mot · GC02Fi60 · 1989-05-10 00:00:00 — Särskilt allvarligt är att dessa förhandlingar inte förs under fredsplikt. Vidare är stora avtalsområden ännu oreglerade. Det gäller såväl privat- som statstjänstemän, vilka senare säger sig ha stora men ännu så länge opreciserade krav på inhämtning av eftersläpning. De kommunalt anställda lär få rätt att omförhandla sina tvåårsavtal. Om det vill sig illa kan regeringens inhopp med skattehöjningar och andra köpkraftssänkande åtgärder leda till arbetsmarknadskonflikter . har det bekräftats att myten om en socialdemokratisk regerings överlägsna förmåga att med olika åtgärder hålla löneutvecklingen inom det samhällsekonomiska utrymmet saknar förankring i verkligheten. Eftersom lönestegringen i våra viktigaste konkurrentländer torde stanna vid , ökar lönerna mer än dubbelt så snabbt i , och nästan samma utveckling kan befaras . Svensk ekonomi kommer därmed, som ett resultat av regeringens politik, att inom något eller stå inför en allvarlig kostnadskris. För ekonomiska framtid är egentligen ingenting viktigare än att få hejd på spiralen skatter-löner-priser. Enligt vår mening är det nödvändigt att börja på skattesidan. Så länge vårt land har den fria världens hårdaste skattetryck som därtill skärps successivt så länge lär det förbli omöjligt att föra ned kostnadstegringen till i nivå med vad som gäller i våra viktigaste konkurrentländer. 4.3.1 Tiden fram lill 1993 1 kompletteringspropositionen presenteras kalkyler över den ekonomiska utvecklingen . Dessa kalkyler, som utarbetats i , syftar till att beskriva olika konjunkturförlopp . Beräkningarna har i huvudsak lagts upp kring ett alternativ med 4 procents löneökningar och ett där lönerna stiger . Det sena- Mot. re alternativet ligger i linje med erfarenheterna . Det mest anmärkningsvärda med dessa beräkningar är att de i snart sagt alla avseenden även vid gynnsamma antaganden leder fram till fortsatta försämringar. Även låglönealternativet ger fortsatt stora bytesbalansunderskott. Bruttonationalprodukten stiger med i genomsnitt för de fyra åren, vilket innebär att fortsätter att halka efter andra industriländer. För att alternativet skall förverkligas måste de nominella löneökningarna stanna vid , vilket förutsätter en kraftig uppbromsning jämfört med de senaste årens utveckling. Hur denna dämpning skall kunna åstadkommas framgår emellertid inte. Om detta drastiska trendbrott i lönebildningen skulle inträffa, kan den svenska industrin sänka sina relativpriser något i förhållande till konkurrentländerna. Men någon avgörande förbättring av svensk ekonomi sker ändå inte. I höglönealternativet antas en pris- och löneutveckling mer i linje med den historiska utvecklingen. Resultatet blir nästan en halvering av den ekonomiska till växten jämfört med låglönealternativet. Bytesbalansunderskottet ökar snabbt till . Vidare stiger arbetslösheten kraftigt. Med nuvarande politik är detta den mest realistiska utvecklingen. En fortsatt snabb pris- och lönestegringstakt får således mycket allvarliga konsekvenser för den ekonomiska utvecklingen även vid en relativt gynnsam internationell utveckling. Tillväxten och sysselsättningen stagnerar. Produktionsförlusterna blir omfattande som arbetslösheten stiger kraftigt. Till skillnad från den senaste långtidsutredningen (LU 87) diskuteras inte närmare skatteutvecklingens negativa inverkan på lönebildningen. Det växande skattetrycket har medfört att de disponibla inkomsterna ökat förhållandevis långsamt . Detta har naturligtvis gjort det svårare att åstadkomma låga nominella löneökningstal. Inte heller sägs någonting om att skillnaderna i marginalskatter mellan olika löntagargrupper försvårar lönerörelserna, eftersom lika stora procentuella lönelyft för alla betyder en väsentligt lägre procentuell ökning av de disponibla inkomsterna i vissa inkomstlägen än i andra. Detta tenderar att utlösa motkrav från missnöjda grupper och kan därmed lätt medverka till en inflationistisk uppskruvning av löneläget. Prismekanismerna