mot · GC02So423 · 1989-01-18 00:00:00 — Motion till 1988/89: So423 av m.fl. (m) Hälso- och sjukvården 2 Målet för hälso-och sjukvården måste nås 6 2.1 Stora brister i organisationen 6 2.2 Sjukvården inför 1990-talet 7 3 Gör sjukvården bättre 7 3.1 Sjukvården måste förändras 7 3.2 Långa vårdköer 8 3.3 Ett fungerande familjeläkarsystem 9 3.6 Slå vakt om valfriheten i tandvården 11 4 Riktlinjer för hälso-och sjukvården 12 5 Framtidens problem kräver nya lösningar 13 5.1 En allmän sjukvårdsförsäkring som omfattar alla 13 5.2 Möjlighet att välja sjukhem 14 5.4 Gränslös sjukvård 15 5.5 Legitimerade psykologer och psykoterapeuter bör få anslutning till försäkringen 15 5.6 En effektiv och samordnad rehabilitering 16 5.7 Den medicinsk-tekniska utvecklingen 17 5.8 Allt större rekryteringsproblem 17 5.9 Stora fördelar 19 6 Skriv in valfriheten i hälso- och sjukvårdslagen (HSL) 19 7 Återinrätta medicinalstyrelsen 20 8 Återinfören länsläkarorganisation 20 9 Hälso- och sjukvården i krig 21 I satsas stora resurser på hälso- och sjukvård. Mätt i andel av den samlade produktionen är de större än i de flesta andra länder. Ändå uppvisar den svenska hälso- och sjukvården stora brister. Svårt sjuka får vänta på behandling. Somliga invalidiseras eller t.o.m. avlider i vårdköerna. De flesta svenskar saknar en fast och etablerad kontakt med en egen läkare. Patienterna har liten eller ingen valfrihet. Valfriheten brister också för de vårdanställda och över huvud taget för dem som är - eller vill vara - verksamma inom vården. Kritiken kommer allt oftare från dessa grupper. I den av - SCB - och landstingsförbundet 1988 gjorda undersökningen om svenska folkets inställning i dessa frågor var de vårdyrkesarbetande avsevärt mera negativa till långtidssjukvården och kvaliteten på omvårdnaden än andra. Arbetssituationen för de anställda är otillfredsställande. Problemen beror inte, vilket socialdemokraterna vid olika tillfällen velat påskina, på personalen. Sjukvårdspersonalen lägger ner ett skickligt och engagerat arbete och framhålls vid internationella jämförelser som ett föredöme. Ett omfattande medicinskt kunnande har byggts upp i liksom en framstående forskning. Den huvudsakliga anledningen till problemen är i stället vårdens organisation och finansiering i ett politiskt styrt monopol. Vården organiseras i stora enheter, där förändringar ofta går trögt och tungt. Varken patienten eller de vårdanställda har tillräckligt inflytande. Den mångfald och variation som så väl behövs går inte att uppnå under sådana förutsättningar. Den gammalmodiga strukturen medför att många patienter drabbas av onödigt långa sjukskrivningar och förtidspensionering. Stora resurser förslösas på detta vis i stället för att komma patienterna till nytta i form av snabb behandling. Detta är inhumant. Sjukvårdssystemet motarbetar på olika sätt patienternas och personalens intressen. Den socialdemokratiska regeringspolitiken har länge inriktats på att slå ut alternativ tillden vårdsom bedrivs i landstingsregi. Patienternas och personalens valfrihet har begränsats, som vårdköer ökat, framför allt . Vissa typer av skador och sjukdomar som redan nu kan förorsaka t.o.m. fleråriga vårdköer kommer att tillta när antalet mycket gamla blir större. Vidare kommer nya behandlingsmetoder och ny medicinsk teknik med de möjligheter detta skapar att leda till en ytterligare ökad vårdefterfrågan. Om alla de krav som ställs på hälso- och sjukvården skall kunna tillgodoses krävs en ökad flexibilitet och öppenhet för nya alternativ. Med de problem som den felaktiga organisationen och det nu gällande finansieringssystemet medför är inte patienternas krav på en trygg och god vård uppfyllda, trots de entydiga formuleringarna i hälso- och sjukvårdslagen (HSL). En reformering av systemet för sjukvårdens finansiering, genom införande av en allmän och