ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GC02Ju16 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Jul6 av m.fl. (fp) med anledning av prop. 1988/89:118 om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, m.m. har undersökningar framlagts, vilka påvisar att en bilförare får avsevärt försämrad prestationsförmåga redan vid ringa alkoholförtäring. Det torde inte längre ifrågasättas att en sänkning av straffbarhetsgränsen för rattonykterhet är motiverad från trafiksäkerhetssynpunkt. Forskningen har entydigt visat att stora besparingar i fråga om människoliv och trafikskadade kan uppnås om trafiknykterhetstillståndet ytterligare kan förbättras. Den tillåtna promillegränsen vid bilkörning bör därför sänkas. I propositionen föreslås nu vissa ändringar i 4§ trafikbrottslagen som avser trafiknykerhetsbrotten. Ändringarna innebär att särskilt straffansvar ska kunna grundas på alkoholkoncentrationen i utandningsluften. Vidare ges polisen vidgade möjligheter att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov på trafikanter. Däremot har regeringen inte lyckats prestera något förslag avseende en sänkning av straffbarhetsgränsen för rattonykterhet. Detta är utomordentligt anmärkningsvärt och vittnar om en oacceptabel handlingsförlamning. Det är obegripligt att regeringen, trots att det förelåg ett förslag om sänkt straffbarhetsgräns, nu inte anser sig ha ett tillräckligt beslutsunderlag för att lägga fram ett förslag för . har i flera olika sammanhang, nu senast i partimotion som väcktes , anfört att all alkoholförtäring i samband med bilkörning bör vara förbjuden. Mot denna bakgrund bör gränsen sättas så nära noll som det är möjligt med hänsyn till de säkerhetsmarginaler som erfordras av rättssäkerhetsskäl. Att regeringen nu försöker dra frågan i ytterligare långbänk genom att hänskjuta den till en ny total översyn av bestämmelserna om trafiknykterhetsbrott finner vi helt oacceptabelt. Att införa utslag i alkoholutandningsprov som ett nytt rekvisit i ansvarsbestämmelserna finner vi däremot väl övervägt. Det är naturligtvis av vikt att resultaten av ett blodprov och ett utandningsprov skall vara så lika som möjligt. Anpassning av säkerhetsavdragen måste ske så att överensstämmelsen blir i det närmaste total. Det är också av vikt att följa hur användningen av utandningsprov fungerar. Det får inte bli så att det sprids en uppfattning att utandningsproven är sämre för bilföraren än blodprov. I sådana fall anser vi att det bör övervägas någon typ av sanktion för dem som vägrar lämna utandningsprov. Med hänvisning till det anförda hemställs Julö att som sin mening ger regeringen till känna att ett förslag om sänkt straffbarhetsgräns vid trafiknykterhetsbrott i enlighet med vad som anförts i motionen bör framläggas för . () ()
mot · GC02Ju17 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Jul7 av m.fl. (s) med anledning av prop. 1988/89:118 om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, m.m. För de allra flesta framstår det som en självklarhet att alkohol och trafik inte hör ihop. Somliga tycks dock ha den uppfattningen att en viss konsumtion av alkohol och bilkörning är acceptabel. Med upp till 0,5 promilles alkoholhalt i blodet och ytterligare tillägg för en viss felmarginal är detta ju också tillåtet och sanktionerat av samhället. Eventuella ändringar av detta förhållande menar man kan skjutas . Det står emellertid klart att