mot · GD02K621 · 1989-01-01 00:00:00 — Motion till 1989/90:K621 av m.fl. (fp) Äganderätten m.m. I anslutning till förslaget om en tillfällig förmögenhetsskatt för livförsäkringsbolag m.m. (prop. 1986/87:61), den s.k. engångsskatten eller pensionsskatten, uppkom en diskussion om äganderättens ställning i . Frågan kom att gälla vilket skydd äganderätten hade och borde ha. Statsminister hävdade i flera debattinlägg att det fanns två rättigheter, medborgarrätt och äganderätt och att dessa rättigheter stod i konflikt med varandra och att det var nödvändigt att ta ställning för en av dem. Han menade bl.a. att förslaget om pensionsskatt grundade sig på medborgarrätten, medan motståndet mot förslaget om pensionsskatt grundade sig på att äganderätten hade prioritet över medborgarrätten. För den som satte medborgarrätten främst fanns inga principiella gränser när det gällde inskränkningar i äganderätten. Dessa tankegångar fullföljs nu i det socialdemokratiska förslaget till partiprogram, där de enskilda medborgarna sätts i motsatsförhållande till ägarna av det kapital som är en av grundförutsättningarna för produktionen av varor och tjänster. Hur mycket enskilt ägande som skall medges för varje svensk inom den föreslagna medborgarrätten framgår inte. Denna grundsyn kan inte acceptera. Enligt vår uppfattning står inte medborgarrätt och äganderätt i konflikt med varandra på det sätt statsministern hävdat och som vidareutvecklas i förslaget till nytt partiprogram. I traditionell mening avses med medborgarrätt de rättsregler som skyddar den enskilde mot ingrepp från det allmänna. En del av denna rätt är enligt en samstämmig uppfattning den allmänna rösträtten. Att allmän rösträtt införts har varken i eller i andra demokratiska länder inneburit att den privata äganderätten har försvunnit. Tvärtom har äganderätten i de flesta demokratier givits olika former av lagskydd. Också i om mänskliga fri- och rättigheter, som antagit, finns föreskrivet att fysisk och juridisk persons rätt till egendom skall lämnas okränkt. som vi registrerar dessa signaler utifrån är det förvånande att i en artikel i (9/1989) ta del av argumentation för en total urholkning av äganderätten i . Ägandet beskrivs i hans artikel enbart i termer av storkapitalet. Kapitalismen ställs sedan mot den socialdemokratiska medborgarrätten (eller som den ibland kallas demokratins verkningskrets), dvs. Det antyds att de partier som häv 1* 1989190. dar äganderätten är emot anställdas inflytande i företagen, mot miljökrav i Mot. 1989/90 företagen, för spekulation och mot transfereringar. Att äganderätten berör nästan alla medborgare föresvävar inte statsministern. För att hindra kapitalismen avfärdas blankt alla möjligheter till påverkan eller inflytande via ägandet. Det betyder att äganderätten skall göras totalt innehållslös för alla. Statsministern argumenterar ensidigt mot storkapitalet i sin kamp för medborgarrätten. Han antyder inte möjligheten till ägarspridning för att rubba maktförhållandena. Den ekonomiska demokratin förutsätter enligt medborgarinflytande, löntagarinflytande och konsumentinflytande men inte inflytande via ägandet eller ett spritt ägande. Det är länge sedan socialdemokratin så öppet argumenterat för ett socialiserande av ägandet i . Statsministern pläderar inte för ett statligt ägande men väl för en total funktionssocialism. I ett demokratiskt samhälle måste enligt vår uppfattning finnas inte bara en rätt för den enskilde att påverka den styrande makten utan också vissa rättigheter för den enskilde i förhållande till denna styrande makt. Rätten att påverka uppnås i ett demokratiskt statsskick främst genom allmän rösträtt, yttrandefrihet och föreningsfrihet. I demokratin överlåts åt de politiskt valda organen att fastställa vilka ramar som skall gälla för samhällsmedborgarna. Formellt kan dessa ramar inskränkas hur långt som helst men det torde råda enighet om att individerna i ett gott samhälle måste ges vida ramar inom vilka de själva har att fatta beslut och göra val. Den politiska debatten handlar i hög grad om hur