obligatorisk sjukvårdsförsäkring, ger förutsättningar för att tillgodose kraven. Den politiska styrningen minskar och patientens valfrihet ökar. Den allmänna sjukvårdsförsäkringen skall förvaltas av försäkringskas Därmed skiljs landstingen från större delen av vårdens finansiering. Försäkringskassorna ges en samordnande roll i allt rehabiliteringsarbete. Med en allmän, obligatorisk sjukvårdsförsäkring stärks patienternas inflytande. Patienterna, inte sjukvårdspolitikerna, avgör då resursernas fördelning. Rätten att välja skall omfatta såväl öppen vård som sjukhemsoch sjukhusvård. Frihet för alla praktiker (inklusive sjukgymnaster), verksamma på heltid eller fritid, att vara anslutna till sjukvårdsförsäkringen, ger patienten valfrihet. Patienternas rätt till valfrihet skall skrivas in i HSL. Patienten måste sättas i centrum. I avvaktan på en sådan allmän obligatorisk sjukvårdsförsäkring, som vi förordar, skall Dagmarsystemet skyndsamt avskaffas. Grunden kan därmed läggas till ett system, där alla får möjlighet till en fast läkarkontakt som innebär trygghet och kontinuitet i vården. Även etableringsbegränsningsreglerna för privatpraktiserande tandläkare skall skyndsamt upphävas. För att - också i avvaktan på den av oss föreslagna sjukvårdsförsäkringsreformen - snabbt komma tillrätta med vårdköerna föreslår vi en lagfäst rätt en vårdgaranti - för svårt sjuka patienter att på bekostnad bli behandlade inom rimlig tid inom det egna , av enskilda vårdgivare, inom andra landsting eller, om det skulle behövas, utomlands. En sådan utveckling måste eftersträvas att all inrikes sjukvård blir gränslös. Patienterna kan då välja vård över hela landet, oavsett bostadsort eller i vilken regi vården ges. Med gällande riktlinjer för hälso- och sjukvården överbetonas primärvården, vilket medför en kraftig bantning av sjukhusvården. Om man knyter orealistiska förhoppningar till primärvården och förebyggande vårdinsatser gör man emellertid patienterna en otjänst. Förebyggande vård utgör givetvis en nödvändig, mycket viktig del av vårdverksamheten. Men även med maximalt förebyggande vårdinsatser kommer akutsjukdomsfall och svårt lidande alltid att finnas och därmed behovet av betydande resurser i form av bl.a. läns- och länsdelssjukhus. Därför måste riktlinjerna omarbetas så att de överensstämmer med patienternas intresse och verklighetens krav. En översyn och utvärdering av primärvården måste ske. har, internationellt sett, få privatpraktiker. Ett av skälen är den generellt för låga ersättningstaxan. Denna taxa motsvarar endast en mindre del av landstingens kostnader för motsvarande behandling. En förutsättning för ett familjeläkarsystem är att taxan höjs och följer kostnadsutvecklingen. Samma åtgärder bör vidtas vad gäller privatpraktiserande sjukgymnaster och tandläkare. Särskilda stimulansåtgärder måste vidtas för att få fler läkare att nyetablera sig i glesbygden. Vi föreslår en särskild förhöjd ersättningstaxa vid glesbygdsetablering. Taxan bör även därefter vara högre i glesbygd än i landet i övrigt. Vi vill också införa möjligheter till lokaliseringsstöd samt öka intagningen av läkarstuderande vid i . Enskilda sjukhem är väl lämpade för åtskilliga patientkategorier, bl.a. för patienter som inte längre behöver vårdas på klinik, för patienter med Alzheimers sjukdom och med åldersbetingade sjukdomar. 