mot · GC02Fi60 · 1989-05-10 00:00:00 — Eftersom vi moderater motsätter oss såväl höjningen av momsen som det omedelbara slopandet av mjölkprisstödet, behövs inte höjningen av barnbidraget. I konsekvens härmed bör ingen förändring ske av studiebidragen. 1 stället bör barnfamiljernas situation underlättas genom att inkomstskatten anpassas efter deras försörjningsbörda. Så skulle ske om det moderata förslaget om grundavdrag vid den kommunala beskattningen för varje barn genomfördes. Detta har utförligt beskrivits i vår partimotion 1988/ 89:So612. Förslaget upprepas i denna motion. Regeringen vägrar envist att ge besked och lägga fram konkreta förslag om inkomstskatten . Man säger bara i kryptiska ordalag att den bör justeras i ungefär samma omfattning som gjordes och att förslag kommer . Om regeringen följt den föreskrivna ordningen och presenterat ett inkomstskatteförslag redan i budgetpropositionen, skulle detta ha kunnat få en dämpande verkan på lönebildningen. Nuvarande ovisshet ger motsatt effekt. Även på denna punkt upprepar vi vårt tidigare förslag. 1 anslutning till sina antydningar om ändrad skatteskala 1990 aviserar regeringen en höjning av den garanterade räntan på bostadsområdet. Moderata samlingspartiet har länge kritiserat den totala brist på långsiktighet och konsekvens som präglar socialdemokraternas bostadspolitik. Dess ryckighet illustreras av att trots talet om bostadsbrist bostadsinvesteringarna förutses minska under både 1989 och 1990. Ombyggnadsverksamheten har i stort sett upphört som en direkt följd av regeringens föreslagna och av riksdagsmajoriteten beslutade åtgärder på området. Ökningen av nybyggnationen är inte tillräcklig för att uppväga detta. Regeringens regleringar på byggmarknaden får, som tidigare påpekats från moderat sida, inte åsyftad effekt. Som motiv för höjningen av den garanterade räntan anförs nu att avdragsbegränsningen skall skärpas ytterligare. Detta skäl kan vi inte godta. Däremot anser vi att räntebidragen bör reduceras i samband med en omläggning av finansieringssystemet och en avreglering av bostads Regeringen redovisar emellertid nu inte vilka förändringar Mot. den tänker sig. bereds med andra ord ta del av ett förslag som Fi60 ännu inte utarbetats. En sådan ordning kan självfallet inte accepteras. Den socialdemokratiska politiken har lett till en arbetsmarknad i permanent obalans. De enskilda arbetstagarnas och arbetsgivarnas handlingsförmåga har kringskurits i takt med deras växande beroende av politiska beslut och bidrag av allmänna medel. Detta har skett med hjälp av delvis rigid lagstiftning, en stark central byråkrati och centralt styrda fackliga organisationer. Politikens främsta medel har varit en skattepolitik som förstärkt effekterna av den solidariska lönepolitiken jämte uppbyggnaden av en unikt stor offentlig sektor. Regeringens panikpaket försvårar situationen på arbetsmarknaden och bryter den nuvarande höga efterfrågan på arbetskraft. Arbetsplatser skall slås ut genom ökade pålagor, och arbetstagarna skall via den arbetsmarknadspolitiska åtgärdsarsenalen slussas över till sektorer som anses ha större berättigande. Arbetstagarna betraktas som utbytbara. Genom en planerad utslagning skall de dirigeras enligt statsmakternas prioriteringar. Den redan höga nivån på arbetsmarknadspolitiska åtgärder kan komma att bli ännu högre. Därutöver hänvisar regeringen till pågående utredningar, arbetsgrupper och kommissioner. Det förhållandet att inte alla förvärvsarbetande har ett ordentligt ekonomiskt skydd vid arbetslöshet kommer att te sig än mer anmärkningsvärt. Den av oss föreslagna allmänna obligatoriska arbetslöshetsförsäkringen bör komma till stånd. De konkreta förslag som kan ha en positiv inverkan på arbetsmarknaden går i huvudsak ut på att aktivera marginella grupper som på grund av politiska beslut och samhällets sätt att fungera har ställts utanför arbetsmarknaden. Dessa åtgärder är nödvändiga men kommer knappast på kort sikt att