mot · GC02Ub806 · 1989-01-18 00:00:00 — Det finns därför mycket starka forsknings- och utbildningspolitiska skäl för att forskning och utvecklingsarbete i vid mening skall ingå i samtliga lärartjänster. Det är vår bestämda uppfattning att undervisning utan kontakt med forskning förr eller senare blir föråldrad, liksom att forskning utan kontakt med en ström av nya studenter stagnerar . SULF påpekar att det är ett fantastiskt resursslöseri att forskarutbildade lärare förlorar kontakten med aktivt forskande. För att högskoleutbildningen med högskolelagens ord skall kunna bygga på vetenskaplig grund krävs inte bara att läraren genom sin doktorsexamen har fått en grundläggande vetenskaplig träning. Om undervisningen skall spegla den aktuella situationen måste läraren själv forska. Ett litet land som har behov av att hela forskningspotentialen tas till vara. koncentreras forskningen till betydligt färre personer än som vore möjligt. Det är inte rimligt att tjänstestrukturen vid svenska universitet och högskolor är helt olik den som gäller internationellt. Det skadar trovärdigheten för vår forskning och försvårar deltagande i internationellt utbyte. Även rekryteringen till forskarutbildning försvåras. Det ter sig föga trovärdigt att uppmana begåvade studerande att genomgå forskarutbildning, när de får veta att de vid fortsatt högskolekarriär har ytterst små chanser att få ägna sig åt det de utbildats för, nämligen forskning. Vi finner det rimligt och önskvärt att tjänstestrukturen vid de svenska universiteten och högskolorna anpassas till den internationellt gängse. Det innebär att alla behöriga universitetslärare ålägges forskning i tjänsten motsvarande ungefär en tredjedel av den totala arbetstiden. SULF anser att det borde vara möjligt att genomföra en sådan reform utan att tillföra nya resurser. Det kan ske, sägs det, genom att minska undervisningen inom vissa discipliner och genom att externfinansierade forskare ålägges undervisningsskyldighet på åtminstone av arbetstiden. En minskning av undervisningstätheten kan, t.ex. för delar av den icke akademiska högskoleutbildningen, te sig befogad. Det skulle stimulera de studerande till mer självständig verksamhet och kritisk eftertanke och därmed bidra till en önskvärd akademisering av högskolan i stället för den gymnasiefiering som pågår på många håll. Det förefaller också rimligt att externfinansierade forskare får möjlighet att undervisa. Dessa åtgärder är dock knappast tillräckliga för att finansiellt föra den föreslagna reformen i hamn. Den rörliga resurs som står till fakultetsnämndernas förfogande bör dock ej tas i anspråk. Dessa medel behövs för en mer koncentrerad och intensiv forskning. Det är möjligt att en sådan reform måste genomföras etappvis med början t.ex. för de docentkompetenta högskolelektorerna. Regeringen bör återkomma till med förslag i enlighet med vad vi här anfört senast forskningspolitiska proposition. 8.3 De nya högskolorna Till skillnad från vad som gäller i de flesta andra länder sammanfördes i praktiskt taget all postgymnasial utbildning i en enda organisation, som kom att benämnas högskolan. Detta har medfört stor spännvidd mellan de många och olikartade utbildningarna. Vissa är knappast högskolemässiga i någon mening och bygger inte på vetenskaplig grund. Det bör i sådana fall övervägas en förändrad organisatorisk inplacering av dessa. För övrig utbildning är det emellertid angeläget att vidta åtgärder, som i varje fall kan höja kvaliteten. En rad nya högskolor har tillkommit, av vilka flera främst betraktats som regionalpolitiska instrument. Förhoppningarna är stora att de skall leda till uppbyggnaden av teknisk/industriell kompetens och även rent allmänt höja utbildningsnivån inom sina regioner. Många utbildningar spelar redan en positiv roll. Genom att högskolorna är små och har lätthanterlig organisation har kontakter snabbt etablerats med näringsliv och förvaltning. Nya utbildningar har utformats i enlighet med krav från det