vida dessa ramar skall vara, dvs. hur långt den politiska makten skall utsträcka sina beslut. För att understryka vikten av enskildas rättigheter i förhållande till statsmakterna har dessa i viss utsträckning givits grundlagsskydd (1 och 2 kap regeringsformen). har traditionellt verkat för ett starkt grundlagsskydd för mänskliga fri- och rättigheter. Det har understundom lett till en het debatt med i första hand socialdemokraterna. När på förordade ett starkare minoritetsskydd i grundlagen anklagades partiet av den dåvarande socialdemokratiske justitieministern för att vilja införa minoritetsdiktatur. Det finns mot den bakgrunden anledning understryka att gränserna för den enskildes fri- och rättigheter i förhållande till staten alltid måste fastställas genom beslut i riksdag. Ingen har ifrågasatt detta. Grundlagsskydd för en viss rättighet är alltså inget försök att inskränka folksuveräniteten, utan innebär endast att vissa beslut ej kan fattas utan att medborgarna i allmänna val får möjlighet att yttra sig härom innan ändring sker. Det finns inte i svensk lagstiftning över huvud taget några bestämmelser om vad äganderätt egentligen är. har i en analys av ägandebegreppet utvecklat en del tankar härom: Termerna äganderätt, ägare och egendom bildar i logisk mening en familj. Detta framträder på det sättet, att den som sägs vara ägare, det må vara en eller flera personer, fysiska eller juridiska, alltid är ägare till en viss egendom, nödvändigt tillhör en viss eller vissa ägare, och att den relation, som därvid består mellan ägaren eller ägarna och den sak som är hans eller deras egendom, just är vad vi kallar hans eller deras äganderätt. Hedenius ger äganderätten två dimensioner: ägarens besittningsskydd och hans förfogandefrihet. Ägarens makt över det han äger är i praktiken begränsad. Däremot brukar äganderätten anses vara den starkaste sakrätten. Med det menas att ägaren har en från rättslig synpunkt starkare ställning i förhållande till det han äger, än vad subjekten för sådant som panträtt, nyttjanderätt, servitut och andra sakrätter har till sina rättsobjekt. Äganderätten är alltså den minst begränsade ur rättighetssubjektets synvinkel, men är därmed inte obegränsad. Att det i lagen saknas bestämmelser om vad äganderätt egentligen är betyder inte att äganderätten skulle sakna rättslig innebörd. Äganderätten har beskrivits som en rättsteknisk basprincip: det är karakteristiskt - och förmodligen också praktiskt ofrånkomligt för rättssystem, som utvecklats , utan revolutionära brytningar, att de bygger på vissa grundläggande, oftast ej uttalade principer, i förhållande till vilka sedan de konkreta rättsreglerna framstår som inskränkningar, utvidgningar eller preciseringar. Äganderätten är en sådan basprincip, Den valda lagstiftningstekniken är i själva verket att reglera endast antingen avvikelser från basprincipen (t.ex. regler om expropriation) eller konfliktsituationer, i vilka basprincipen måste klarläggas.... (i Äganderätt och egendomsskydd, 1985). Äganderätten har i av tradition haft ett starkt skydd. Det går tillbaka till kungaeden i våra medeltida landslagar (se t.ex. 3 § Konungabalken i landslag). Trots detta är egendomsskyddet i den nu gällande grundlagen svagt. Där finns regler om författares, konstnärers och fotografers rätt till sina verk, men inte mycket mer. Personlig äganderätt är en viktig förutsättning i ett demokratiskt samhälle och inte minst i ett samhälle vars ekonomiska system är marknadsekonomin. Förfogandefriheten över den personliga egendomen är central för möjligheterna att skriva kontrakt och ingå avtal. Avkastningen på egendom blir av begränsat intresse om den inte kan disponeras fritt. Incitamenten för utveckling och tillväxt försvinner i många fall om ägaren inte har möjlighet att tillgodogöra sig resultaten. Det är ingen tillfällighet att alla de demokratier historien känner också har varit marknadsekonomier med en självklar rätt till personligt ägande. Den starkaste illustrationen till detta har händelserna i varit. Vi har fått bevittna planekonomins