ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GC02So287 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89: So287 Gymnasiestudierna för gravt rörelsehindrade ungdomar Fram till 1986-12-31 svarade staten för finansieringen av försöksverksamhet med gymnasieutbildning för svårt rörelsehindrade elever vid gymnasium. Då flyttades det ekonomiska ansvaret över på kommuner och landsting. Hemkommunen får nu betala av kostnaden och hemlandstinget . Genomsnittskostnaden för en elev beräknas till ca . Det nya finansieringssystemet har fått negativa konsekvenser för eleverna. Kommunerna, framför allt de små, har svårt att leva upp till sitt ansvar och det har gjort att rörelsehindrade elever inte känner sig ha samma möjligheter och rättigheter att välja den mest lämpliga gymnasieutbildningen. Tillgången till gymnasiestudier har för vissa rörelsehindrade ungdomar blivit en kostnadsfråga och inte som den borde vara en fråga om deras utbildningsbehov och lämpligt studieval. Det är en viktig jämlikhetsfråga att rörelsehindrade ungdomar får samma möjligheter som andra ungdomar att börja på gymnasiet, och att kunna fullfölja sina studier. Så är inte fallet . En klart mindre del av de svårt rörelsehindrade genomgår gymnasieutbildning jämfört med andra ungdomar. Regeringen har hänskjutit frågan till , som fått tilläggsdirektiv att med förtur behandla rörelsehindrade ungdomars möjlighet till gymnasieutbildning. Vpk anser inte att frågan vinner på vidare utredning. Det finns redan ett färdigt och kostnadsberäknat förslag från styrelsen för vårdartjänst. Det innebär att staten tar det ekonomiska ansvaret för dessa elever genom att vårdartjänsten utsträcks till att omfatta även rörelsehindrade gymnasiestuderande. kan vårdartjänst utgå till rörelsehindrade personer som bedriver eftergymnasiala studier vid folkhögskola eller universitet eller högskola. För den enskilde innebär rätten till vårdartjänst rätt till personlig och praktisk hjälp för att klara det dagliga livet m m. Styrelsen för vårdartjänst föreslår att denna utsträcks till att omfatta även de som studerar på gymnasium, och till att innefatta habiliterings- och rehabiliteringsinsatser, samt en del av elevens boendekostnader. Det är ett relativt litet antal elever det rör sig om. 50-70 ungdomar de kommande 5 åren. De är så få att de riskerar att bli bortglömda och inte få gymnasieutbildning om inte staten tar sitt ansvar. Reformen skulle, enligt styrelsen för vårdartjänst, kunna genomföras och kosta ca 30 milj. kr första året och ca 42 milj. kr vid periodens slut. Vpk föreslår att staten tar över ansvaret för de svårt rörelsehindrades gymnasiestudier genom att vårdartjänsten utvidgas och att får ett ökat anslag med 30 milj. kr till vårdartjänst för gymnasieelever. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar om en utvidgning av vårdartjänsten till att omfatta även gymnasiestuderande, 2. att med ändring i prop. 1988/89:100, Bil.7, , , , anvisar ett i förhållande till regeringens förslag med förhöjt belopp till avseende vårdartjänst för gymnasieelever. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) Margö (vpk) (vpk) 1988/89 So287
mot · GC02So288 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89:So288 Ökade anslag till inköp av ledarhundar I samband med att inriktningen ändrades på statens hundskola uttryckte synskadades riksförbund (SRF) farhågor om stora prisökningar på ledarhundar. Man var orolig att det av ekonomiska skäl skulle bli omöjligt att bedriva inköp av ledarhundar och utbildnings- och konsulentverksamhet kring detta i tillräcklig omfattning. Trots att genom att bifalla betänkande 1987/ 88:24, där det bl a sägs: Utskottet vill emellertid slå fast att SRF:s ekonomiska möjligheter att inköpa ledarhundar inte får försämras genom