en motion som behandlar frågor om demokrati. I den motionen utvecklar vi bl.a. krav på direktvalda kommundelsfullmäktige och ökade möjligheter till rådgivande kommunala folkomröstningar. Frågorna om valsystemets utformning handlar alla på olika sätt om spänningen mellan det lokala intresset och riksintresset, konflikten mellan effektivitet i statsstyret och önskan att olika opinioner skall bli företrädda. Proportionalitet, personval, gemensam valdag, andrahandsröstning och småpartispärr är på olika sätt uttryck för ställningstaganden i dessa frågor. I det svenska systemet förekommer inte personval. Det torde inte ha hänt att någon inte har kommit in i p.g.a. strykningar. Det är partimedlemmarna som bestämmer vilka personer som skall Mot. Genom interna provval och representativa interna K210 församlingar komponerar medlemmarna listor som underställs väljarna i val. blir den andel av befolkningen som är partimedlemmar - eller aktiva sådana - mindre och mindre. I detta kan också finnas något positivt: Vi röstar på åsiktspaket och uttrycker vår åsikt i valet. Vilka individer som representerar åsiktspaket blir av underordnad betydelse. De senaste årens kritik mot bristande representativitet i politiska församlingar för t.ex. den privata sektorn grundar sig på ett synsätt där individen inte betraktas som representant för just sina väljare, utan som helhet ses som en församling som ska vara representativ i samma betydelse som ett statistiskt urval. Denna sociala representativitet kan ställas mot den åsiktsrepresentativitet som det nuvarande valsystemet syftar till att främja. och tidigare författningsutredningar har resonerat om och lagt fram förslag till system för ökat personval. De har inneburit att väljarna skall rösta på parti, men kunna prioritera mellan olika kandidater i partiet. I praktiken är det sannolikt att förslagen skulle ha lett till att partiernas egna prioriteringar slår igenom och att valen även i fortsättningen blir partival och inte personval. Mot personval kan anföras dels det angelägna i att väljarna får tillfälle att mer rösta på åsikt än person, dels risken för att urvalet av politiker blir kändisbetonat. ifrågasätts också om personval verkligen skulle öka personinslaget i politiken. Bl.a. skulle etermedias dominerande roll i valkampanjerna medföra att partiernas centralgestalter blir dominerande oavsett vilket valsystem man har. För personval anförs främst att kontakterna mellan väljare och valda skulle bli fastare. Medborgarna skulle i högre grad få "en egen riksdagsledamot att vända sig till. Det svenska valsystemet ger väljarna små möjligheter att välja kandidat inom partierna. Särskilt i stora valkretsar och inom de stora partierna är detta påtagligt. Väljarna får lätt en känsla att valet av personer är avgjort på förhand och att partiapparaten sitter inne med den verkliga makten. Det leder också till att riksdagsledamöterna uppfattar sina partimedlemmar och inte sina väljare som uppdragsgivare. Avståndet mellan väljare och valda ökar. förslag, som framfördes , innebar inte i något väsentligt avseende någon förändring härvidlag. Det är därför angeläget att så fort som möjligt bereds tillfälle att ta ställning till ett nytt förslag som innebär att den enskilde väljaren får ökade möjligheter till personval. Regeringen bör utarbeta ett sådant förslag. Alltsedan den senaste grundlagsändringen har frågan om mandatperiodens längd diskuterats. har därvid yrkat att mandatperioderna skall förlängas från nuvarande till fyra. Detta skulle på ett annat sätt än skapa förutsättningar för och motverka den ryckighet som nuvarande korta mandatperioder skapar. Knuten till frågan om mandatperiodernas längd är frågan om valdagarna för riksdags- och kommunalval skall vara samma som eller åtskilda. Enligt vår uppfattning är skilda valdagar en förutsättning för de fyraåriga . 