1* 1988/89.3sami. måste i långt större utsträckning än nu kunna välja att bli vårdade på enskilda sjukhem. Den stadga som gäller förde enskilda vårdhemmen måste ändras så att villkoren för landstingsdrivna och enskilda sjukhem/vårdhem blir likvärdiga. Vi föreslår vidare att psykoterapeutiska behandlingar skall ersättas inom ramen för den allmänna sjukvårdsförsäkringen så att patienterna inte skall tvingas avstå från behandling av ekonomiska skäl. För att staten skall få erforderlig medicinsk kompetens till sitt förfogande bör delas och medicinalstyrelsen återinrättas. Därigenom skulle staten, på ett bättre sätt än , kunna utöva sitt övergripande ansvar för hälso- och sjukvården. Vi föreslår också att en länsläkarorganisation, liknande den som fanns tidigare, återinförs. Vi lägger slutligen fram förslag som syftar till att komma till rätta med bristerna i beredskapen för hälso- och sjukvården i krig. 2 Målet för hälso- och sjukvården måste nås 2.1 Stora brister i organisationen Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Denna målsättning finns inskriven i hälso- och sjukvårdslagen (HSL), där det också sägs att hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Vården skall ha god kvalitet, patientens behov av trygghet skall tillgodoses, vården skall vara lätt tillgänglig och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Den svenska sjukvårdens internationella ställning har försvagats, trots stora insatser och en kunnig, engagerad personal. Den försvagade ställningen beror på brister i riktlinjerna för den framtida hälso- och sjukvården, i vårdens styrning, organisation och struktur samt Dagmarsystemet. Bristerna måste rättas till så att målsättningen och kraven på en god vård i HSL kan uppfyllas. Sjukvården är uppbyggd av mycket stora enheter. Landstingen har i genomsnitt ungefär 15 000 anställda. Följaktligen är det inte sällan fråga om stordrift. Det är inte patienterna eller vårdpersonalen som bestämmer. Det gör landstingspolitikerna. Deras roll är långt ifrån entydig: som de skall vara patientföreträdare skall de ansvara för såväl sjukvårdsproduktionen som finansieringen. Att söka förena så olika uppgifter leder bevisligen inte till något gott resultat. Patienterna kommer i kläm. Varken patienterna eller de vårdanställda har något större inflytande eller några effektiva möjligheter att påverka. Förändringar är svåra att genomföra i stora, byråkratiska organisationer. Likriktning och vad som kan beskrivas som en åsikt i taget gäller. 2.2 Sjukvården inför 1990-talet När prioriteringsproblemen ökar blir en förändring av monopolstrukturen allt mer angelägen. Antalet gamla ökar kraftigt och därmed ökar kraven på sjukvården. Det nu tillämpade systemet för sjukvårdens finansiering är ett av de största hindren för en vårdutveckling i de äldres intresse. Dessa synpunkter utvecklas också i en kommittémotion angående vård och omsorg om de äldre (1988/89:So233). Missbruket av alkohol och narkotika tar redan stora vårdresurser i anspråk och kostar samhället åtskilliga miljarder kronor frånsett ett omätbart lidande för dem som berörs. av den slutna akutsjukvårdens inom den psykiatriska vården - tas upp av patienter med sjukdomar som direkt eller indirekt beror på drogmissbruk. Dessa frågor utvecklas närmare i en kommittémotion om alkohol- och narkotikapolitiken (1988/89:So207). Sjukdomar som HIV/AIDS ställer nya krav på sjukvården. HIV/AIDS tas upp särskilt i en kommittémotion (1988/89:So528). 3 Gör sjukvården bättre Det är nu hög tid att skapa förutsättningar för den sjukvård som krävs . Alla undersökningar visar att vi i är beredda att lägga ner betydande belopp på en god och tillräcklig hälso- och sjukvård. Stora summor satsas. Under ett yrkesverksamt liv betalar en svensk industriarbetare ca (i dagens penningvärde och med ränta) enbart i landstingsskatt. Till detta kommer lika mycket i sjukförsäkringsavgifter. Vid internationella jämförelser, uttryckta som andel av bruttonationalprodukten, ligger sjukvårdskostnader högt. Hälso- och sjukvårdens andel i procent av BNP 1985 (*1986, **1987) (Källa: /89 samt SCB) 3.1 Sjukvården måste förändras Trots de resurser som satsas på sjukvården i finns det mycket som borde vara bättre. Framför allt i tre avseenden uppvisas brister som gör att i internationella jämförelser hävdar sig dåligt. Det första är att många