totala sammanbrott och såväl som övriga stater i gör nu stora ansträngningar att få sin ekonomi funktionsduglig med hjälp av marknadsekonomer från väst. En viktig beståndsdel i den ekonomiska uppbyggnaden är att återupprätta det enskilda ägandet. Mot denna bakgrund finns starka skäl att förstärka skyddet för äganderätten och att i grundlagen klarare ange vilka inskränkningar i äganderätten som kan ske i vanlig lag. finns ett betydande utrymme för inskränkningar i äganderätten genom snabbt påkomna politiska nykonstruktioner. Risken härför framstår som särskilt påtaglig efter de principiella synpunkter som statsministern framfört i debatten och som socialdemokraterna vidareutvecklar i sitt förslag till nytt partiprogram. Det bör i grundlagen framgå att envar har rätt till sin egendom. Som tidigare nämnts innehåller första tilläggsprotokollet till om de mänskliga rättigheterna regler om ett generellt skydd för äganderätten (artikel 1). Det är en uppenbar brist på konsekvens att vi inte regeringsform infogat en mot nämnda artikel svarande generell bestämmelse om skydd för äganderätten. Eftersom ger äganderätten ett mera vittgående skydd än den svenska grundlagen, blir resultatet att de som känner sig kränkta i sitt egendomsskydd i vänder sig till Europarådsorganen i med sina klagomål. I svensk översättning lyder artikel 1 som följer: fysisk eller juridisk persons rätt till sin egendom skall lämnas okränkt. Ingen må berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som angives i lag och av folkrättens allmänna grundsatser. Ovanstående bestämmelser inskränker likväl icke en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter och andra pålagor eller av böter och vitén. I gäller alltså ett allmänt äganderättsskydd, ehuru detta kan åberopas endast inför organen i . Ett motsvarande skydd bör således slås fast i regeringsformen. Det förhållandet att äganderätten i har ett svagt skydd i lag innebär inte att det är oklart i vilka sammanhang som staten får göra inskränkningar i den enskildes äganderätt. Grovt sett förekommer fyra typfall: Expropriation där staten visserligen kan besluta om disposition av enskilds fasta egendom men i så fall måste utge ersättning för sådan förlust som den enskilde därmed kan göra. Förverkande eller sanktionsavgifter där staten berövar den enskilde föremål eller som åtkommits genom brottsligt förfarande. Tvångsavgifter där direkt motprestation från staten förekommer. Av dessa möjligheter till inskränkningar i äganderätten är det skatten som har vållat och vållar de största problemen genom svårigheten att definiera vad en skatt är. Av den undersökning om beskattningsmaktens gränser enligt regeringsformen som gjorts av professor framgår att dessa är utomordentligt vida. Han kommer fram till att följande kan utläsas ur grundlagen: - Beskattningsreglerna skall liksom alla lagbestämmelser ha generell giltighet och inte vara direkt applicerbara endast på ett enda fall. - Beskattningen kan vara hård, men beskattning som överskrider av skattebasen kan inte accepteras. - En beskattningsregel som innebär ett direkt brott mot de i regeringsfor- Mot. mens 2 kap. inskrivna fri- och rättigheterna kan inte accepteras. Mot denna bakgrund måste överväganden om ett starkare skydd för äganderätten också innefatta regler för hur beskattningsmakt skall kunna utnyttjas. anses ha ett skydd mot att skatter utvecklas till vad som betecknas som excessive burden för den enskilde. Termen skatt i regeringsformen måste ges en bestämd innebörd. Det kan inte vara så att vad som helst kan uttas av medborgarna för att påsätter ingreppet beteckningen skatt. Man måste komma fram till en tydlig definition av skattebegreppet. Den s.k. engångsskatten på pensionssparande reste viktiga principiella frågor i detta sammanhang. Även om frågan aldrig besvarats hur hög skatten kan vara i vårt rättssystem - om man bortser från den av angivna gränsen - har det enligt tolkning ansetts att varken inkomstskatten eller förmögenhetsskatten får minska förmögenhetssubstansen. Även förmögenhetsskatten är enligt denna