1988/89 mandatperioderna. Härigenom får väljarna tillfälle att göra sin K210 stämma hörd vad gäller sina politiska preferenser. Därtill kommer att skilda valdagar skulle öka intresset för de kommunala frågorna och medverka till att vitalisera den kommunalpolitiska debatten. Den svenska författningen har - jämfört med många andra länders - ett begränsat minoritetsskydd. Det finns enligt vår uppfattning anledning att i olika sammanhang stärka minoriteternas rätt. Det ter sig naturligt att en kvalificerad minoritet i i vissa lägen skall ha rätt att föra en fråga direkt till rådgivande folkomröstning. Skälen för att utöka möjligheterna till folkomröstning är flera. Nya frågor kan bli aktuella där de politiska partierna inte kan göra anspråk på att tala för en samlad folkopinion. Vissa frågor skär genom partilinjerna eller följer inte traditionella skiljelinjer i politiken. Mot denna bakgrund framstår det som viktigt att en minoritet inom ges möjlighet att få till stånd folkomröstning. Enligt vår mening bör frågan bli föremål för ny behandling i lämpligt sammanhang i syfte att mer fullständigt och inträngande bereda frågan. Inriktningen bör vara att låta en minoritet på förslagsvis en tredjedel av ledamöter få till stånd folkomröstning. Även andra former för att utlösa en sådan omröstning, t.ex. folkinitiativ, bör utredas i sammanhanget. När det gäller möjligheten till kommunala folkomröstningar finns det emellertid några ställningstaganden som bör göras . har drivit kravet att särskilda förfaranderegler skall införas för kommunala folkomröstningar i syfte att göra det enklare att ordna sådana omröstningar. I det fall att en kommun beslutar att hålla en lokal folkomröstning bör det åligga kommunen att informera kommuninvånarna om de olika alternativ som är föremål för omröstning. Denna informationsskyldighet bör kommunen ha enligt lag. Detta utvecklas vidare i motionen ang. kommunala frågor. Grundlagsreglering av utlandssvenskarnas rösträtt Enligt gällande lag har så gott som alla utlandssvenskar rösträtt, men den är inte grundlagsreglerad. De senaste årens debatt och utveckling har enligt vår uppfattning visat att detta är otillfredsställande. Genom ett enda riksdagsbeslut med enkel majoritet kan svenska medborgare som vistas utomlands berövas möjligheten att utöva sin rösträtt. Det är därför av stor betydelse att skyddet för rösträtten förstärks. Detta bör enligt vår mening ske genom att nuvarande bestämmelser om utlandssvenskarnas rösträtt skrivs in i 3 kap. 2 § regeringsformen. Stadgandet bör därmed få följande lydelse: Rösträtt vid val till tillkommer svensk medborgare som är eller har varit bosatt i riket. Den som icke har uppnått ålder senast valdagen har ej rösträtt. Fråga huruvida rösträtt enligt första stycket föreligger avgöres på grund av Mot. 1988/89 en före valet upprättad röstlängd. Svenska medborgares rösträtt i och i I anslutning till frågan om utlandssvenskars rösträtt finns det ytterligare problem som länge har krävt en lösning, nämligen det förhållandet att svenskar som vistas i inte alls kan avge sina röster i värdlandet och att de svenska väljarna i skall vara hänvisade till enbart brevröstning. Den bör på nytt ta upp förhandlingarna med regeringarna i och i denna fråga. Kravet från svensk sida bör givetvis vara att svenska medborgare skall få samma möjligheter att avge sina röster i dessa länder som i alla andra. Stöd för politiskt arbete För att säkerställa att partierna skall ha ekonomiska möjligheter att verka som väljarnas företrädare och för att underlätta ett fritt meningsutbyte utgår offentliga bidrag till partier och press. Principen för partistöden är att störst får mest. Det omvända gäller för presstödet. Det innebär att socialdemokraterna på alla nivåer får mest. Vid sidan av partistöden utgår också en strid ström av statliga och kommunala medel främst till socialdemokratin i form av bidrag till folkrörelser och ungdomsorganisationer m.m. LO och dess fackförbund ägnar sig också åt politisk verksamhet dels genom direkt stöd till socialdemokraterna, dels genom eget politiskt arbete. Det ekonomiska beroendet är dock ömsesidigt. Socialdemokraterna har inte dragit sig för att använda regeringsmakten för stöd åt facket. infördes avdragsrätt för fackföreningsavgifter och överfördes miljardbelopp från arbetslöshetskassorna till LO. Pengar som sedan kunde användas till stöd åt den socialdemokratiska valrörelsen. Ingen politisk rörelse har tillnärmelsevis samma materiella makt som socialdemokratin. Det kunde bevittnas inte minst under förra årets valrörelse. Detta förhållande är inte en intern socialdemokratisk fråga. Den politiska suveräniteten och integriteten är hotad. Därför behövs en ordentlig genomlysning av det svåröverskådliga nätet av makt och materiella resurser mellan de offentliga organen och socialdemokratin och fackföreningsrörelsen. Detta är en uppgift för maktutredningen och bör ges regeringen tillkänna. Den