svårt sjuka på flera håll i vårt land får vänta för länge på behandling och vård. Många förtvivlade patienter invalidiseras och t.o.m. dör . Andra måste vårdas i sina hem trots att möjligheterna till fungerande vård där är uttömda med oro för både patienten och anhöriga som följd. Det andra är att de flesta svenskar - i motsats till vad som är fallet i flertalet andra väst-europeiska länder - inte har en fast och etablerad kontakt med en egen läkare. Läkarens uppgift är bl.a. att vara patientens rådgivare. Då är det speciellt viktigt att kunna vända sig till en person man själv har valt och som man känner förtroende för. Det tredje är bristen på valmöjligheter. Inte minst för de äldre är det tryggt att veta att man kan välja t.ex. det sjukhem som passar bäst. Det vore också en trygghet för patienterna att kunna välja sjukhus eller klinik. Valfriheten innebär också en betydande kvalitetsgaranti, eftersom patienten då kan välja bort sådan vård som passar honom eller henne mindre väl. Det är angeläget att förändringar kommer till stånd i sjukvårdens struktur, organisation och finansiering som innebär att målet för sjukvården, så som det finns uttryckt i HSL, verkligen uppnås. Trots att är bland de länder i världen som satsar mest på sjukvården är köerna långa inom flera viktiga områden. De medför stort mänskligt lidande och är inte värdiga ett välfärdssamhälle. Svårt sjuka människor tvingas i många fall vänta mycket länge på sin behandling. Förhållandena varierar från landsting till landsting, men oavsett var man bor skapas en oro och otrygghet hos många människor. De långa vårdköerna kan aldrig accepteras. De strider också mot hälso- och sjukvårdslagens krav. Kranskärlsoperationer är ett område där snabb behandling kan vara av direkt livräddande betydelse. Så sent som påpekade att väntetiderna fortfarande var besvärande långa för undersökning och behandling. Det är en följd av att nyskapade resurser - till stor del genom enskilda initiativ - inte tillkommer så snabbt som borde kunna ske. Den starka politiska styrningen och den tröga organisationen har lagt hinder i vägen. Det är inte bara hjärtsjuka som får vänta oacceptabelt . Också patienter i väntan på cancerbehandlingar, höftleds- eller ögonoperationer och dialyser utsätts för väntetiderna. Det gäller också reumatiker, personer med ryggbesvär eller andra smärtsamma, arbetshindrande eller invalidiserande åkommor. Att förhindra för tidig död och långt lidande är av största betydelse för den enskilde. Det går inte att värdera. Kortare sjukskrivningstider och mindre komplikationer inom själva vården sparar mycket lidande. Också för samhällsekonomin innebär det fördelar i form av minskade kostnader för sjukpenning- och förtidspensionsutbetalningar. I långtidsutredningen påpekade landstingsförbundet att det skulle kosta att arbeta bort vårdköerna inom den kvalificerade sjukvården. Den summan skall ställas i relation till sjukvårdshuvudmännens omfattande satsningar på områden utanför hälso- och sjukvården samt till den andel av BNP - - som sjukvården tar i anspråk. För att snabbt komma till rätta med vårdköerna föreslår vi en vårdgaranti att varje patient skall tillerkännas en laglig rätt att komma under behandling i rimlig tid. Kan inte det egna klara detta skall patienten ha rätt att bli behandlad inom ett annat landstingsområde, av privat vårdgivare eller, om så bedöms lämpligt, utomlands, på det egna bekostnad. I avvaktan på en sådan lag har de moderata företrädarna i landstingen föreslagit att principerna för denna vårdgaranti skall tillämpas. Det har också varit möjligt att genom olika satsningar, bl.a. med enskilda initiativ, beta av vårdköer. Så har t.ex. genom samarbete med enskilda läkare kunnat göra en betydande ökning av antalet kranskärlsoperationer. Man har också genom samordningar på länsdelslasaretten kunnat nedbringa väntetiderna för ögon- och höftledsoperationer till de lägsta i landet. Längre fram i motionen föreslår vi att en allmän, obligatorisk sjukvårdsförsäkring införs som verkligen gör det möjligt för patienterna att själva välja vårdgivare och vårdform. En sådan innebär en genomgripande förändring av vårdens struktur och innebär att sjukvårdens anpassning till nya behandlingsmetoder och ny efterfrågan kommer att kunna ske snabbare. 