omorganisationen av hundskolan liksom inte heller förbundets möjligheter att bedriva därtill knuten utbildnings- och konsulentverksamhet, försäkrat att så inte skulle ske, riskerar deras farhågor att bli besannade. I budgetpropositionen föreslår regeringen att SRF skall få ett anslag på till sin ledarhundverksamhet. Detta innebär att SRF med bibehållen utbildnings- och konsulentverksamhet endast kan köpa 35 ledarhundar mot äskade 40. Så stora är prishöjningarna. Behovet av ledarhundar är drygt 40 . Enbart för att tillgodose behovet av ledarhundar till de synskadade vars hundar blir för gamla behövs det över 20 . Det innebär alltså att endast 10 nya personer skulle kunna få hund om man följer regeringens förslag. Alltså en minskning med 10 hundar jämfört med tidigare. Vpk anser att skall uppfylla sitt löfte till synskadades riksförbund och föreslår därför att anslaget till SRF:s ledarhundsverksamhet höjs så att det möjliggör inköp av 40 hundar . Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställs att med ändring i prop. 1988/89:100, Bil. 7, , G 7, Kostnader för viss verksamhet för handikappade anvisar ett med förhöjt belopp till avseende Synskadades Riksförbunds ledarhundsverksamhet. (vpk) (vpk) Margö (vpk) (vpk) 1988/89 So288
mot · GC02So289 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89:So289 Ändrade direktiv för handikapputredningar Principen om alla människors lika värde och lika rätt är utgångspunkt för handikappolitiken. Målet är att utforma samhället på ett sådant sätt att det blir tillgängligt för alla och att alla kan uppnå full delaktighet och jämlikhet. Det grundläggande ansvaret för att målet kan förverkligas ligger på stat, kommuner och landsting. Detta har samtliga politiska partier skrivit under på. Man har också förbundit sig att inte låta uppfyllandet av målet styras av svängningar i ekonomin. Det är ett löfte, som man inte kunnat leva upp till. Handikappade har mycket hårt drabbats av den ekonomiska krisen. Reformer har skjutits och nedskärningarna inom den offentliga sektorn har slagit hårt. Den ekonomiska krisen har vänts till en uppgång. skryter man om den goda ekonomin och med att regeringen på mycket länge kan presentera en budget, som går med överskott. borde det alltså finnas utrymme för att förbättra handikappades villkor radikalt. Budgetpropositionen 1989/90 innehåller också några förslag till reformer för handikappade, men de är så blygsamma att det av handikapporganisationerna har betecknats som nålpengar. Många av de verkligt angelägna frågorna för handikappade har hänskjutits till utredningar. De flesta till den tillsatta . Det är naturligt att ha blandade känslor inför sådana utredningar. Det finns frågor som behöver utredas grundligt och man kan hoppas att utredningen skall presentera förslag till radikala förbättringar. Men utredningar kan också verka hämmande i det att man från regering, i kommuner och landsting avvaktar med förbättringar tills utredningen är klar. En sak i samband med och andra utredningar som berör samma grupper är direktiven. Det är fullkomligt oacceptabelt att utredningar, som skall föreslå förbättringar för samhällets mest eftersatta grupper arbetar under nolldirektiv, dvs att de måste kombinera förslag till reformer med förslag till besparingar inom utredningsområdet. Vpk kräver att utredningar inom handikappområdet får ändrade direktiv så att de kan föreslå välbehövliga reformer utan att hämmas av nolldirektiven. Med hänvisning till det anförda hemställs att av regeringen begär ändrade direktiv för och andra utredningar inom handikappområdet, så att de undantas från nolldirektiven. Margö (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 1988/89 So289