enskilde och staten och rättigheterna Regeringsformen med dess allmänna målbestämmelser, målsättningsstadganden och dess rättighetskapitel om normgivningsregler ger uttryck för den rättssäkerhetsnivå som konstitutionellt har garanterats dem som lever i . Således gäller enligt 1 kap 2 § att den offentliga makten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet Mot. Likaså skall det allmänna tillförsäkra män och kvinnor lika K210 rättigheter för att värna den enskildes privatliv och familjeliv. Enligt 1 kap 9 § skall domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen samt iakttaga saklighet och opartiskhet. Andra kapitlet i regeringsformen innehåller regler om de grundläggande fri- och rättigheterna. Här stadgas skydd för yttrandefrihet, informationsfrihet, mötesfrihet etc. kan besluta om undantag i särskild ordning beträffande flertalet rättigheter. Sådana undantag, som bl a gäller rätten att göra kroppsvisitation, husrannsakan och liknande, får bara göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den och ej heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar (2 kap 12 § 2 st). Något enhetligt skydd för äganderätten finns inte inskrivet i grundlagen. I RF 2 kap 18 § finns föreskrivet att medborgare vilkens egendom tas i anspråk genom expropriation skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten och i 19 § uttalas att författare, konstnärer och fotografer äger rätt till sina verk. Vi anser det angeläget att skyddet av äganderätten stärks. Vi behandlar detta i en annan motion som vi har väckt till detta . I ytterligare en motion yrkar vi att också näringsfriheten skall grundlagsskyddas. Detta motiveras med att eftersom fri etablering är en förutsättning för marknadsekonomin så bör den fria etableringsrätten omgärdas av det extra skydd som ett grundlagsskydd innebär. Grundlagsskyddet för svenska medborgares fri- och rättigheter kompletteras av de åtaganden har gjort genom att ingå skilda internationella konventioner. Av särskild betydelse är om de mänskliga fri- och rättigheterna. har engagerat sig för att enskilda skall få möjlighet att få rättsenligheten av förvaltningsbeslut domstolsprövade. En viss begränsad möjlighet till detta infördes också i och med att under förra godkände regeringens förslag till Lag om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. Historiskt var den svenska offentliga rätten så utformad att någon överprövning av förvaltningsbeslut domstolsvägen inte var möjlig. Enkelt uttryckt kunde Kungl Maj:t i inte ompröva vad Kungl Maj:t i statsrådet gjort. Detsamma kom att gälla när Kungl. 1909 fick sin tredje skepnad Kungl i regeringsrätten. Rättssystematiskt är den offentliga sidan av svensk statlig verksamhet byggd på en tudelning även efter ikraftträdandet av regeringsform. De allmänna domstolarna med tingsrätt i botten och som slutinstans - även sista instans för vissa specialdomstolar - har hand om brottmål och mål om civilrättsliga tvister av olika slag. Inom den offentligrättsliga sektorn gäller, att besluten inte kan dras inför Mot. de allmänna domstolarna för en rättslig överprövning såsom i allmänhet är K210 fallet i världen i övrigt. På förvaltningssidan finns två huvudlinjer. Vanligen startar ett ärende i en lokal förvaltningsmyndighet - t ex en nämnd. I högre led är är instansordningen antingen rent administrativ med ett centralt verk eller regeringen som slutinstans eller domstolsmässig i förvaltningsdomstolar såsom länsrätt eller kammarrätt med regeringsrätten som slutinstans. En mellangrupp finns, där som slutinstans insatts någon central nämnd med en ordinarie domare som ordförande. Detta är den svenska strukturen. Successivt har under en följd av år en utveckling skett där förvaltningsärenden i ökad utsträckning har kommit under domstolarnas kompetens. Ett ytterligare steg i denna riktning togs genom den ovan nämnda propositionen. Men även med hänsyn tagen till denna utveckling är fortfarande stora grupper av avgöranden förbehållna en administrativ instansordning. Regeringens syfte med Lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut var att öppna sådana möjligheter till omprövning av förvaltningsbeslut att i fortsättningen skulle undvika att komma i konflikt med kraven i art 6 i om skydd för mänskliga rättigheter. Där anges, att man vid tvist om civila rättigheter skall ha möjlighet till opartisk och offentlig rättegång