har delvis satts ur spel av höga skattetryck, regleringar, starka intresseorganisationer och statliga interventioner. Det har därmed blivit svårare för företag och hushåll att anpassa sig till olika förändringar, vilket medför en långsammare produktivitetsutveckling. Enligt vår mening är det orealistiskt att tro att under ett fortsatt högt och alltjämt stigande skattetryck skall klara att få ned lönekostnadsökningarna till och inflationen till . Den antagna efterfrågeökningen innebär vid rådande utbudshinder stora risker för en alltför snabb löneglidning och prisstegring, vilket i förlängningen kommer att utsätta den fasta växelkurspolitiken för svåra påfrestningar. För att klara denna balansgång måste finanspolitiken skärpas genom att den offentliga utgiftsexpansionen bromsas. I * * 1988/89. I kalkylen har inte någon särskild budgetförstärkning Mot. lagts in i form av besparingar, omprövningar eller reformer av existerande Fi60 Enligt vår mening måste ytterligare besparingar komma till stånd med skattesänkningar som stimulerar produktiviteten i det privata näringslivet. En annan brist i kalkylen är att man utgår från att verksamheten i den offentliga sektorn kommer att bedrivas på samma sätt som . 1 den senaste långtidsutredningen gjordes en intressant genomgång av produktivitetsutvecklingen i den offentliga sektorn och hur alternativa finansieringssätt och organisationsformer skulle kunna förbättra produktiviteten och därmed hålla tillbaka nuvarande alltför kraftiga utgiftsexpansion. Kalkylerna i kompletteringspropositionen visar tydligt hur de offentliga utgifternas andel av BNP växer kraftigt , om lönerna fortsätter att stiga i samma takt som (se diagram 3). Denna utveckling kommer, om den förverkligas, att medföra krav på skattehöjningar på ca , och skulle kunna kallas för skattetrycksfällan. Ett bibehållet skattetryck skapar trögheter i ekonomin och leder till stora löneökningar, vilket i sin tur pressar upp den offentliga utgiftsandelen och därefter även skatteuttaget. Betydelsen av att sänka skattetrycket i samband med den förestående skattereformen framstår därmed klarare . Offentliga utgifter exkl. ränteutgifter Procentuell andel av BNP Enligt vår mening innebär risken för snabbt stigande utgifter att den offentliga verksamheten måste effektiviseras, omstruktureras och avmonopoliseras. Förändringar i den offentliga verksamheten handlar lika mycket om att 14 tillförsäkra medborgarna bättre fungerande service som att ta tillvara initia- Mot. tivkraft hos de anställda och spara på de offentliga utgifterna. Att ersätta delar av den offentliga verksamheten och skapa alternativ till dessa i form av privata alternativ, även inom ramen för offentligfinansiering eller obligatorisk försäkring, innebär inte bara möjligheter för en effektivare och därmed billigare produktion utan även större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket befrämjar valfriheten för både kommuner och näringsidkare. Det innebär också större valfrihet för dem som arbetar inom berörda yrkesområden att välja arbetsgivare eller starta eget. I den långtidsbudget som presenteras i kompletteringspropositionen belyses utvecklingen av statsbudgetens inkomster och utgifter fram till /94. Syftet med kalkylerna är att redovisa vilken budgetutveckling som blir följden, om inga beslut fattas om ändrade utgifter eller inkomster. arbetar långtidsbudgeten med två alternativ. I det s.k. lågalternativet antas löneökningarna uppgå till för åren därefter. Priserna antas stiga 1989 för att därefter falla successivt till 1994. Tillväxten antas bli i genomsnitt för perioden. Räntan förutsätts falla successivt från nuvarande till 1994.1 detta alternativ beräknas budgetöverskottet i löpande priser bli /94. I det andra alternativet högalternativet stiger lönerna . Inflationen antas ligga på och den inhemska räntenivån stiga till . Tillväxten väntas i detta alternativ bli . I detta ogynnsamma utvecklingsscenario uppkommer ett budgetunderskott på 1993/94. Den