omgivande samhället. Inom den högre utbildningen kan urskiljas huvudsakligen två olika former av utbildning. Den ena utgörs av utbildning som bl.a. är forskarförberedande, t.ex. läkarlinjen och civilingenjörslinjerna. Den är i allt väsentligt teoretisk och ges i form av påbyggbara ämneskurser, men också flera utbildningslinjer ger behörighet till forskarutbildning. Den andra är postgymnasial yrkesutbildning i form av kortare linjer, ofta 80 poäng, men också i form av kortare kurser. De universitet och högskolor som har fasta forskningsresurser på de sex universitetsorterna och i samt högskolorna i , och skall, enligt vår mening, ha huvudansvar för den forskningsförberedande utbildningen. De måste också ha det främsta ansvaret för att tillgodose de mindre högskolornas behov av forskarutbildning. De mindre högskolorna, som saknar fasta forskningsresurser, skall utvecklas i enlighet med sina egna målsättningar och visioner. Deras huvuduppgift måste dock vara att förse främst den egna regionen med kvalificerad postgymnasial yrkesutbildning. De flesta har av tradition en etablerad lärarutbildning. Det är särskilt av regionalpolitiska skäl angeläget att den matematisk/naturvetenskapliga samt den tekniska och ekonomiska utbildningen får en relativt betydande kapacitet. Inte minst den s.k. mellaningenjörsutbildningen skulle kunna få stor betydelse. Tillgången till lärare, utrustning m.m. innebär att de mindre högskolorna måste ha ett begränsat utbildningsutbud. Skall kvaliteten upprätthållas måste de mindre högskolorna välja att satsa på områden där de har särskilda förutsättningar. De måste sträva efter att profilera sig så att lokala behov och förutsättningar kan tas till vara och utvecklas. Sådana specifika utbildningar blir då - förutsatt att kvaliteten är tillräckligt hög - också riksrekryterande. Detta är nödvändigt, eftersom minskande ungdomskullar gör rekryteringsunderlaget mindre. Av bl.a. sistnämnda skäl finns ingen anledning att inrätta fler nya högskolor. Även om fortbildningen förväntas öka kan flera högskolor få bekymmer med rekryteringen. I den mån högre utbildning utlokaliseras till nya orter, är detta inte skäl för att inrätta nya organisatoriska enheter. Förutsättningarna för en framgångsrik utlokalisering blir sannolikt större om banden kan behållas till ett universitet eller en större högskola. Detta gäller inte minst tillgången till kompetenta lärare. De flesta lärarna vid de nya högskolorna saknar doktorsexamen. /87 hade av lärarna vid de nya högskolorna tjänst som högskoleadjunkt. Vid övriga universitet och högskolor uppgick andelen högskoleadjunkter till . Andelen adjunktstjänster vid högskolan i dess helhet utgjorde . Detta innebär att flertalet av de lärare som studenterna vid de nya högskolorna kommer i kontakt med saknar forskarutbildning. Dessa studenter måste rimligen få sämre kontakt med forskningen än övriga studenter. Från kvalitetssynpunkt är detta oroväckande. De högskoleadjunkter som saknar forskarutbildning bör stimuleras att genomgå sådan. bör adjunktstjänsterna vid sådan utbildning som är forskningsförberedande ersättas med högskolelektorat, för vilka det normalt krävs avlagd doktorsexamen. Därmed vidgas kompetensen avsevärt för de nya högskolorna. Om forskning införs som tjänsteåliggande för högskolelektorer får de nya högskolorna stabila forskningsresurser. Docentkompetenta högskolelektorer kan utgöra en betydelsefull resurs som handledare inom forskarutbildningen. Det är emellertid viktigt att rekryteringen till forskarutbildningen och kvaliteten i denna beaktas. Redan nu har universitet och tekniska högskolor svårt att rekrytera doktorander inom många områden. Fortsatt utbyggnad av de regionala högskolornas forskningsförberedande utbildning, med inrikt 4 1988189.3 sami. ning mot ungdomsstuderande, riskerar att ge upphov till ytterligare svårigheter för forskarutbildningen. Antagning av forskarstuderande bör endast ske av institutioner vid universitet och högskolor med fasta forskningsresurser. För att trygga kvaliteten bör doktoranderna bedriva sin forskarutbildning vid sådana institutioner. Detta hindrar inte att delar av arbetet kan utföras vid t.ex. en institution i den nya högskolan. Det är viktigt att universiteten och de stora högskolorna utvecklar ett gott samarbete med högskolor utan fasta forskningsresurser. På sina håll har professurer inrättats med tjänsteutövningen delvis förlagd till en ny högskola. Ingenting hindrar att regeringen föreskriver att nyinrättade professurer kan förenas med viss tjänstgöring vid någon av de nya högskolorna. 