få någon mätbar effekt på arbetsmarknaden i stort. Det är betecknande för dagens socialdemokrati att intresset för att minska utslagningen genom förtidspensioneringar och långtidssjukskrivningar, liksom arbetslösheten bland invandrare vaknat på allvar först då rekryteringsproblemen blivit så stora inom den offentliga sektorn att dess kris blivit uppenbar för envar. En väl fungerande arbetsmarknad förutsätter att det lönar sig att arbeta. Lägre marginalskatter, ett totalt sänkt skattetryck och färre ingrepp i lönebildningen samt avtalsfrihet mellan parterna på arbetsmarknaden utgör de främsta medlen för reallönetillväxt och möjligheter för företag och förvaltningar att rekrytera och utveckla den arbetskraft de behöver. De gigantiska offentliga monopolen inom framför allt vård- och omsorgssektorn medverkar till obalanserna och de otillfredsställande förhållandena på arbetsmarknaden. De offentliga monopolen måste därför öppnas för alternativ. Hinder för en fungerande arbetsmarknad måste avlägsnas. Dit hör bl.a. arbetsförmedlingsmonopolet och inslag i den arbetsrättsliga lagstiftningen. De regionala oblanserna är avsevärda. I stället för en politik som skapar Mot. tillväxt föreslår regeringen emellertid åtgärder i syfte att hindra tillväxten Fi60 där den sker, främst i . Försöken att strypa tillväxten i kan få allvarliga konsekvenser för hela landet. För att skall kunna utvecklas behövs en vital, internationellt konkurrenskraftig huvudstadsregion. I en allt öppnare världsekonomi måste svenska företag konkurrera med företag i andra länder. största stad måste mätas mot andra storstäder i . Åtgärder riktade mot leder till etableringar i utländska storstäder snarare än i svensk glesbygd. En sammanslagning av den gemensamma nordiska arbetsmarknaden med den gemensamma arbetsmarknaden inom EG skulle öppna möjligheter både för svenska arbetstagare och svenska företag. Särskilt oroande är den höga frånvaron, såväl långtids- som korttidsfrånvaron. Det totala bortfallet av arbetstimmar på grund av frånvaro kan beräknas till mellan av normalarbetstiden, detta trots att den totala arbetstiden ökat. Denna höga frånvaro medverkar till en avsevärd del av den höga efterfrågan på arbetskraft och till den låga produktiviteten. Den visar bl.a. att den nuvarande arbetstidslagstiftningen inte fungerar tillfredsställande. Det är olyckligt att regeringen har bundit sig för att genomföra en sjätte semestervecka och utökad föräldraförsäkring och därigenom intecknat ekonomiskt utrymme för överskådlig framtid. Det innebär att de enskilda arbetstagarnas valfrihet minskar. Bristen på arbetskraft ökar. Lönekostnaderna drivs upp såväl på grund av dessa beslut som av de kompensationskrav som kan förutses. SNS-ekonomerna har i årets konjunkturrapport bl.a. visat att de statsfinansiella kostnaderna för den extra semesterveckan uppgår till och kommer att minska arbetsutbudet med motsvarande nästan 100.000 personer. För en väl fungerande arbetsmarknad som erbjuder arbetstagarna valfrihet och flexibilitet är det nödvändigt med en arbetstidslagstiftning som ger de enskilda arbetstagarna och arbetsgivarna stora möjligheter att själva disponera över arbetstiden. Utrymme för att anpassa arbetstiden efter egna prioriteringar under olika perioder i livet och finna kombinationer som i största möjliga grad tillgodoser arbetskamraternas och produktionens behov är nödvändiga om alla skall kunna yrkesarbeta utan att kraven på de enskilda människorna blir orimliga. Det ställer krav på en mindre detaljerad arbetstidslagstiftning och större utrymme för avtal, enskilt och kollektivt. 