ökning av budgetunderskottet som sker i högalternativet beror på att statsinkomsterna minskar till följd av lägre tillväxt, medan statsutgifterna realt sett ökar i samma takt som i lågalternativet. Vi ser det dock som sannolikt att en sådan stagflation som högalternativet skulle innebära leder till väsentligt större budgetförsämringar än vad beräkningarna i långtidsbudgeten indikerar. Med ökad arbetslöshet skulle det t.ex. vara svårt att hålla tillbaka krav på höjda offentliga utgifter. Ett större budgetöverskott skulle också minska förtroendet för den ekonomiska politiken, öka inflationsförväntningarna samt utsätta den fasta växelkurspolitiken för svåra påfrestningar. Av långtidsbudgeten framgår också att räntebidragen till bostäder, utbyggnaden av barnomsorgen samt utvidgningen av föräldraförsäkringen innebär en årlig ökad statsfinansiell belastning med . Dessa områden svarar därmed för mellan av den totala utgiftsökningen, exklusive statsskuldsräntor, i lågresp. Detta understryker behovet av att ompröva och reformera de statliga utgiftsprogrammen, som de offentliga monopolen bryts. Om den allmänna ekonomiska utvecklingen innebär att lågalternativet realiseras och att nolltillväxt i kommunernas utgiftsökningar uppnås, er- 15 hålls ett fortsatt överskott i den samlade offentliga sektorns finanser. Vi ser Mot. det till skillnad från regeringen inte som ett mål för den ekonomiska Fi60 politiken att bygga upp ett permanent överskott i den offentliga sektorn. Sparande bör i stället ske i företagen och i hushållen. Balans i den offentliga sektorns finanser gör det möjligt att sänka skattetrycket och därmed öka kapitalbildningen i den privata sektorn. Ett lägre skattetryck innebär dessutom att en högre tillväxt lättare kan realiseras. 5 Regeringens ekonomiska politik 5.1 Slutet för den tredje vägens politik Det åtstramningspaket som regeringen lagt fram markerar det definitiva slutet för den tredje vägens politik. Misslyckandet framstår med all önskvärd tydlighet. Den tredje vägen sades vara en medelväg mellan å ena sidan en renodlad konsumtionsbaserad expansion och en kraftig åtstramningspolitik å den andra. I praktiken visar emellertid utvecklingen att den svenska ekonomin snarare pendlar mellan de två ytterligheterna. Regeringen har således lyckats undvika den medelväg som den sade sig eftersträva. Regeringens ekonomiska strategi, sådan den kommer till uttryck i praktisk politik, är uteslutande inriktad på att påverka ekonomins efterfrågesida. Den första åtgärden var en stor devalvering 1982 som fram skapade en markant ökad efterfrågan för den konkurrensutsatta sektorn. Därefter försköts tyngdpunkten i efterfrågepolitiken och ledde den till en utpräglad konsumtionsbaserad expansion. Det nu framlagda åtstramningspaketet leder, om det antas av , till en kraftig dämpning av efterfrågan i ekonomin. Redan den reviderade finansplanen 1986, men kanske framför allt höstpropositionen 1988 och finansplanen 1989 innehöll resonemang från regeringens sida som var både nya och lovande. I dessa dokument talades det mycket om utbudsekonomi och avreglering. Borta var då den ensidiga inriktningen på efterfrågepolitik. På det verbala planet anslöt sig regeringen till det moderata synsättet i tre viktiga avseenden: skattehöjningar skall inte användas som finanspolitiskt medel i åtstramningssyfte, den ekonomiska politiken skall inriktas på åtgärder som stimulerar ekonomins utbudssida, samt budgetarbetet måste bedrivas efter långsiktiga riktlinjer som bl.a. anger hur mycket de totala offentliga utgifterna får öka. Från moderat sida välkomnade vi regeringens principiella omsvängning i synen på den ekonomiska politiken, men vi uttalade också stor tveksamhet till regeringens vilja och ambition att faktiskt gå från ord till handling. Dessutom konstaterade vi att i den mån konkreta åtgärder föreslagits har de gått i fel riktning. Uppenbara exempel är skärpningen av regleringarna 16 inom bygg- och bostadssektorn samt det s.k. nyårspaketet som