8.4 Styrningen av högskolan Enligt vår uppfattning bör en förändring av högskolan ske med utgångspunkt i dels en ambition att stärka högskolans autonomi i förhållande till staten, dels en strävan att ytterligare förenkla högskolans organisation och att öka möjligheterna att avväga skilda resursslag mot varandra. Vad gäller anslagssystemet anser vi att varje högskola skall få ett samlat anslag över riksstaten, gemensamt för den grundläggande utbildningen, men med viss differentiering med ledning av fakultetsorganisationen. Det är vidare väsentligt att medel för lokalkostnader och utrustning räknas in i högskoleanslagen. Vidare bör högskolorna ha möjligheter att lokalt göra avvägningar mellan olika resursslag. Det innebär att inflytandet över lokalanvändning och lokalplanering förskjuts från till högskolan. Den konstlade indelning i s.k. yrkesutbildningssektorer som finns och som också utgör grund för anslagstilldelningen bör avskaffas. Högskolans anslags- och styrsystem bör ses i ett helhetsperspektiv, eftersom dess utformning har grundläggande betydelse för förhållandet mellan högskolan och statsmakten. anmälde regeringen sin avsikt att se över anslagssystemet för högskolan och därmed också formerna för medelstilldelning och styrning. Därefter har regeringen vid aviserat proposition i denna fråga. Propositionen avlämnades sent omsider 1988, på höstriksdagens sista dag. Den innebär i vissa hänseenden att regeringen ansluter sig till moderata förslag. Regeringens förslag är dock inte tillräckligt långtgående och preciserade för att leda till den kvalitetshöjning i högre utbildning och forskning som de moderata förslagen syftar till. Vi utvecklar våra förslag i en separat motion om formerna för högskolepolitiken. Flera centrala myndigheter har hela sin verksamhet inriktad mot högskolan. Förutom UHÄ gäller detta UUH (), NNU () och FRN (forskningsrådsnämnden). Organisationen på den nationella myndighetsnivån måste anpassas till ändrade förutsättningar och Nuvarande ansvarsfördelning har rått . har massiva förändringar ägt rum på lokal nivå i fråga om organisation och finansieringsstruktur. Frågan om vilka centrala högskolemyndigheter som skall finnas och vilka förutsättningar som skall gälla för deras verksamhet berörs uppseendeväckande nog inte i den nämnda propositionen. Den måste, enligt vår mening, övervägas. Erfarenheterna från större organisationsförändringar i alla andra sammanhang visar att en sådan dels måste förankras väl i omgivningen, dels måste ges ett väsentligt stöd i genomförandeskedet. Regeringens passivitet i fråga om den nationella myndighetsnivån gör att vi anser det nödvändigt att kräva en översyn under parlamentarisk medverkan. I en sådan översyn bör uppgifterna för den centrala myndighetsnivån och antalet myndigheter prövas, med utgångspunkt i bl.a. stränga krav på enkelhet och effektivitet i myndighetsarbetet. En annan viktig utgångspunkt bör vara behovet att skapa en stark verksorganisation med goda möjligheter att stödja högskolan i dess arbete lokalt och att företräda den i förhållande till andra samhällssektorer och till statsmakterna. Översynen bör också syfta till att fastställa en lämplig dimensionering för den centrala myndighetsnivån och vilka åtgärder som krävs i personalpolitisk och kompetensutvecklande syfte. 