påverkan av alkoholen inträder än vid gränsen när det gäller förmågan att säkert för andra och sig själv framföra ett fordon. Detta konstaterades också i såväl prop. 1987/88:50 som i trafikutskottets betänkande om säkrare trafik m.m. 1987/88:16. Dessutom angavs i nämnda proposition och på förekommen anledning i utskottsbetänkandet att en sänkning av den nedre gränsen för ansvar för rattonykterhet övervägdes att föreläggas . Det är därför med stor förvåning vi nu 1989 konstaterar att frågan om sänkning av promillegräns skjutits på en obestämd framtid i föreliggande proposition 1988/89:118. Det finns starka krav hos en bred opinion och allmänhet för en kraftig sänkning av promillegränsen. Det förordas en s.k. principiell nollgräns. Den uppslutning som finns för ett sådant ställningstagande finns såväl hos ett flertal tunga myndigheter och instanser med speciell inriktning för trafiksäkerhet som från medborgarnas sida. Denna uppslutning utgör en viktig förutsättning för att lyckas med att hålla trafiken fri från alkoholpåverkande förare. Det finns alltför många människor som fått göra hårdhänta erfarenheter och fått lida för skador till följd av att alkohol och trafik inte hållits isär. Om det av rättssäkerhetsskäl inte är möjligt att införa en principiell nollgräns bör regeringen lägga fram förslag om en definitiv promillegräns. Med en definitiv promillegräns menar vi att inga överskridanden av denna gräns skall accepteras p.g.a. osäkerhet i mätmetoderna. Förslagsvis bör den definitiva promillegränsen vara 0,2. Det betyder att i praktiken måste förarna avstå från att utnyttja alkohol om de skall vara säkra på att inte passera straffbarhetsgränsen. Vi anser att det redan nu dragit alltför långt ut vad gäller förslag och beslut om sänkning av straffbarhetsgräns för s.k. promillekörning. Argumenten för att ytterligare fördröja detta ärende går inte att acceptera. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att hos regeringen begär dels förslag om sänkning av promillereglerna i enlighet med vad som anges i motionen, dels att beredning av ärendet sker så skyndsamt att riksdagsbehandling och beslut kan ske 1989. () () () () () () () () 1988/89 Jul7 gotab 88519, 1989
mot · GC02Ju18 · 1989-04-04 00:00:00 — Motion till 1988/89:Jul8 med anledning av prop. 1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor I förevarande proposition diskuteras hur myndigheten skall förfara med uppgifter som härrör från det material som tagits i beslag (t.ex. i form av fotokopior) när beslaget hävs. Någon lagreglering föreslås ej i propositionen är det möjligt för en åklagare att ta handlingar i beslag, fotokopiera dessa och därefter häva beslaget. Originalhandlingarna återlämnas och därmed är det inte möjligt att få prövat av domstol om beslaget var lagligen grundat. Inom ramen för beslagsfrågan är det inte heller möjligt att kräva tillbaka fotokopiorna. Ett återlämnande torde heller knappast kunna framtvingas på annat sätt. Den nuvarande situationen är klart otillfredsställande. Därför bör den lagregeln införas att om beslag på handlingar hävs skall inte endast originalen utan även eventuella kopior återlämnas, såvida ej ägaren själv godkänner att de kvarblir hos myndigheten. Det får ankomma på utskottet att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar om lag rörande återlämnande av fotokopior i enlighet med vad i motionen anförts. (s. 32 f.). 1 1988189.3 sami.