mot · GC02So290 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So290 Såväl som () har viktiga uppgifter inom droginformationsområdet när det gäller samhällets strävanden att förverkliga de alkohol- och narkotikapolitiska målsättningarna. Enligt beslut i linje med proposition 1984/ 85:19 har ett samlat ansvar för den statliga droginformationen. Styrelsen skall bedriva drogupplysning och fördela statliga bidrag för information om droger. 1 propositionen beskrivs CAN:s arbetsuppgifter på följande sätt: CAN skall ha rollen som förmedlare av basfakta på drogområdet. En av huvuduppgifterna skall vara att samlat följa och sprida information om förändringarna på drogområdet. CAN skall också vara ett serviceorgan för folkrörelser och organisationer i deras droginformation. framlagda rapport i förändring (Ds 1988:74) innehåller förslag som berör såväl som CAN:s verksamhet. När det gäller föreslås bl.a. att den verksamhet som bedrivs vid byrån för alkohol- och narkotikafrågor delvis skall splittras. Droginformationen skall bli en del av enheten för förebyggande arbete, handläggning och tillsyn av ärenden som rör teknisk sprit och ärenden enligt lagen om tillverkning av drycker m.m. (LTD) skall överföras till den nya myndighet som skapas av , medan besvärsärenden enligt lagen om handel med drycker (LHD) skall prövas av kammarrätterna. När det gäller CAN föreslås att CAN skall bli helt fristående från staten. Detta innebär bl.a. att personalen inte längre skall vara anställd av (med tjänstgöringen förlagd till CAN) och att staten inte längre skall utse representanter i . utser regeringen ordföranden, universitets- och högskoleämbetet tre ledamöter samt och vardera en ledamot, samtliga med ersättare. Rapporten i förändring saknar nästan helt analyser av hur de föreslagna åtgärderna kan förväntas påverka samhällets drogförebyggande arbete. Förslagen om riskerar bl. a. att medföra att kompetensen på drogområdet försvagas och att drogfrågorna inte alltid kommer att ges den prioritet som motiveras av att alkohol- och narkotikafrågorna tillhör våra största medicinska och sociala problem. För CAN är den nuvarande kopplingen till såväl staten som forskningen och folkrörelserna en viktig förutsättning för CAN:s möjligheter att förmedla saklig information på 1 1 1988/89.3 sami. En frikoppling av CAN från staten riskerar bl.a. att påverka CAN:s status som basfaktaförmedlare och CAN:s möjligheter att ge service till folkrörelser, myndigheter och andra. De framlagda förslagen om och verksamhet inom drogområdet riskerar alltså att försvåra samhällets arbete för att förverkliga de alkohol- och narkotikapolitiska målsättningarna. Innan rapportens förslag presenteras för i en proposition är det därför av stor vikt att det görs noggranna analyser av hur de föreslagna åtgärderna kan förväntas påverka samhällets drogpolitiska målsättningar. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av att analysera de drogpolitiska konsekvenserna av rapporten i förändring. 1988/89 So290
mot · GC02So292 · 1989-01-21 00:00:00 — Motion till 1988/89:So292 av m.fl. (vpk) Stödet till kvinnohus m.m. Våldet mot kvinnor ökar och blir allt grövre och brutalare - det är en allmän uppfattning bland de många ideellt engagerade kvinnorna i landets ca hundratal kvinnojouier. Kvinnojourerna engagerar sig även i andra former av våld mot kvinnor, som uppmärksammats mer och mer . Det gäller psykisk misshandel, våldtäkt, incest och andra sexuella övergrepp. Trots det, och trots att många kvinnojourer tar ett ansvar som egentligen åvilar samhället, brottas de ständigt med ekonomiska problem eftersom samhället inte ställer upp med tillräckliga ekonomiska och andra resurser. Många kommuner är negativa och snåla när det gäller att ge kvinnohusen stöd, medan en del kommuner som exempelvis är mycket generösa. Kartlägg stödet till kvinnohusen/-jourerna