inför en oavhängig och opartisk domstol. Alltsedan frågan om rättslig förvaltningskontroll började diskuteras politiskt på allvar efter det slut har socialdemokraterna motsatt sig att medborgarna skulle få en generell rätt att få till stånd en domstolsprövning av förvaltningsavgöranden. Det gäller här den stora grupp av avgöranden på förvaltningssidan, där regeringen eller annat administrativt organ är slutinstans. Regeringen står alltjämt fast vid denna huvudlinje. Lagen om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut tar bara sikte på vissa typer av förvaltningsavgöranden, nämligen dem som rör förhållanden som avses i 8 kap 2 och 3§§ RF. Det är en ganska snävt avgränsad del av alla de ärenden som enligt gällande ordning är underkastade en rent administrativ behandling i det svenska förvaltningssystemet. När från folkpartihåll under tidigare decennier krav framförts på en möjlighet till domstolsprövning har det alltid gällt hela förvaltningssektorn. Detsamma gäller den konkretisering vi givit detta krav, när vi påyrkat införandet av rättsbesvär som ett rättsmedel för en generell kontroll av svenska förvaltningsbesluts rättsenlighet. Utgångspunkten för regeringen var uteslutande att försöka finna en ordning som innebär att skall klara sig undan de med all säkerhet fortsatta prickningar vi annars hade haft att vänta från Europarådsorganen. Strävan från regeringen överensstämmer därmed inte med , nämligen att det alldeles oberoende av vårt förhållande till är av vikt att ständigt utveckla och förbättra rättssäkerheten för dem som lever i . Lagen om rättsprövning kan därför bara ses som ett steg på vägen. Målet för det fortsatta arbetet måste vara ett generellt system för att öppna möjligheterna till rättslig prövning av flertalet förvaltningsbeslut som på något sätt ingriper i enskildes rätt. Enligt vår mening bör det fortsatta arbetet läggas upp efter tre huvud- Mot. 1988/89 linjer: K210 - möjligheterna till rättsprövning skall utvidgas genom möjligheten att föra vad vi har kallat rättsbesvär, - avregleringen skall fortsätta. Genom att upphäva onödiga föreskrifter som reglerar förhållandet mellan enskilda och det allmänna minskar man konfliktanledningarna, - ett väsentligt större antal avgöranden skall flyttas från myndigheterna till domstolarna. Med rättsbesvär menar vi ett rättsmedel som ger generell möjlighet för den enskilde att få ett besluts laglighet prövat av domstol. Vi vill att rättsbesvär skall vara en parallell på det statliga planet till kommunalbesvärsinstitutet. Varje statligt besluts rättslaglighet måste kunna prövas av domstol. Kammarrätterna är de domstolar som sköter kontrollen av de kommunala besluten. Det synes naturligt att de också får ta på sig uppgiften att omhänderha motsvarande kontroll av de statliga förvaltningsbesluten. Problemet med att avgöra var olika beslut skall fattas och konflikten mellan förvaltningsbeslut och domstolsprövning bortfaller vid en omfattande avreglering. Vi har i olika sammanhang föreslagit borttagande av tillståndsprövningar. Som exempel vill vi peka på förköpslagen och jordförvärvslagen. Ett grundproblem vad gäller vår konflikt med är att svensk rättsordning i så många ärendetyper anvisar regeringen eller förvaltningsmyndigheterna som slutinstans när det gäller ärenden som faller inom begreppet civila rättigheter och skyldigheter. Rör det sig om en överblickbar materia, ligger det naturligtvis närmast till hands att beträffande respektive ärendetyp korrigera den ordinära instansordningen så att prövning i förvaltningsdomstol medges. bör uppdra åt regeringen att återkomma med förslag enligt de riktlinjer som här angetts för det fortsatta arbetet för att öka den enskildes rättssäkerhet. förhållande till svensk rätt har det uppkommit osäkerhet huruvida utslag skall ha prejudicerande verkan för svenska förvaltningsmyndigheter. Regeringen har ansett att så inte skall vara fallet. Enligt vår uppfattning bör utgångspunkten vara att utslag i i mål som rör enskilda svenska klagande skall vara vägledande för förvaltningsmyndigheters och regeringens bedömning då dessa har att ta ställning till motsvarande ärenden i . Då klara regler härom saknas i intern svensk rätt bör genom lagstiftning klarläggas att utslag skall utgöra rättskälla för svenska myndigheter. bör hos Mot. 1988/89 regeringen begära förslag till sådan lagstiftning. För moralen i samhället är