3.3 Ett fungerande familjeläkarsystem Till skillnad från vad som är vanligt i flera länder i saknar de flesta svenskar en fast, etablerad läkarkontakt. har också mycket få yrkespraktiserande privatläkare. Medan bl.a. , , , och har fungerande familjeläkarsystem tack vare sina praktiker saknas detta i . Ett sådant system skulle ge en mängd fördelar. Mindre läkarmottagningar i enskild regi - även distriktsköterskemottagningar - innebär att vården kan ges närmare patienterna. Det ger en verkligt decentraliserad vård med små enheter. Privatpraktiker stannar vanligen på den plats de etablerat sig. De lär känna sina patienter väl och det blir en förtroendefull relation patient - läkare. Patienten sätts i centrum. Den egna läkaren blir patientens konsult och hjälper till med vidare kontakter inom sjukvården, t.ex. med insatser som kräver sjukhusvård. Med en allmän, obligatorisk sjukvårdsförsäkring skulle den öppna vården utanför sjukhus även i till stor del kunna ske genom privatpraktiker. Dessa skulle i större utsträckning kunna ta över verksamheten vid befintliga vårdcentraler och öppna mottagningar i anslutning till sjukhusen. En möjlighet är att den befintliga personalen erbjuds att ta över. En förutsättning är att dagens alltför låga taxesättning rättas till. Trots betydande kostnadsökningar för lokaler och personal har sjukförsäkringens ersättningstaxor till anslutna läkare och sjukgymnaster endast höjts obetydligt. Taxesättningen har allvarligt släpat efter kostnadsutvecklingen. Taxorna måste generellt höjas och tillåtas följa kostnadsutvecklingen. Även psykologer bör omfattas av försäkringen. En sådan satsning på privatpraktiserande läkare, sjukgymnaster och psykologer skulle, förutom stora fördelar för patienterna, medföra betydande besparingar för landstingen, eftersom privatpraktikervård i små enheter kostar betydligt mindre än motsvarande Därmed får den specialiserade sjukhusvården ett ökat utrymme. Dagmarsystemet bör skyndsamt avskaffas. När det infördes gav det landstingen möjlighet att politiskt styra nyetableringen av privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Det fråntog offentliganställda läkare och sjukgymnaster rätten att på sin fritid meddela vård med ersättning från sjukförsäkringen. Den ekonomiska styrningen lades i landstingens händer. När tusentals fritidspraktiker - läkare och sjukgymnaster - ströks från försäkringskassornas förteckning förlorade patienterna en betydande vårdresurs. För många människor tillgodosåg dessa praktiker behovet av fritt läkarval i den öppna sjukvården till en för alla överkomlig patientavgift. bortföll 83 500 besökstillfällen. Dagmarsystemet är ineffektivt och till förfång för patienterna. Trots att det är inne på sin tredje tvåårsperiod kan inga nämnvärda resultat påvisas i fråga om en jämnare läkarfördelning över landet. Detta var det främsta motivet för systemets tillskyndare. Tvärtom har landstingen på många sjukhusorter tvingats anställa fler läkare i och med att fritidspraktikers vårdinsatser försvunnit. Detta har försvårat rekryteringen av läkare till glesbygden. Dagmarsystemet har allvarligt begränsat patienternas valfrihet, genom att i icke oväsentlig utsträckning beröva dem dispositionsrätten över sina sjukförsäkringspengar. Den patient som vill gå till en privatläkare eller sjukgymnast som ej fått rätt att verka inom sjukförsäkringen, måste betala hela vårdkostnaden själv. Det