5.2.3 Den offentliga sektorns "förnyelse " I årets finansplan aviserade regeringen åtgärder i syfte att förnya den offentliga sektorn. Effektiviteten skulle ökas. Medborgarna skulle få mer valuta för skatterna, hette det bland annat. Dessutom skulle regeringen i den reviderade finansplanen dra upp långsiktiga riktlinjer för budgetpolitiken. Som vanligt blir resultatet magert när regeringen nu försöker omsätta 23 sina programskrivningar i praktisk politik. förvärras proble- Mot. men inom den offentliga sektorn. Köerna inom sjukvården växer. måste stängas på grund av svårigheter med personalrekryteringen. Resursbristen inom skolan kvarstår. Av ideologiska skäl har regeringen svårt att sätta in verkningsfulla motåtgärder, vilka måste syfta till avreglering och ökad konkurrens med enskilda alternativ. I den reviderade finansplanen tas emellertid tre områden upp för behandling: skolan, äldreomsorgen och socialförsäkringssystemet. När det gäller skolan framhåller regeringen att en klarare ansvarsfördelning bör eftersträvas. Statens ansvar för mål och utvärdering slås fast, medan frågan om arbetsgivaransvaret för lärarna bör bli föremål för analys. Enligt vår uppfattning vore en analys av de konsekvenser som en kommunalisering av lärartjänsterna skulle föra med sig värdefull inför en fortsatt diskussion i dessa frågor. Vi har i vår motion 1988/89:Ub806 angående utbildningspolitiken redovisat våra förslag till vitalisering av skola och utbildning. I fråga om äldreomsorgen hävdas i propositionen att kommunernas brist på alternativa boende- och vårdformer bidrar till att landstingens resurser i alltför hög grad måste användas till långvarig vård av äldre. Men detta är en följd av socialdemokraternas hårdnackade motstånd mot ålderdomshemmen, vilket fördröjt både om- och nybyggnader på detta område och lett till att mängder av platser försvunnit. Vi anser att gamla och sjuka själva skall kunna välja vårdform genom ett system med vårdcheckar och genom en allmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring. Strävan att öka det primärkommunala ansvaret för vården och omsorgen av de äldre får inte syfta till enbart en omorganisation inom ramen för ett monopol. Det offentliga monopolet måste brytas. Verksamhetsansvaret kan skiljas från finansieringsansvaret. Huvudmannaskapet, d.v.s. skyldigheten att se till att erforderliga resurser finns för de äldres service och omvårdnad, skall vara sammanhållet. Verksamheten, däremot, skall kunna bedrivas av många olika vårdgivare. Kommunerna skall ha ett yttersta ansvar för att erforderlig vård står till förfogande inom hemsjukvård, gruppboende och hemsjukvård, men det är inte nödvändigtvis kommunerna som också skall tillhandahålla vården. Stor flexibilitet krävs och möjliggörs också genom våra framlagda förslag. Såväl i finansplanen som kompletteringspropositionen talar regeringen om den snabba kostnadsexplosionen inom socialförsäkringssystemet och nödvändigheten av att dämpa kostnadsökningen. Regeringen tycks däremot stå handfallen vad gäller åtgärder. Vi har till årets riksdag framlagt motioner vad gäller såväl sjukförsäkringen som arbetsskadeförsäkringen. Den s.k. timsjukpenningen har orsakat en mycket stark kostnadsökning. Därtill kommer att felutbetalningar enligt försäkringskassorna görs i upp till 9 fall av 10 på grund av de nya, till ogenomtränglighet komplicerade reglerna. av de ersättningsberättigade får för hög ersättning och det lönar sig för många bättre att vara sjukskrivna än att arbeta. sjuktalet antalet ersatta sjukdagar per försäkrad och år har ökat från 24 1982 till enligt prognosen . Vi har Mot. krävt ett mer rättvist och administrativt mindre krångligt system för deltids- Fi60 sjukpenning och har även anvisat vägar härför. Kostnaden för sjukförsäkringen har ökat med ca , d.v.s. . Detta är orimligt. Vi delar regeringens uppfattning att antalet långa sjukskrivningar och förtidspensioneringar bör minskas, men därtill krävs resurser för rehabiliterande åtgärder, som försäkringskassorna inte förfogar över. Kassornas personal har nämligen tvingats prioritera korttidssjukskrivningar och arbetsskadehandläggning. Vi har framlagt förslag rörande en förlängd samordningstid inom arbetsskadeförsäkringen och utredning om ett nytt ersättningssystem genom en obligatorisk ansvarighetsförsäkring för arbetsgivare. Vi