8.5 Ämnesstudier i stället för linjer Högskoleutbildning ges i stor utsträckning i form av s.k. linjeutbildning. Den tids- och ämnesmässiga strukturering som linjerna medger är naturlig för utbildning som leder till yrkeslegitimering eller som har ett väl definierat yrkesområde som mål. Den inomvetenskapliga utvecklingen av de ämnen som ingår i andra linjer, framför allt inom det förutvarande filosofiska fakultetsområdet, har emellertid hämmats av de förändringar som den s.k. högskolereformen medförde för den grundläggande högskoleutbildningen. I och med att merparten av grundutbildningen skall ges i form av arbetsmarknadsinriktade utbildningslinjer har dessa blivit styrande. De kurser som institutionerna erbjuder styrs mer av linjens yrkesinriktning än av vetenskapliga kvalitetskrav. Den stora resursströmmen går till linjerna, inte till institutionerna. För institutioner som har få eller inga linjekurser är situationen allvarlig. De hänvisas i huvudsak till anslaget för lokala och individuella linjer samt fristående kurser. Flera institutioner som bärs upp av små och kanske udda ämnen hotas nu av nedläggning. Linjesystemet fungerar dåligt, särskilt inom det tidigare filosofiska fakultetsområdet. Det tar dålig hänsyn till individernas önskemål. Forskarrekryteringen har försvårats. Fördjupning av kunskaperna, liksom tvärvetenskapliga initiativ, uppmuntras inte. Byråkratin i linjesystemet bidrar till en minskad flexibilitet. Det tar att genomföra förändringar. Dessutom har samhället och olika individer behov av andra kombinationer av utbildningar än de som ingår i det normala utbildningsutbudet inom linjesystemet. Linjesystemet är administrativt/ekonomiskt ineffektivt. Det innebär parallella byråkratier, en för institutionerna och en för linjerna. Planeringen är tungrodd och splittrad. Ämnesstudierna måste ges en renässans. Först med fördjupade ämneskunskaper som grund kan de studerande få det metodkunnande som är redskapet för ett i egentlig mening kritiskt tänkande. För bibehållen standard på svensk forskning är det nödvändigt att rekryteringsbasen ökar genom en större andel studerande med tillräckliga ämneskunskaper. För att öka möjligheterna till ämnesstudier inom framför allt det förutvarande filosofiska fakultetsområdet behövs ändringar på en rad punkter: - Institutionerna skall erbjuda de studerande traditionella ämneskurser, standardkurser, på grundläggande nivå samt påbyggnadskurser. (En sådan benämning på kurserna anger kursens nivå bättre än nuvarande poängsystem, som egentligen redovisar antal veckor som kursen pågår.) Den studerande kan med hjälp av dessa kurser kombinera ett eget utbildningsprogram som alternativ till linjeutbildning. - Tillträdet skall i huvudsak vara fritt till dessa standardkurser och påbyggnadskurser. Systemet med individuella studieprogram bör modifieras så att alla studerande tillförsäkras möjlighet att få tillträde till önskade utbildningskombinationer. - Direktfördelning av medel till högskolan ger institutionerna möjlighet att upprätthålla ett basutbud av ämneskurser. - Linjer som i huvudsak har till syfte att med hjälp av nuvarande sektorsanslag ge institutionerna en någorlunda stabil bas bör avvecklas. Med vårt förslag till anslagssystem kommer institutionen att på ett helt annat sätt kunna avgöra om medlen skall användas till linjeutbildning eller ämneskurser. - På kort sikt måste förutsättningarna för ämnesstudier förbättras genom ett ökat utbud av fristående kurser. För att höja kvaliteten är det särskilt angeläget att öka per capitaresurserna för fristående kurser inom de samhällsvetenskapliga och humanistiska ämnesområdena. Ett system med fristående ämneskurser kan mycket väl kompletteras med rekommenderade studiegångar. Studievägledare och motsvarande rekommenderar kurser och ordningsföljd för studieovana och/eller osäkra studenter. En parlamentarisk utredning bör tillsättas med uppgift att utvärdera linjesystemet, särskilt inom det tidigare filosofiska fakultetsområdet, och redovisa hur en förändring till det av oss föreslagna systemet bör ske. 