Mot. innehöll en ny vinstskatt och en försämrad avdragsrätt för reaförluster. I den reviderade finansplanen tar regeringen nu avstånd från den politik man förordade för i sin egen finansplan. föreslås, tvärtemot vad som sades , skattehöjningar som ett finanspolitiskt medel i åtstramningssyfte vilka försämrar funktionsdugligheten hos ekonomins utbudssida. Dessutom lyser de aviserade riktlinjerna för budgetarbetet med sin frånvaro. har väl en regering så snabbt övergett en ekonomisk-politisk strategi. Redan innan de första trevande stegen i utbudspolitisk riktning skulle omsättas i praktisk handling svänger regeringen återigen tillbaka till klassiskt efterfrågepåverkande skattehöjningar. Även om vi från moderat sida ställde oss tvivlande till regeringens nyväckta ambitioner kunde vi inte föreställa oss att omsvängningen tillbaka till den gamla vanliga socialdemokratiska efterfrågeinriktade politiken skulle komma så snabbt. Förutom att efterfrågeinriktade ingrepp via finanspolitiken innebär att regeringen angriper fel problem med fel åtgärder, är de också ett uttryck för en förlegad syn på den ekonomiska politiken. Från mellankrigstiden fram till ungefär dominerade uppfattningen att staten skulle ägna sig åt en "bromsa-gasa-politik i syfte att styra den totala efterfrågan i ekonomin. Denna keynesianskt inspirerade ekonomiska politik fungerar emellertid inte längre. Såväl svensk som internationell erfarenhet visar att tidsrymden mellan beslutsfattandet och åtgärdens verkan på ekonomin blir alltför lång, ofta uppemot . Osäkerheten om den framtida ekonomiska utvecklingen och om hushållens och företagens beteende gör därför att fel åtgärd ofta sätts in vid fel tillfälle och i fel dos, vilket förstärker snarare än motverkar ekonomins svängningar, en erfarenhet som inneburit att de flesta länder övergett denna ekonomisk-politiska strategi. Förutom den allmänna kritik som kan riktas mot den keynesianskt inspirerade efterfrågestyrningen finns även andra skäl för att den är sällsynt illa anpassad till svenska förhållanden. Detta illustreras i diagram 4 som visar det samlade utbudet av svenska varor och tjänster (U) samt efterfrågan på samma varor och tjänster (E). En ökad efterfrågan orsakad av en internationell konjunkturuppgång, devalvering eller ökad privat och offentlig konsumtion förskjuter efterfrågekurvan från El till E2. Men det höga skattetrycket, en övertung offentlig sektor samt byråkrati, lagar och regleringar har sedan åtskilliga år samverkat till en förskjutning av utbudskurvan från U1 till U2. En ökad efterfrågan leder därför till en begränsad produktions- och sysselsättningsuppgång och till en relativt stor prishöjning. Den låga tillväxten i svensk ekonomi och de stora pris- och lönestegringarna jämfört med andra industriländer illustrerar detta. Under den inledande fasen av den tredje vägens politik erhölls visserligen en betydande produktionsuppgång. När potentialen från det låga kapacitetsutnyttjandet tömts, hamnade emellertid ekonomin på den brantare delen av utbudskurvan (U2), vilket lett till en svagare volymökning och en snabbare prisutveckling jämfört med omvärlden. Effekter på priser och volymer av utbudsrestriktioner i svensk ekonomi 1988/89 Fi60 Den åtstramningspolitik som regeringen nu vill bedriva är av allt att döma så kraftig att den återför efterfrågekurvan (från E2 till El) till den planare delen av utbudskurvan. Men genom att åtstramningspaketet består av skattehöjningar riskerar utbudskurvan att få en ännu brantare lutning än vad U2 illustrerar. Därigenom kommer volymeffekterna att bli relativt stora, medan priseffekterna blir mer begränsade. Dessutom aktualiseras flaskhalsproblemen tidigare i nästkommande konjunkturuppgång genom en brantare lutning av utbudskurvan. Det beskrivna förloppet som följd av efterfrågeinriktade åtgärder visar tydligt att problemen återfinns på ekonomins utbudssida. 