har dessutom i samband med våra skattesänkningsförslag framlagt förslag om en 80-procentig kompensationsnivå inom sjukförsäkringen . Om dessa förslag realiserats, skulle socialförsäkringens resurser ha kunnat kanaliseras till de bäst behövande, nämligen långtidssjukskrivna, förtidspensionerade och handikappade, och besparingar på kunnat göras. Det är gott och väl att regeringen anammade vårt förslag om ökade rehabiliteringsinsatser, vilket vi framförde i en partimotion 1982 och tillsatte rehabiliteringsberedningen. Men det är något av den obotfärdiges förhinder att nu bara avvakta remissomgången av beredningens förslag och hänskjuta åtgärder inom arbetsskadeförsäkringen till den s.k. arbetsmiljökommissionen. Arbetsskadefonden är nu inte bara tömd utan har ett underskott . Det accelererande antalet arbetsskadeersättningar och livräntor betalas av skattemedel, medan regeringen avvaktar. Det är typiskt för en socialdemokratisk regering att vilja sätta svångrem på vanliga människors hushållsekonomi. Däremot görs få eller inga besparingar i den offentliga sektorn. Tvärtom föreslås en höjning av partistödet från . Vi avvisar förslaget. I propositionen föreslås ökade statsbidrag till den kommunala barnomsorgen. Det betyder att i stället för att underlätta för föräldrar och kommuner att ordna barnomsorgen på bästa möjliga sätt förstärker regeringen orättvisorna inom barnomsorgen. De föräldrar som inte kan eller inte önskar använda sig av den kommunala barnomsorgen missgynnas ytterligare. Dessutom förvärras den regionala snedfördelningen genom att glesbygdskommuner i större omfattning använder sig av familjedaghem, för vilka stödet försämras i förhållande till daghemmen. Regeringens förslag bör avvisas. 1 stället bör regeringen återkomma med förslag till statsbidragsregler som inte präglas av samma orättvisor som nuvarande förslag utan t.ex. tillåter enskilda alternativ samt med förslag till vårdnadsbidrag enligt den modell som de borgerliga partierna skisserat. De moderata förslagen presenteras mer utförligt i motion 1988/89:Fi88. Regeringen föreslår att kommunerna själva skall finansiera de ökade 25 statsbidragen till barnomsorgen genom en höjning av den allmänna skat- Mot. Därigenom ökar detaljstyrningen av kommunerna Fi60 Enligt vår mening borde detaljstyrningen av kommunerna minska. Det säger sig även regeringen sikta emot. Men några förslag i den riktningen presenteras inte. Regeringen förmår således inte heller på detta område gå från ord till handling. Tvärtom utgör förslaget om ökade statsbidrag till barnomsorgen och dess finansiering ytterligare ett exempel på att i den mån förslag läggs fram, så går de i helt fel riktning. Höjningen av den allmänna skatteutjämningsavgiften utgör ett av flera förslag om den kommunala ekonomin som regeringen uppskjutit till kompletteringspropositionen. Men trots att finansministern upprepar att den kommunala utgiftsexpansionen överskrider den av målsatta takten av , gör han som vanligt ingenting åt problemet. Från moderat sida vidhåller vi våra förslag , som innebär minskad detaljstyrning av den kommunala verksamheten, vissa besparingar, slopad skatteutjämningsavgift och borttagande av den kostnadsdrivande extra skatteutjämningsavgiften. Dessutom föreslog vi att insatser för att sänka höga kommunala utdebiteringar skulle premieras med extra skatteutjämningsbidrag. Våra förslag utvecklas närmare i särskilda motioner om den kommunala ekonomin. I finansplanen gjorde regeringen ett stort nummer av att budgetförslaget var så stramt att man fick gå tillbaka för att finna en budgetproposition som innehöll ett totalbalanserat budgetförslag. Vi påpekade emellertid att det då redovisade budgetsaldot /90 ändå innebar en försämring gentemot det väntade budgetöverskottet innevarande budgetår. Från moderat sida framhölls även att det förutsedda budgetsaldot skulle komma att räknas upp, eftersom de antaganden som legat till grund för beräkningarna var orealistiska. Så