Eftersom kvinnohusen/-jourerna existerar under helt olika villkor i olika kommuner och många kommuner helt saknar kvinnojour skulle det vara av stort värde att kartlägga situationen över hela landet. Vi föreslår därför att beslutar om en sådan kartläggning i syfte att redovisa det nuvarande stödet till kvinnohus/-jourer och planerade insatser i var och en av landets kommuner. Öka stödet till kvinnohusen/-jourerna Vpk har motionerat om att staten ska inrätta en fond dit kvinnor som i organiserade former vill starta kvinnohusverksamhet kan vända sig för att få ekonomiskt stöd. har uttalat sin positiva inställning till kvinnohusverksamhet, men i handling har stödet så gott som uteblivit. Med tanke på statsbudgetens nuvarande gynnsamma läge förutsätter vi att nu är beredd att öka stödet betydligt. Eftersom förslaget om en kvinnohusfond inte fått någon framgång föreslår vi nu i stället ett utökat organisationsbidrag till kvinnohusen/-jourerna och deras riksorganisation med 1 milj. kr. Kvinnohusen behövs för "omplåstrande verksamhet, men deras roll för att förebygga och hindra kvinnoförtryck i olika former är inte minst viktig. Ett ökat stöd till en aktiv och levande kvinnohusverksamhet är därför välmotiverat. Mot bakgrund av det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär att får i uppdrag att kartlägga kommunernas nuvarande och planerade stöd till kvinnohus/-jourer, 2. att till H3 Bidrag till organisationer (Bil 7 Soc-dep.) för /90 anslår . utöver vad regeringen föreslagit till kvinnohus/-jourer. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 1988/89 So292 Margö (vpk)
mot · GC02So294 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89:So294 Rätten till bistånd i socialtjänstlagen Länsrätterna har i allt större omfattning kommit att bli handläggare av det sociala biståndet. Denna utvecklingstrend behöver brytas, och socialt bistånd - som avsett var - återgå till att vara en i huvudsak primärkommunal fråga. Socialtjänstlagen är en ramlag. Den som inte accepterar det av primärkommunen erbjudna biståndet har rätt att överklaga hos länsrätten. Ur principiell synpunkt är detta naturligtvis en viktig säkerhetsventil. Överklagandena kan gälla exempelvis utbetalat socialbidrag eller föreslagen institutionsplacering. Det har emellertid blivit allt vanligare att länsrätterna ändrar socialnämndernas beslut. Detta har i sin tur ökat antalet överklaganden på ett för både domstolar och socialnämnder besvärande sätt. kan vårdtagaren därigenom hänvisas till exempelvis institutioner som för tillfället är på modet, även när andra adekvata behandlingsalternativ kan anvisas av socialnämnden, antingen som finns på hemorten, eller som är i bättre överensstämmelse med avsedda behandlingsplaner. I har exempelvis biståndsansvaret i stor omfattning kommit att förflyttas från de sociala distriktsnämnderna till länsrätten. Det är svårt att finna någon gemensam policy i de utslag som meddelas från de olika länsrätterna. Detta skapar osäkerhet och ryckighet i behandlingsarbetet ofta till förfång för resultaten. Grundorsaken är naturligtvis att det är en ramlag som reglerar det sociala biståndet. Det är också självklart att överklagandemöjlighet föreligger vid för individen så avgörande beslut. Problemen ökar emellertid. Vad som saknas är någon form av rådgivande policy för biståndets utformning; en policy som dock inte får bli så reglerande att hänsynstagande till lokala förhållanden omöjliggörs. Det är angeläget att regeringen tar upp diskussioner med finna vägar att skapa mera stabilitet i policyn när det gäller det sociala biståndet. Med anledning av vad ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om större enhetlighet avseende social biståndsbedömning. 1988/89 So294