1 stället för att kraftigt dämpa efterfrågan är det mer angeläget att med olika åtgärder söka driva tillbaka utbudskurvan från nuvarande U2 till Ul. Detta kan ske genom en sänkning av skattetrycket samt reformer och omprövningar inom den offentliga sektorn. Det är denna ekonomisk-politiska strategi som moderata samlingspartiet förespråkat . De ekonomiska problemen i kan också beskrivas i termer av dålig konkurrenskraft och svag utvecklingskraft. Ekonomisk tillväxt är i allt väsentligt beroende av ekonomins utbudssida. En gynnsam efterfrågeutveckling på svenska varor är ett nödvändigt men alls inte tillräckligt villkor för tillväxt. För att ett gott efterfrågeläge skall kunna omsättas i varaktigt god tillväxt måste funktionsdugligheten på ekonomins utbudssida vara tillräckligt hög. I annat fall leder produktionsuppgången till flaskhalsproblem och vidare till en inflationistisk utveckling av ekonomin, som förr eller senare återför konkurrens/kostnadssituationen och efterfrågan till utgångsläget. Det är just detta som sker i den svenska ekonomin och som leder till att regeringen grips av panik. En väl fungerande utbudssida är emellertid inte bara en fråga om tillräcklig mängd arbetskraft och kapital samt en kvantitativ ökning av produk- 18 Minst lika viktigt är det att världsekonomins signaler om Mot. vilka varor och tjänster som har goda framtidsutsikter (snabbt växande Fi60 marknader och stigande relativpriser) tillåts slå igenom i ekonomin och att ekonomins utbudssida besitter sådan flexibilitet och anpassningsförmåga att resurser i form av t.ex. arbetskraft och kapital kan föras över från företag med svaga framtidsutsikter till företag och branscher med goda betingelser. Tillväxten har därmed både en kvantitativ och en kvalitativ sida. Den s.k. tredje vägens politik har misslyckats med att komma till rätta med kostnadsproblemen, vilket innebär att konkurrenskraften successivt försämras. Inte heller har regeringen förmått att förbättra utvecklingskraften i ekonomin. Härtill kommer att skattetrycket har ökat och stiger än mer, om de nu föreslagna åtgärderna vinner godkännande. Ingenting har gjorts för att bryta upp de offentliga monopolen inom vård, barnomsorg och utbildning, vilka kännetecknas av låg effektivitet, bristande kvalitet och långa köer. Inom många områden i näringslivet kvarstår problem med konkurrensbegränsningar, etableringshinder, regleringar, förbud och föreskrifter. Även införandet av löntagarfonder och den ökade osäkerheten om spelreglerna till följd av bl.a. engångsskatter har försvagat flexibiliteten på ekonomins utbudssida. Rådande oklarhet om den framtida energiförsörjningen och om regeringens avsikter beträffande förhållande till EG avhåller från initiativ inom näringslivet. Mot denna bakgrund står det klart att regeringen inte förmått utnyttja de goda internationella förhållandena till att på allvar ta itu med de underliggande problemen med konkurrenskraften och utvecklingskraften i den svenska ekonomin. Detta är också bakgrunden till att regeringen nu kommer med en skattechock som saknar motstycke. I finansplanen framhöll regeringen att det då framlagda budgetförslaget präglades av stramhet och att sådan stramhet även borde eftersträvas . Därvidlag skulle inte skattetrycket användas som finanspolitiskt instrument, menade regeringen. Det nu framlagda skattepaketet på innebär således en helomvändning från regeringens sida, som motsvarar ca per hushåll. Självfallet avvisar vi regeringens skattehöjningar. De ekonomiska problemen i beror inte på att skatten är för låg. 1 stället är den för hög och borde därför sänkas. Höjningen av mervärdeskatten från , dvs. med , innebär en indragning av köpkraft med . Skattehöjningen föreslås träda i kraft . Regeringen uppger nu att momshöjningen skall vara tillfällig, men socialdemokratiska skattehöjningar har en tendens att bli permanenta, trots löften om motsatsen när de införs. Ett av regeringens argument för att höja momsen för en begränsad tidsperiod är att hushållen skulle senarelägga sina inköp av varaktiga konsumtionsvaror. Det är emellertid svårt att se varför