har även i viss mån skett i det reviderade budgetförslaget, men alltjämt utgår regeringen från osannolika pris- och löneantaganden. Den högre pris- och lönestegring som kan väntas kommer att avsevärt förbättra statsinkomsterna. Detta innebär emellertid inte att budgeten blir starkare, eftersom en mer inflationistisk utveckling har en negativ inverkan på ekonomin. Det illustrerar bara hur missvisande det är att inrikta den ekonomiska debatten på regeringens beräkningar av statens budgetsaldo. Av kompletteringspropositionens redovisning av budgetförslaget framgår inte om eller var de föreslagna intäkterna från höjningen av löneskatten redovisas, vilket är en allvarlig brist i det underlag som skall basera sitt ställningstagande på. Om dessa skatteintäkter redovisats under posten Beräknade tillkommande utgiftsbehov, netto, måste ytterligare oredovisade kraftiga utgiftsökningar eller förändringar på inkomstsidan uppväga intäkterna på 9 miljarder från löneskatten, eftersom denna post ändrats från 5 miljarder till 200 miljoner i det reviderade budgetförslaget. Det vore anmärkningsvärt och allvarligt om regeringen försöker un- 26 Jämfört med budgetsaldot ger det finansiella sparandet i hela den offent- Mot. liga sektorn en bättre bild av de offentliga finanserna. regeringen med att detta överskott skulle uppgå till 28 miljarder. Motsvarande beräkning nu tyder på 32 miljarder. Med mer realistiska pris- och löneantaganden kommer även detta överskott att bli väsentligt större. Överbeskattningen och kollektiviseringen av sparandet drivs därmed vidare genom att den offentliga sektorn tar in mer i skatt än vad som används för utgifter. 5.2.6 Utbyggnad av fondfamiljen I den reviderade finansplanen betonas tydligare än tidigare att sparandet i ekonomin skall ske i den offentliga sektorn. De överskott som byggs upp är således en del av en mycket målmedveten politik. Regeringen föreslår en avgiftsväxling från folkpensionsavgifter till tilläggspensionsavgifter per den . Åtgärden döljer visserligen de ökade statsinkomsterna men upptäcks om hela den offentliga sektorns finanser betraktas. Dessutom vill regeringen att AP-fondernas placeringsmöjligheter skall vidgas ytterligare i två avseenden: kravet att första, andra och tredje fondstyrelserna vid eventuella fastighetsköp skall köpa samtliga aktier i ett fastighetsbolag föreslås slopat och den fjärde och femte fonden skall få rätt att köpa också bank- och försäkringsaktier. Steg för steg bygger den socialdemokratiska regeringen upp AP-fondens kapital samt vidgar styrelsernas placeringsmöjligheter. När socialdemokratin stötte på motstånd i löntagarfondsfrågan, valde man att gå vidare med andra medel. Strategin är nu att börja utnyttja AP-fondens stora resurser för att köpa in sig i näringslivet. Med dagens tillgångar skulle ungefär hälften av alla börsföretag kunna förstatligas på detta sätt, trots uttryckliga löfte att så inte skulle ske. Ett principiellt viktigt steg i den riktningen tas nu när första till tredje fondstyrelserna tillåts köpa av aktierna i byggföretag. Därigenom bryts isen för dessa fondstyrelser att på allvar börja göra affärer på börsen. Nästa steg blir då att dessa styrelser kommer att få köpa aktier också i andra börsföretag, vilket kan marknadsföras som en naturlig utvidgning. Från moderat sida avvisar vi bestämt den föreslagna utvidgningen av fondstyrelsens placeringsmöjligheter. Vi avstyrker även den föreslagna avgiftsväxlingen liksom förslaget till förändringar av statsbidraget för skolväsendet i denna del. En höjning av ATP-avgiften föregriper pensionsberedningens arbete utan att på något sätt förbättra för pensionärerna. Syftet torde åtminstone delvis vara det kosmetiska att dölja den stora ökning av budgetöverskottet som de föreslagna skattehöjningarna annars skulle medföra. AP-fonden är en buffert mot fluktuationer av kortsiktig karaktär. ATPsystemets hållfasthet påverkas inte av att medel flyttas från statsbudgeten. Eftersom ATP-systemet är ett fördelningssystem mellan den förvärvsarbetande och pensionerade delen av befolkningen blir storleken på tillgångarna i AP-fonden av underordnad betydelse. Det är inte via ökade medel eller ökad avkastning på fondens medel som pensionssystemets 27 Det enda som kan trygga ATP-systemet är en tillväxt- Mot. befrämjande ekonomisk politik som skapar erforderliga samhälleliga re- Fi60 Den kostnadsdrivande högskattepolitik som socialdemokraterna bedriver verkar i motsatt riktning. 