uppfattning en skatt på förmögenhetens avkastning, men med förmögenheten som skattebas i stället för avkastningen. Som avkastning anses då inte endast kontant avkastning utan även värdet av ägarens nyttjande av egendomen. Denna princip har också iakttagits i . Lagstiftaren har aldrig syftat till att som skatt utta delar av enskilds behållna tillgångar utom i samband med ägarövergång, t.ex. i arvs- och gåvobeskattningen. Engångsskatten var det första exemplet härpå. Däremot har det i praktiken förekommit att inkomst- och förmögenhetsskatt tillsammans överskridit inkomsten av samtliga inkomstkällor, vilket det också finns anledning att förhindra. Engångsskatten skiljer sig även på ett par andra viktiga punkter från den s.k. förmögenhetsskatt som sedan gammalt uttas i . För det första tog den inte hänsyn till skattebärarens skulder, dvs. den utgick på bruttotillgången (det ackumulerade sparbeloppet). Dessa avvikelser från tidigare praxis visar klart det otillfredsställande i att regeringsformen i nuvarande utformning inte på något sätt närmare anger gränserna för det allmännas befogenheter att tillägna sig eller eljest disponera över den enskildes tillgångar. Även om den enskilda äganderätten ej åtnjuter ett generellt skydd i regeringsformen utan endast beaktas på någon enstaka punkt, så vilar dock rättsordningen sedvanerättsligt på den rättsgrundsatsen att den enskilde skall skyddas i sitt ägande. regler om egendomsbrott bygger t.ex. på detta. En översyn som leder fram till klarare regler om vad som skall läggas i begreppet skatt och hur långt beskattningsmakten sträcker sig är nödvändig. En sådan bestämning är en förutsättning för att man i grundlagen skall kunna avgränsa de acceptabla ingreppen i äganderätten från de oacceptabla. Även i ett annat avseende än de ovan nämnda föreligger en begränsning i möjligheter att besluta om skatt, nämligen genom det s.k. retroaktivitetsförbudet i 2 kap. 10 § regeringsformen. Det innebär att skatt inte får uttas i vidare mån än som följer av föreskrift som gällde när den om- 9 ständighet inträffade som utlöste skattskyldigheten. Vissa undantag från hu- Mot. vudregeln finns: om det föreligger särskilda skäl, och förslag lämnats till riks- K621 dagen då omständigheten i fråga inträffade eller om det är påkallat av särskilda skäl i samband med krig, krigsfara eller svår ekonomisk kris. Det genomdrivna beslutet om pensionsskatten aktualiserade även skyddet mot retroaktiv skatt. Avsikten med pensionsskatten var att beskatta de senaste årens värdetillväxt på pensionssparande i försäkringsbolag. Genom att konstruera skatten som en förmögenhetsskatt uppnådde regeringen och riksdagsmajoriteten syftet att skatten formellt var förenlig med grundlagen. Den politiskt infekterade frågan om pensionsskatten åsidosatte regeringsformens retroaktivitetsförbud. Detta är allvarligt. Det blir nu viktigt att grundlagstexten omformuleras så att den även innefattar den reella retroaktiviteten. Ett yrkande med denna innebörd framförs i vår motion om stärkt rättssäkerhet. Den personliga äganderätten utgör en grundpelare i det svenska samhället. Det innebär inte att äganderätten är eller bör vara obegränsad, men det är angeläget att den ges ett starkt lagskydd så att ändringar inte kan ske lättvindigt och utan att väljarna i val fått möjlighet att ta ställning till förändringarna. Mot den bakgrunden bör äganderätten föras in i regeringsformen. I samband med en översyn av äganderättens ställning bör också beskattningsmaktens gränser ses över med sikte på klarare avgränsningar. Även retroaktivitetsförbudet i grundlagen måste kompletteras så att det också innefattar den reella retroaktiviteten. Vi har i vår motion om folkstyrelsen hemställt att en ny grundlagsutredning bör tillsättas. Denna utredning bör anförtros att utreda dessa frågor. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär grundlagsförslag till skydd för egendomsrätten i enlighet med vad i motionen anförts, 2. att hos regeringen begär förslag om precisering av skattebegreppet i regeringsformen. () () () () () ()