mot · GC02So295 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89: So295 av m.fl. (s) Stödet till vissa organisationer De statliga bidragen till organisationer som bedriver socialt gemenskapsarbete med utsatta grupper har urholkats. Bl.a. har de s.k. grundbidragens årliga höjning legat under inflationsnivån. Verksamheten har ökat i flera av dessa organisationer. Vi tänker då på klientrörelsen (Länkarnas olika organisationer, Alro, ), men också på handikapprörelsen och . 1982 trädde den nya socialtjänstlagen i kraft. I denna föreskrivs att samhället har ett ansvar när det gäller stöd och samverkan med folkrörelser som arbetar i anda. Kommunerna fick ett klart uttalat ansvar att stödja dessa organisationer. Tyvärr kan man se att kommunerna av olika anledningar inte följt upp dessa strävanden tillräckligt. Vi vet av erfarenhet att det behövs påtryckningar och förhandlingar med kommunerna för att dessa skall prioritera detta stöd i den kärva ekonomiska situation många befinner sig i. De lokala organisationerna behöver stöd för detta arbete från sina riksorganisationer. Det är därför en statlig uppgift att se till att de centrala förbunden får möjlighet att utvecklas. Dessa socialt arbetande organisationer gör ett för samhället mycket viktigt arbete. Med ett tillräckligt stöd från staten och kommunerna skulle de dessutom kunna ta på sig ett utvidgat arbete och bygga ut sin verksamhet ytterligare. Den av regeringen tillsatta folkrörelseutredningen har tyvärr avstått från att göra prioriteringar och lägga förslag som särskilt berör detta viktiga område. Det gäller t.ex. verksamhet som når - ensamstående föräldrar med heltidsarbete och lite tid för barnen - kvinnor i utsatt situation (misshandel, ensamhet, missbruk) - män med missbruksproblem - barn och ungdomar som är eller är på väg att slås ut från skolan - ungdomar som hamnat i kriminalitet - arbetslösa, dvs. långtidsarbetslösa som inte kommer in på arbetsmarknaden av sociala skäl Eftersläpningen i bidragen till organisationer med nämnd verksamhet, gör att en rejäl satsning som ger organisationerna möjlighet att ta sig an nya uppgifter, nya målgrupper och utveckla sitt arbete, är ytterst nödvändigt. Detta för att medverka till att avlasta samhällets socialtjänst. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bidrag till vissa riksorganisationer, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av medverkan till att kommuner med låg skattekraft och med därmed sammanhängande större sociala problem får bättre möjligheter att stödja organisationers sociala frivilliga insatser i enlighet med mål. () () 1988/89 So295
mot · GC02So296 · 1989-01-24 00:00:00 — av och (bådas) Beslut om omhändertagande av missbrukare I akuta situationer får socialnämnden eller polismyndighet besluta om omhändertagande av en missbrukare. Detta skall enbart kunna ske när det finns ett behov av åtgärder till följd av en allvarlig situation. I vissa kommuner har socialnämndens rätt att företa ett omhändertagande överförts till kommundelsnämnder. Det betyder att i en del kommuner ett stort antal ordföranden för kommundelsnämnder har denna rätt. Vi finner det otillfredsställande att en så allvarlig fråga, som att på administrativ väg beröva någon friheten, på detta sätt överlämnas till en mångfald av förtroendevalda. Rättssäkerheten och människors rätt till lika behandling äventyras på detta sätt genom att olika praxis kan komma att utformas i olika kommundelar i samma kommun. Vi anser att socialnämndens rätt till omhändertagande inte kan överföras till kommundelsnämnder utan måste handläggas centralt av en socialnämnd eller annat motsvarande centralt organ i kommunen. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om lagändring som begränsar socialnämnds rätt till delegering till kommundelsnämnd i ärende om omhändertagande.