8.6 En kreativ miljö Stort intresse för ett ämne är för de flesta det bärande motivet för att ägna sig åt den speciella verksamhet som universitet och högskolor erbjuder. Att nå ökad och fördjupad kunskap inom ämnet och bidra till dess utveckling ger tillfredsställelse. Detta sker genom undervisning i grundutbildning, egen forskning, deltagande i internationella symposier, handledning av forskarstuderande, m.m. En institutions möjlighet att erbjuda lärarna/forskarna frihet, tid och resurser för att utveckla det egna ämnesområdet är avgörande i konkurrensen om begåvningarna. Kritiken mot byråkrati och sammanträdande har sin grund i att tiden inte räcker för det som borde vara huvuduppgift. Svårigheterna att rekrytera till en universitetskarriär är naturligtvis en lönefråga, men också en konsekvens av diffusa besked om vad som kan erbjudas efter doktorsexamen. Våra förslag syftar till att ge forskare och lärare möjlighet att koncentrera sig på universitetens och högskolornas uppgift, att vidmakthålla och utveckla kunskap. - Alla kompetenta universitetslärare skall, som ovan nämnts, ha tid avsatt för forskning inom ramen för sin tjänst. - Institutionerna och deras ledning skall förstärkas. Ämnenas och därmed institutionernas ställning måste stärkas om det åter skall uppfattas som stimulerande att undervisa och forska. Uppdraget som prefekt är inte tillräckligt attraktivt. Det anses inkräkta på möjligheterna till egen forskning och medför oftast omfattande administrativa uppgifter. Att leda och fördela arbetet vid en institution borde vara ett av de viktigaste värven inom högskolan. Vid forskande institutioner borde det vara självklart att ledningen utövas av en högt vetenskapligt kompetent person, i normalfallet professorn/ämnesföreträdaren. Detta borde vara till gagn för en kvalitativt högtstående forskning. För att öka intresset för prefektsysslan krävs att den som åtar sig uppdraget får ett arvode i relation till ansvar och arbetsuppgifter. Prefekten bör också garanteras sammanhängande tid för forskning för att säkerställa möjligheterna att vidmakthålla sin forskningskompetens. - Inflytandet över ekonomin behöver ökas. Institutionerna skall vara centra för vetenskapligt motiverat arbete. De måste kunna säga nej till uppgifter som bedöms verka splittrande med hänsyn till huvuduppgiften. Det förutsätter att institutionerna har en bättre ekonomisk bas. - Möjlighet till långsiktig planering är en förutsättning för självständiga institutioner. Vi har därför föreslagit treåriga budgetramar, något som regeringen omsider har accepterat. Av samma skäl bör varje högskola själv få hand om anslagen för utrustning och ersättningsanskaffning. - Byråkratin inom högskolesystemet måste hållas tillbaka så att tid och kraft kan ägnas åt utbildning och forskning. Det är orimligt att jämställa verksamheten i högskoleväsendet med den som statliga myndigheter och verk utför. Forskning och utbildning är inte myndighetsutövning. En drastisk avbyråkratisering av högskolan är nödvändig. Det kan åstadkommas genom att ändra antagnings- och anslagssystemen, genom att radikalt minska antalet beslutsnivåer och beslutande organ och genom att minimera kravet på uppgifter till centrala datasystem som t.ex. STUDOK/ LADOK. Högskolor och universitet skall vara autonoma i förhållande till statsmakterna. Oavsett vilka ledamöter regeringen utser till högskolestyrelserna är det olämpligt att statsmakterna utser majoriteten av ledamöterna. Det vore rimligare att universiteten fick ökad frihet att bestämma om sina styrelser, både vad gäller antal ledamöter, hur dessa skall utses samt sammansättningen av styrelsen. 