mot · GC02Ju20 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju20 av och (båda fp) med anledning av prop. 1988/89:124 om vissa tvångsmedelsfrågor , de svenska kyrkornas gemensamma organ med ärkebiskopen som ordförande, har i en skrivelse till regeringen hemställt att kyrkofriden måtte respekteras även i våra dagars samhälle. I har polisen brutit sig in i kyrkor och kloster för att jaga reda på flyktingar som sökt sig till en kyrka eller ett kloster för att få andrum och hjälp och tröst. Om de kommer från länder med katolsk eller ortodox tradition har det för dem varit självklart att de skulle kunna finna en tillfällig i kyrkan eller klostret. Kanske har de också vid den undervisning i svenska som de fått del av hört talas om att redan införde , kvinnofrid, tingsfrid och kyrkofrid. Säkert har de liksom många svenskar levat i tron att både kyrkofriden och kvinnofriden fortfarande existerade i . Regeringen besvarar nu framställningen från med att inte lägga fram något förslag som begränsar möjligheterna till tvångsingripande i kyrkor och kloster. Vi finner detta beklagligt. Vi kan naturligtvis inse svårigheterna att helt förbjuda möjligheterna till tvångsingripanden i kyrkolokaler (här använt som sammanfattande beteckning på kyrkor, kloster, moskéer, synagogor osv.). Ett sådant generellt förbud skulle innebära att lagöverträdare skulle söka undandra sig lagföring genom att ta sin tillflykt till en kyrka. Det är naturligtvis inte de grova brottslingarna vi värnar om när vi vill återinföra och stärka kyrkofriden. Men vi finner det upprörande att särskilt utsatta människor-1.ex. utvisningshotade flyktingar - inte ens kan få ett andrum, en tillfällig genom att söka sig till en kyrka. Vi föreslår därför att beslutar ge regeringen i uppdrag att till återkomma med förslag till regler som begränsar möjligheterna till tvångsingripanden i kyrkolokaler. I första hand skall kyrkofriden skydda dem som inte ens misstänks för att ha begått något brott enligt . Om det av lagtekniska eller andra skäl inte går att införa sådana begränsade regler är vi inte främmande för ett förbud för tvångsingripanden i kyrkolokaler. Om ett sådant generellt förbud skulle bli nödvändigt och därmed ge tillfälligt skydd även åt brottslingar, är vi övertygade om att kyrkorna inte finner någon anledning att skydda dem utan vill medverka till att de överlämnar sig till polisen. Behovet av det andrum och den som kyrkorna kan erbjuda gäller Mot. dem som verkligen behöver det - flyktingar och andra förföljda. behövdes inte bara på tid, den behövs även under de justitieministrar som innehar ämbetet under längre eller . Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till införande av regler om tvångsingripanden i kyrkolokaler i enlighet med vad som anförs i motionen. () ()
mot · GC02Ju23 · 1989-04-05 00:00:00 — 1988/89 :Ju23 av m.fl. (m) med anledning av prop. 1988/89:124 om vissa I propositionen behandlas olika frågor gällande användningen av straffprocessuella tvångsmedel. Det föreslås inga ändringar beträffande polismans rätt att besluta om husrannsakan m.m. Bestämmelserna i 28 kap. 5 § innebär att en polisman själv får fatta beslut om husrannsakan även i vissa situationer utan att det föreligger fara i dröjsmål. Från moderat sida har vi i andra sammanhang motsatt oss att enskild polisman ges möjlighet att genomföra husrannsakan utan att fara i dröjsmål föreligger. Detta har vi gjort med hänvisning till regeringsformens bestämmelser angående medborgarnas skydd mot integritetskränkning, bl.a. husrannsakan. Denna uppfattning har fått stöd i det yttrande justitiekanslern har avgivit angående tillämpningen av 28 kap. 5 § . Justitiekanslern redovisade att huvudregeln är att husrannsakan endast skall få beslutas av förundersökningsledare, åklagare eller rätt. Anledningen till detta är att de överväganden som måste göras oftast är av så grannlaga natur att det bör överlämnas åt rättsbildad personal att göra bedömningar i sådana frågor. Enligt min mening bör det därför inte utan starka skäl anförtros åt en enskild polisman att själv fatta beslut om husrannsakan. I sitt yttrande uttalar justitiekanslern vidare: Det förhållandet att en åtgärd kan genomföras på ett lättare eller bekvämare sätt för myndigheten får inte utgöra motiv för att tillåta ingrepp mot den enskildes personliga frihet och integritet. Bestämmelserna i regeringsformen om grundläggande