hushållen skulle skjuta upp nödvändiga inköp, närde i stället kan tidigarelägga dem till före ikraftträ- Mot. dandet den och därmed föregripa momshöjningen. Av allt att döma Fi60 kommer därför regeringsförslaget att leda till kraftig köprusch . Med regeringens förslag kommer att få den högsta mervärdeskatten i västvärlden. Det är bara , där skattesatsen är , som efter höjningen kommer att ligga i närheten. Skillnaden är emellertid att mervärdeskatten i är differentierad, vilket bl.a. innebär att ingen skatt utgår på mat. Regeringen aviserar även en höjning av den allmänna löneavgiften (löneskatten) med generellt och med i , vilket beräknas inbringa 14 miljarder på helår. Höjningen av löneskatten föreslås gälia perioden En höjning av löneskatten innebär på kort sikt att arbetskraften blir dyrare. Därmed försvagas näringslivets möjligheter att försvara sina positioner i konkurrensen med andra länders företag. Särskilt arbetskraftsintensiva företag riskerar att drivas till friställningar. På visar erfarenheten att höjd löneskatt övervältras på löntagarna genom att reallöneutrymmet minskar. Regeringen motiverar höjningarna av moms och löneskatt med att de skall dämpa pris- och lönestegringen samt minska bristen på arbetskraft. Från moderat sida har vi svårt att se logiken i att regeringen söker bekämpa inflationen med prishöjningar och lösa arbetskraftsbristen med åtgärder som minskar utbudet på arbetskraft. Som en direkt följd av de föreslagna skattehöjningarna har regeringen reviderat upp sin egen prisprognos från under loppet av Som framhållits i det föregående blir enligt vår uppfattning prishöjningarna med all sannolikhet ännu högre. Som en konsekvens av skattehöjningarna vidgas även den s.k. skattekilen , vilket leder till att arbetsutbudet minskar med flera tiotusentals personer. Skattehöjningarna förstärker därmed problemen på ekonomins utbudssida ytterligare. Från moderat sida avvisas bestämt såväl höjningen av mervärdeskatten som varje höjning av löneskatten. Regeringen föreslår vidare en avveckling av kvarvarande delar av Hvsmedelssubventionerna från den , vilka utgörs av stödet till s.k. konsumtionsmjölk och uppgår till per liter. Åtgärden minskar de statliga utgifterna med ca . Livsmedelssubventionerna infördes av socialdemokraterna som ett svar på de s.k. Skärholmsfruarnas aktion. Resultatet blev som man kunde vänta en ökad konsumtion. Jordbrukarna, som inte hade bett om subventionerna, svarade på den ökade efterfrågan med ökad produktion. Det har länge stått klart att detta snedvridande och allt mer kostsamma stöd måste avvecklas. Vi moderater har emellertid av hänsyn till näringen krävt en rimlig omställningstid. Därför har vi förordat en avveckling av subventionerna , med ett lika stort belopp , dvs. Till detta synsätt har först socialde- 20 mokraterna och sedan regeringen anslutit sig. En avveckling enligt tioårsplanen har pågått . Beslut om en minskning av mjölksubventionen med nästa budgetår har på förslag av regeringen redan fattats . Men ändrar sig regeringen och vill ta bort hela stödet på en gång. skall barnfamiljerna kompenseras med höjt barnbidrag, vilket reducerar åtstramningseffekten. Vi ser ingen anledning att frånträda vår uppfattning att livsmedelssubventionerna bör avvecklas successivt , varför redan fattade beslut bör ligga fast. Barnbidraget föreslås höjt med samt flerbarnstilläggen i motsvarande grad. För de flesta familjer räcker inte denna höjning för att kompensera för de prishöjningar som blir följden av de slopade livsmedelssubventionerna och den höjda momsen. För en industriarbetarfamilj med två barn där hustrun arbetar deltid uppkommer en fördyring genom höjning av mjölkpriser och moms på ca , vilket är ungefär dubbelt så mycket som höjningen av barnbidraget ger. Beroendet av stöd från det allmänna ökar som barnbidragshöjningen kan ge intryck av en välvillig inställning till barnfamiljerna. Lägger man till effekterna av höjd löneskatt, förlorar industriarbetarfamiljen ytterligare ca .