5.2.7 Regeringens politik motsägelsefull Regeringens ekonomiska politik ter sig till ytterlighet motsägelsefull. Vi tänker då inte bara på att regeringen brukat säga en sak och göra något annat. Vi tänker inte heller i första hand på att regeringen i finansplanen förespråkade en viss linje och förordar motsatsen. Mest anmärkningsvärd är trots allt motsättningen mellan vad regeringen säger sig vilja åstadkomma och vad som kommer att bli resultatet. Hur kan man tro sig kunna bekämpa inflationen genom prishöjande skattesänkningar? Hur tänker man sig att kostnadsstegringen skall kunna hållas tillbaka genom att arbetskraftskostnaderna höjs? Hur kan man över huvud taget föreställa sig att lönerörelsen skall kunna underlättas av åtgärder som försämrar reallönerna för löntagarna och höjer kostnaderna för arbetsgivarna? Varför stramar man åt på efterfrågesidan, när en endast tvåprocentig tillväxt och konsumtionsökning tydligt visar att det är på utbudssidan som problemen finns? Varför minskar man arbetsutbudet genom skattehöjningar i stället för att med skattelättnader stimulera till produktiva insatser? Varför verkar man för ytterligare arbetstidsbegränsningar i form av förlängd semester och föräldraledighet? Varför försöker man styra arbetskraft till den offentliga monopolsektorn med dess lägre produktivitet? Varför vidhåller man att kärnkraften skall avvecklas ? Vad tjänar det till att höja det rekordhårda skattetrycket ytterligare, när överskottet i de offentliga finanserna redan är och medborgarna erfarenhetsmässigt reagerar på överbeskattning med minskat sparande och/eller ökad skuldsättning? Vad tjänar det till att bygga upp AP-fonden ytterligare och vidga dess placeringsmöjligheter, när det är den ekonomiska tillväxten och inget annat som bestämmer pensionernas värde? Svar på alla dessa frågor står att finna i den socialdemokratiska ideologin. Med den utgångspunkten kan budgetpolitiken stramas åt endast med efterfrågedämpande skattehöjningar och inte med offentliga besparingar och avreglering som undanröjer utbudshinder. Kapitalbildningen skall inte ske i den enskilda sektorn utan i offentlig regi, vilket medför en långsam men obeveklig socialisering. Utsikterna till en kommande skattereform med lättnader för medborgarna har minskat betydligt. Med nuvarande regering kommer att falla tillbaka ytterligare i tillväxt och därmed även välfärd vid en internationell jämförelse. 6 Det moderata alternativet 6.1 En långsiktig ekonomisk politik Moderata samlingspartiet presenterade sin ekonomiska politik och till skillnad från den socialdemokratiska regeringen ett komplett budgetalternativ. Vi står naturligtvis fortfarande för samma ståndpunkter och förslag. Målet för den ekonomiska politik moderata samlingspartiet förespråkar är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter god ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målen kan nås endast med en politik som stärker marknadshushållningen och avlägsnar de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Omvandlingens och dynamikens förutsättningar måste sättas i centrum för strukturpolitiken. Omvandlingen av ekonomin förutsätter utveckling av nya lönsamma företag och avveckling av gamla olönsamma. För en ekonomisk tillväxt i nivå med omvärldens krävs dels god konkurrenskraft, dels en förbättrad utvecklingskraft. Att förbättra såväl konkurrenskraft som utvecklingskraft är den dubbla uppgift som den ekonomiska politiken står inför .