fri- och rättigheter och andra bestämmelser som syftar till att ge garantier åt enskilda, då deras intressen står emot allmänna intressen, bör tolkas till förmån för den enskilde. Möjligheterna att bestämma inskränkningar i enskilda intressen bör med det synsätt som den nya regeringsformen ger uttryck för utnyttjas med försiktighet (se , Grundlagarna s. 20). Justitiekanslern konstaterar vidare att möjligheterna till snabba och effektiva ingripanden med husrannsakan knappast blir åsidosatta om polismannens rätt att själv fatta beslut inskränks till situationer då fara är i dröjsmål. Justitiekanslern har mot den bakgrunden föreslagit att en polismans rätt att själv fatta beslut om husrannsakan enligt inskränks uttryckligen till fall då fara är i dröjsmål. Detta förslag har fått starkt stöd vid remissbehandlingen. Förslaget har tillstyrkts av bl.a. JO, hovrätten för , , ett flertal överåklagare och Advokat- Mot. 1988/89 samfundet. Med hänvisning till vad ovan anförts menar vi att övertygande skäl talar för att JK:s förslag angående polismans rätt till husrannsakan genomförs. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagändring. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att polismans rätt att själv fatta beslut om husrannsakan enligt inskränks till fall då fara är i dröjsmål. () () () () () () ()
mot · GC02Ju27 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju27 av m.fl. (mp) med anledning av prop. 1988/89:95 om ändringar i m.m. I det föreliggande regeringsförslaget föreskrives sorn vanligt en omstrukturering och rationalisering av den offentliga sektorn och dess resurser. Att vara effektiv i användandet av skattemedel är en bra målsättning, som regeringspartiet har all heder av och som bör glädja de flesta svenska medborgare. Det finns ju betydligt bättre sätt att använda pengar på än till ineffektiv och helt onödig administration, med tanke på hur många eftersatta områden som fortfarande finns i och som regeringen inte anser sig ha råd att åtgärda t.ex. de handikappades villkor, miljön, sjukvården, utbildningen, osv. Vad man dock tvingas konstatera främst inom brottsbekämpning samt rätts- och kriminalvårdsapparaten är att det gång på gång visas upp en brist på känsla för var de demokratiska och rättsäkerhetsmässiga gränserna skall sättas i vårt samhälle. Inom rättsäkerhetsfältet har det skett åtskilliga gränsändringar inte minst i tillämpningarna av gällande lagar och detta har successivt skapat en urholkning av tilltron till politiker, myndigheter och rättvisan i vårt svenska samhälle. Det är därför synnerligen allvarligt, när det beredande lagstiftningsinstitutet lägger fram lagförslag till den beslutande församlingen, som: gör myndighetsmissbruk till lag, för att slippa en verklighet som skapar rättshaverister och Europadomstolsfall, förenklar rättssystemet för att minska köerna i domstolarna, men detta blir då på rättskvalitetens bekostnad, minskar antalet jurister och/eller lekmän för att få en billigare rättsprocess, men detta blir då på bekostnad av jurist- respektive lekmannakompetensen fem nämndemän skapar en bredare bas och ger allsidigare bedömning, än vad tre gör. Det är den sistnämnda punkten som är aktuell i de föreliggande lagförslagen. de gröna vill inte att samma sak sker inom rättssektorn som landstingen redan låtit ske inom sjukvården, dvs att man rationaliserar bort folk inom sektorn direkt-mot-medmänniskan-arbetande-personal, i stället för att investera i hjälpmedel och effektivare verktyg inom den administrativa delen av verksamheten. vill således inte gå med på någon som helst minskning av Med åberopande av ovanstående argument hemställs 1. att beslutar att föreskrifter om antal lagfarna domare bibehålls, 2. att beslutar att antalet nämndemän i tingsrättens huvudförhandlingar generellt ändras till fem. () () Hans Leghammar (mp) vare sig domare eller nämndemän i någon instans, eller i någon typ av rättsfall. Vi välkomnar däremot förslaget när det gäller möjligheten att utöka med en domare vid komplicerade brottmål vid långdragna brottmål finns ju redan möjligheten men vi vill dessutom ha en generell utökning till fem nämndemän. Rekryteringsproblemen på domarsidan är svåra f.n., men dessa får lösas på andra sätt, t.ex. genom villkorsförbättringar för domarkåren. Lekmannainflytandet behöver förstärkas, för undvikande av en alltför utpräglad samhällsstyrning.