det viktigt att den enskilde individen upplever att också myndigheter kan kontrolleras och att enskilda tjänstemän kan ställas till svars, om de har begått fel. Det ankommer på justitieombudsmannen (JO) och justitiekanslern () att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. intar därmed en central roll för kontrollen av myndighetsutövningen. beslöt att anta en ny instruktion för . I huvudsak innebar denna att JO:s arbetsområde och befogenheter förblev oförändrade. Det som av många anses vara den största svagheten med , och att det saknas adekvata sanktionsmöjligheter mot offentliga tjänstemän, blev dock inte avhjälpt i och med riksdagsbeslutet. Efter motioner från bl a har dock frågan om ett återinfört ämbetsansvar blivit föremål för utredning inom och förhoppningsvis kommer en proposition med anledning av denna utredning. Utgångspunkten för det kommande lagförslaget bör enligt vår uppfattning vara att en utvidgning av straffansvaret skall komma till stånd. Detta kan förhoppningsvis tjäna som | en bättre garanti än för att man tillgodoser medborgarnas intresse av att den offentliga verksamheten utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ett riktigt sätt. Huvudparten av den offentliga verksamhet som allmänheten kommer i kontakt med sker numera i regi. För den enskilde är det således av stor betydelse att det ställs lika höga krav på rättssäkerhet och rättsövervakning på det kommunala området som på det statliga. Med nuvarande lagstiftning omfattar JO:s tillsyn inte hela det kommunala området, utanför faller den kommunala verksamhet som inte innefattar myndighetsutövning. Därtill kommer att JO inte kan fullfölja anmälningar om disciplinansvar på det kommunala området eftersom ansvaret regleras av avtal. Detta är en klar brist och ologiskt eftersom samma regler bör gälla för alla offentliga anställda. bör därför som sin mening ge regeringen till känna att det kommande lagförslaget i den del det gäller JO:s talerätt över disciplinbeslut m.m. gällande kommuners och landstingskommuners tjänstemän skall innebära att JO får samma fullföljdsmöjligheter på det kommunala området som på det statliga. Att utvidga tjänsteansvaret till kommunala och landstingskommunala tjänstemän är i en del situationer emellertid inte tillräckligt. har uppmärksammats ett antal fall där kommunala församlingar fattat beslut som efter senare prövning i domstol har visat sig olagliga och där kommuner detta till trots vidhållit sitt beslut och därmed trotsat domstolen. Någon säker möjlighet att få de kommunala förtroendemännen fällda till ansvar i sådana fall finns inte. Enligt vår uppfattning är det nödvändigt att man undersöker vilka möjliga sanktioner som skulle kunna införas i sådana fall där en församling trotsat lagakraftvunnen dom. Den effektivaste lösningen torde vara att tredskande förtroendemän bör åläggas ett personligt ,o Regeringen bör också i denna fråga återkomma till med Mot. 1988/89 förslag. När fullgör sina uppgifter som högsta beslutsorgan utövar den en central kontrollfunktion. I regeringsformen uttrycks detta sålunda, att granskar rikets styrelse och förvaltning (RF 1:4). I regeringsformens 12 kap anges närmare de organ och de metoder som har till förfogande för sin kontroll: en kontroll som omfattar huruvida utfärdade lagar tillämpas korrekt, om de fastställda utgiftsmålen fullföljs och om den offentliga verksamheten bedrivs på sätt som är ekonomiskt försvarligt. Bland kontrollorganen ingår , och revisorer. tillämpas en ordning som innebär att revisorernas framställningar om åtgärder - som tidigare också kunnat ställas direkt till regeringen - fortsättningsvis alltid skall underställas . Efter sedvanlig behandling i fackutskotten får ta ställning till vad som skall ske i de olika ärendena. Vidare skall revisorernas ordförande regelmässigt bereda utskotten tillfälle att komma in med synpunkter på frågor som förtjänar uppmärksamhet, innan revisorernas granskningsplan görs upp. Detta närmare samarbete mellan revisorerna och utskotten har utan tvivel vitaliserat revisorernas granskning. Erfarenheter visar också att revisorernas arbete gett utskotten och bättre beslutsunderlag. saknar dock revisorerna tillräckliga resurser för att snabbt följa upp de olika förslag till granskning som väcks. En förstärkning av resurserna är nödvändig för att revisorerna skall kunna ge bättre stöd i sin granskningsuppgift.