8.7 Tillträde och urval Det av modifierade tillträdessystemet undanröjer inte nackdelarna: taktikläsandet i gymnasieskolan fortsätter, studerande med otillräckliga förkunskaper kommer att antas till utbildning och onödiga väntetider uppstår mellan gymnasieskola och högskola. Socialdemokraterna ser tillträde till den högre utbildningen ur ett fördelningspolitiskt perspektiv; behörighetsreglerna skall ge så många som möjligt formell behörighet till högre utbildning, oavsett om dessa uppfyller de kvalitetskrav som högskolan måste ställa eller ej. Urvalsreglerna skall i första hand fungera som ett fördelningspolitiskt medel för att ge olika grupper tillträde till högre utbildning. Den förvåning som regeringen i budgetpropositionen ger uttryck åt när det gäller den internationellt sett mycket låga andel 18-19-åringar som studerar i den svenska högskolan är därför uppseendeväckande. Den är antingen det slutgiltiga beviset på att regeringen ingenting förstått om tillträdesreglernas funktion eller ett skrämmande tecken på intellektuell ohederlighet. Moderata samlingspartiet anser - till skillnad från regeringen - att tillträdesreglerna skall beakta de sökandes faktiska kunskaper. Behörighetsreglerna skall garantera att de som antas har tillräckliga förkunskaper för att klara studierna. Urvalsreglerna skall utformas så att de studerande antas som har de bästa förutsättningarna att med gott resultat klara av studierna. Treårig studieförberedande gymnasieutbildning skall, enligt vår mening, krävas för längre och mer krävande högskoleutbildning. Kraven på svenska och engelska i den allmänna behörigheten skall skärpas. Den utvidgade s.k. självprövningsrätten - att äldre studerande själva skall få avgöra om de är behöriga till viss utbildning - bör avskaffas. Vi anser att vid urval mellan behöriga sökande skall merparten tas in på grundval av betyg. Övriga antas i ett provurval. Sökande med utländsk förutbildning antas i särskild ordning. Utrymme skapas för att anta sökande med särskild bakgrund och/eller meriter som inte lätt kan omvandlas till meritpoäng efter individuell prövning. Meritvärdering av arbetslivserfarenhet och proportionell kvotering mellan sökande från olika grupper bör inte förekomma. Däremot bör möjlighet finnas att använda viktade betyg och konkurrenskomplettering. Den strävan som finns i det nordiska samarbetet och inom ramen för det pågående integreringsarbetet inom den europeiska gemenskapen att riva existerande hinder på utbildningsområdet mellan länderna bör stödjas. För att garantera en tillräckligt stor andel ungdomsstuderande direkt från gymnasieskolan bör den andel som antas i betygsurvalet inte understiga , om inte synnerliga skäl föreligger. gällande regler för den s.k. direktkvoten bör ändras till för alla utbildningslinjer med verkan från intagningen till . Det finns utbildning för vilken det anses nödvändigt att de studerande har yrkeslivserfarenhet. Detta skall givetvis beaktas. Det skall emellertid inte göras inom ramen för urvalet. Om yrkeslivserfarenhet är nödvändig för att de studerande skall kunna tillgodogöra sig utbildningen, skall den vara ett särskilt förkunskapskrav. Så är fallet för flera utbildningslinjer. 8.8 Krav på doktorsexamen upphävdes kraven på vetenskaplig kompetens hos innehavare av högre tjänster vid en rad institutioner som , universitetsbiblioteken, de statliga arkiven, muséer m.fl. De negativa effekterna har efter hand blivit uppenbara. Doktorsexamen som behörighetsvillkor för vissa tjänster har dessutom betydelse för rekryteringen av unga forskare. Forskarutbildningen styrs av möjligheterna att kunna få en adekvat sysselsättning efter fullgjord utbildning. Regeringen bör uppdra åt berörda myndigheter att göra en inventering av för vilka tjänster doktorsexamen bör vara ett behörighetsvillkor. Sådana behörighetskrav bör därefter fastställas i dessa fall. 9 Internationaliserad utbildning och forskning behov av internationella kontakter ställer stora krav på hela vårt utbildningsväsende. Högre utbildning och forskning existerar i ett internationellt sammanhang. Kvaliteten på den svenska forskningens resultat mäts efter internationell måttstock. För att få tillgång till ny kunskap är vi i beroende av att ha tillräcklig kompetens för att kunna utnyttja och utveckla de erfarenheter som andra vunnit.