mot · GC02Ju30 · 1989-04-04 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju30 av (vpk) med anledning av prop. 1988/89:95 om ändringar i m.m. Av främst kostnadsskäl har antalet nämndemän i tingsrätt successivt skurits ned . Det förslag vi nu har att ta ställning till innebär att man skall ha tre nämndemän i merparten av mål. Av rättegångsutredningen kan man dock förstå att det enbart är av kostnadsskäl som man inte förordar en återgång till fem nämndemän i alla mål. Den ekonomiska åtstramningspolitiken, som förts inom den offentliga sektorn, har även drabbat domstolsväsendet hårt, med personalflykt och rekryteringssvårigheter som följd. Inför risken att en utökning av nämndemännen ytterligare skall innebära ekonomiska försämringar, eftersom man inte förväntar sig att nya pengar skall tillföras, förordar många remissinstanser att antalet nämndemän skall minskas. Var och en är sig själv närmast är ett gammalt sant talesätt, som äger sin giltighet i detta fall. Vi anser att vi har och måste ha råd med en god rättssäkerhet och att lekmannamedverkan är viktig för att kunna hålla en god kvalitet i rättsskipningen. Vår uppfattning är ursprungligen att fem nämndemän skall delta i de flesta mål. Vi anser dock att fyra nämndemän är en försvarbar kompromiss, vilket också är rättegångsutredningens uppfattning. Dessutom skulle det innebära att vi slipper lika röstetal i tingsrätten. Kostnaden på ca /år kan inte vara tillräckligt skäl för att nedbringa antalet nämndemän till tre i alla mål. Det är viktigt att rättsskipningen i tingsrätten håller hög klass, bl a för att minska överklaganden till hovrätten och för att underlaget skall bli så utförligt som möjligt, speciellt med tanke på att parternas möjligheter att införa nytt processmaterial i hovrätten inskränks. Att ekonomiska och materiella värden tillmäts större betydelse än mänskliga är stötande. Vi anser att domstolen själv skall avgöra när och vilka experter som bör inkallas samt själva avgöra när förstärkning behövs i form av fler lagfarna ledamöter, även i familjemål, vårdnadstvister och i brottmål. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att tingsrätten vid huvudförhandling i brottmål skall bestå av en lagfaren domare och fyra nämndemän, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om när och vid vilka mål utökning av expertis skall Mot.
mot · GC02Ju31 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju31 av m.fl. (m) med anledning av prop. 1988/89:95 om ändringar i m.m. I propositionen föreslås bl.a. att den nuvarande regeln om att tingsrätten vid avgörande av mål om brott med minst två års fängelse som minimistraff skall bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän upphävs. Även i dessa fall skall tingsrätten normalt bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Enligt vår mening är det från såväl allmänt demokratiska synpunkter som av rättssäkerhetsskäl angeläget att den i ett mål medverkande nämndemannagruppen har en så bred förankring i samhället och en så allsidig sammansättning som möjligt. Att endast ha tre nämndemän innebär att den önskvärda allsidigheten och bredden försämras inom den del av rättskipningen där tyngdpunkten i praktiken ligger för de allra flesta människor. Tingsrätten bör därför normalt bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän. I det remissförfarande som har förekommit innan propositionen presenterades har remissorganen haft att ta ställning till ett förslag från rättegångsutredningen att antalet nämndemän skall vara fyra i alla mål där lekmannamedverkan krävs. En övervägande del av remissopinionen stödde detta förslag. Ett stort antal remissorgan har understrukit att då det blir fråga om en sådan ökning av antalet nämndemän bör övervägas en återgång till systemet med kollektiv rösträtt för nämndemännen. Detta har motiverats bl.a. med att ordningen med individuell rösträtt ger nämndemännen för stort inflytande på avgörandena. En annan invändning har varit att mot bakgrund av det ansvar som åvilar ordföranden kan den individuella röstberäkningen inte innebära en rimlig avvägning. Det antal nämndemän som normalt skall delta i avgörandena bör som ovan anförts således bestämmas till fem. Den nu förordade ändringen av domförhetsreglerna bör få till följd att också de gamla omröstningsreglerna återtas. De skäl som i samband med underättelsereform anfördes för den omröstningsordningen äger fortfarande bärkraft. De före gällande reglerna för nämndemans medverkan i tingsrätt bör återinföras. Detta bör ske möjligt och på ett sätt som föranleder minsta möjliga övergångsproblem. I motionen har lagts fram förslag som medför lagändringar. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderliga sådana ändringar. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att med avslag på propositionen i motsvarande del beslutar att återinföra de regler som tidigare gällt för antalet nämndemän i enlighet med vad som i motionen anförts, 2. att med avslag på propositionen i motsvarande del beslutar att återinföra de före gällande omröstningsreglerna i tingsrätt. inger (m)
mot · GC02Ju32 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju32 av m.fl. (c) med anledning av prop. 1988/89:95 om ändringar i m.m. Nämndemännen har en avgörande betydelse för den svenska rättsordningen. Med sin breda förankring utgör de en garant för att tingsrätternas beslut inte bara står i överensstämmelse med lagar och rättspraxis utan också att det finns en folklig förankring i rättsskipning och rättsutveckling. slår vakt om lekmannainslaget i det svenska rättsväsendet. Det vilar på en mycket gammal tradition och är väl förankrat bland medborgarna. Om man, som propositionen föreslår, minskar antalet nämndemän från 5 till 3, minskar också den erfarenhet som tillförs tingsrätten. Vi delar uppfattningen att det är av värde om tingsrätten har samma sammansättning oberoende av om det är ett mycket svårt brott eller inte. Det är bra att risken för att avgöra ett mål i en rätt med fel sammansättning nu undanröjs. Enligt vår mening bör det ske genom att antalet nämndemän är 4 i samtliga brottmål och inte 3 som förordas i propositionen. Enligt vår mening är även i övrigt möjligheten till en allsidigt sammansatt nämnd en viktig förutsättning för att nämndemannafunktionen skall bli ett verkligt tillskott vid besluten. Det måste entydigt sägas ifrån att de kostnadsskäl, som också åberopas för att minska antalet nämndemän till 3 i alla mål, inte kan accepteras. Rättsväsendet har en central roll för hela vårt samhälle. Det skall fungera effektivt och rationellt. Till den rationella funktionen hör en bra folklig förankring via nämndemännen. Det bör ankomma på utskottet att justera lagtexten enligt det anförda. Med stöd av det anförda hemställs att beslutar att antalet nämndemän i tingsrätt vid avgörande av mål om brott skall vara fyra vid samtliga brottmål.
mot · GC02Ju36 · 1989-04-05 00:00:00 — Motion till 1988/89:Ju36 med anledning av prop.l988/89:l 13 om ändring i (tjänstefel) 1988/89:113 tar regeringen tag i tjänstefelsfrågan, som länge varit en het potatis i debatten och som engagerat många i vårt avlånga land. Många är nog också av den uppfattningen att förslaget borde gått längre i sin straffrättsliga grund med tanke på alla de fall av myndighetsmissbruk, som lett till att fått så mycket negativ PR i men undertecknad anser att det är rätt att använda ett lugnt tempo, så att vi får pröva oss fram till en lagom nivå. Vad som är mera allvarligt är att regeringen inte tar tag i den andra aspekten av myndighetsövergrepp och vårdslös myndighetsutövning, dvs den som handlar om politikeransvar enligt likartade normer som det nu föreslagna tjänstemannaansvaret. Det finns motioner om detta, JO har i remissomgången påtalat detta, liksom även kammarrätten i . Det enda regeringen gör är att hänvisa till kommunalansvarsutredningen 0986:02 samt dir.1986:15, som skall utreda det straffrättsliga ansvaret för förtroendevalda inom kommuner och landsting. Denna utredning har således hållit på och borde vid detta laget ha tillräckligt med underlag framme för ett lagförslag inom sina direktivramar. Men med tanke på den kö av ärenden som f.n. belastar KU, så borde det vara ganska tydligt att det är lika aktuellt att lägga politikeransvar även på regerings- och riksnivån. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att begär att regeringen skall presentera ett lagförslag om politikeransvar omfattande samtliga nivåer.