mot · GC02So298 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:So298 av och (båda c) Ledarhundar till synskadade Synskadade måste garanteras tillräckligt antal ledarhundar. I årets budgetproposition föreslår regeringen ett anslag om till Synskadades Riksförbunds (SRF) ledarhundsverksamhet. Detta innebär att SRF, med bibehållande av kurs- och konsulentverksamhet, endast kan köpa 35 ledarhundar mot äskade 40, på grund av de prishöjningar som Hundskolan tvingas göra. Behovet av ledarhundar är drygt 40 hundar/år. Enbart för att tillgodose behovet av ledarhundar till synskadade, vars hundar pga ålder måste tas ur tjänst, uppgår till över 20 vilket endast medger att drygt 10 personer får ledarhund inom den föreslagna ramen. då anslaget till SRF:s ledarhundsverksamhet var specificerat anvisades SRF medel motsvarande 40 ledarhundar. I socialutskottets betänkande 1987/88:24, vilket biföll sägs: Utskottet vill emellertid slå fast att SRFs ekonomiska möjligheter att inköpa ledarhundar inte får försämras genom omorganisationen av Hundskolan liksom inte heller förbundets möjligheter att bedriva härtill knuten utbildnings- och konsulentverksamhet. Regeringen har i finansplanen uttryckt att budgetläget medger en satsning på de handikappade. Vi utgår ifrån att regeringen glömt bort frågan om ledarhundar till synskadade. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att höja det av regeringen föreslagna anslaget till ledarhundsverksamhet med till . () () 1988/89 So298301 1 1988/89. 3 sami Nr So298-301
mot · GC02So299 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:So299 tecknades ett avtal mellan staten och (dåvarande ), som innebar att förbundet åtog sig att driva depåverksamhet för synskadade hantverkare medan statens åtagande omfattade full kostnadstäckning för verksamheten. Depåverksamheten innebär att (genom sitt helägda bolag ) anskaffar råmaterial till synskadade hantverkare, hjälper hantverkare med avsättningen av färdiga produkter samt i övrigt svarar för viss service till hantverkarna. och staten har i alla dessa år fullgjort sitt åtagande. Förbundet har utvecklat servicen till hantverkarna och staten har i allt väsentligt betalat de faktiska kostnaderna. Det har dock skett en viss förändring av omständigheterna . Samhällsutvecklingen har på flera sätt medfört att de ursprungliga kostnadsdelar som beaktades när avtalet ingicks inte längre räcker för att täcka de faktiska kostnaderna för denna verksamhet. Exempel på kostnader som inte kunde beaktas när avtalet tecknades - är datorkostnader och företagshälsovård. Dessa måste dock betraktas som självklara delar av kostnaderna för verksamheten. De personalsociala insatserna bör vara lika berättigade som beräkningsunderlag. Det är naturligt att datortekniken har berättigande i depåverksamheten. Utan datorisering hade depåverksamheten inte kunnat utan ökade personella resurser. Räntekostnaderna är ytterligare en betungande faktor, som har ökat . En av depåverksamhetens uppgifter är att hålla lager av material för hantverkarna och lagerhållningen av färdiga produkter sker i depån i avvaktan på att de kan säljas. Denna depåfunktion binder naturligtvis kapital som företaget måste låna och betala höga ränteutgifter för. Detta till följd av att förlagskapitalet är lågt. Depåverksamheten fyller en mycket viktig funktion, och många synskadade har av gammal hävd haft hantverket som sysselsättning. Hantverket är alltjämt ett levande alternativ för många synskadade, och ger både inkomster och meningsfulla arbetsuppgifter. Avtalet mellan och staten avsåg att ge förbundet ersättning för samtliga kostnader. Det har inte heller skett något som skulle frånta staten ansvaret att fullföja sin del av avtalet. Verksamheten är viktig för en utsatt grupp, där många av hantverkarna av åldersoch/eller utbildningsskäl skulle drabbas svårt av en eventuell nedbantning av depåverksamheten. är beredd att fullfölja sitt åtagande fullt ut och har också i handling visat sig beredd att effektivisera verksamheten. Detta ställer dock krav på medel till investeringar m.m. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna behovet vad i motionen har anförts om en översyn av avtalet mellan och staten med syftet att trygga depåverksamheten och dess finansiering. 1988/89 So299 1* 1988/89.