är en orättvis sjukvårdspolitik, som inskränker de mindre välbeställda patienternas valfrihet. Utanför storstadsområdena är en fritidspraktiserande specialist ofta patienternas enda möjlighet att välja specialist, eftersom det kanske inte finns underlag på orten för en heltidspraktik. Moderata samlingspartiet har den bestämda uppfattningen att sjukförsäkringspengarna skall följa patienten. Patienten, inte sjukvårdspolitikerna, skall avgöra vem som skall tillföras ersättning från sjukförsäkringen. Ersättningen skall gå till den läkare, sjukgymnast och också den sjuksköterska eller psykolog som patienten väljer att gå till. Alla praktiker, yrkespraktiker såväl som fritidspraktiker, skall ha rätt att vara anslutna till sjukförsäkringen och etablera sig fritt. Sjukvårdspolitiken skall slå vakt om patienterna, inte om byråkratiska regelsystem. En jämn fördelning av läkarresurserna kan inte åstadkommas genom regleringar och förbud. I stället måste olika slag av stimulanser användas. Fritidspraktikerförbudet måste upphävas. Fritidspraktikerna måste återfå rätt att ansluta sig till sjukförsäkringen. Då minskar det eventuella behovet av nya tjänster på orter med t.ex. läns- och regionsjukhus, vilket underlättar för huvudmännen att hålla nere antalet nya tjänster. Därmed ökar också patienternas möjligheter till fritt läkarval. På orter med glesare läkartäthet kan en rätt till fritidsetablering förbättra situationen, till gagn inte minst för gamla, handikappade och barnfamiljer. Möjligheterna att få hembesöksverksamhet på allt fler orter ökar. Också andra åtgärder krävs för att förbättra läkarrekryteringen till glesbygd. Större flexibilititet i fråga om anställningsförhållanden och verksamhetsinriktning skulle underlätta etableringar. Alternativa tjänstgörings- och verksamhetsformer bör kunna erbjudas. Det kan ske antingen direkt vid en landstingskommunal vårdcentral eller genom inrättande av privatpraktik. Landstingen bör också kunna erbjuda läkare att arrendera en vårdcentral eller att kombinera landstingsanställning med fritidspraktik eller företagshälsovård. Vi föreslår vidare: - Vid nyetablering av privat läkarpraktik i glesbygd skall medges en högre taxa, t.ex. . Även därefter bör läkartaxan i glesbygd ligga högre än för landet i övrigt. - Inom ramen för de sammanhållna länsanslagen för regionalpolitiska ändamål skall det göras möjligt att lämna lokaliseringsbidrag vid etablering av läkarpraktik i de regionalpolitiska stödområdena och andra områden där glesbygdsstöd kan utgå. - Specialistkompetenta läkare i glesbygd måste få bättre möjligheter till fort- och efterutbildning. Dessa läkare, landstingsanställda såväl som privatpraktiserande, måste ges möjlighet till ett rikt vetenskapligt och kollegialt umgänge. - Läkare utbildade i förlägger i betydande utsträckning sin vidare yrkesverksamhet i . Därför har vi redan tidigare föreslagit en ökad intagning vid läkarlinjen i , t.ex. med 20 studerande, till vilket förslag regeringen först nu anslutit sig. Dessa förslag är ägnade att lösa problemen med bl.a. höga investeringskostnader och högre fasta kostnader . Den differentierade taxan gör att nyetablering kommer att te sig mera lockande i glesbygd än i välförsörjda områden. Också andra, mera allmänt inriktade åtgärder skulle förbättra situationen. Det gäller exempelvis en bättre skattepolitik med ett lägre skattetryck och skatt efter försörjningsbörda. Det gäller också en annan inriktning på familjepolitiken med ökad valfrihet för föräldrarna. Olika familjesociala frågor såsom möjlighet att välja önskad boendeform och möjlighet för make/maka att få arbete eller utbildning måste också lösas. 3.6 Slå vakt om valfriheten i tandvården De flesta vuxna svenskar väljer privat tandvård. Undersökningar tyder på att kostnaderna för privat tandvård är betydligt lägre än folktandvården. Ändå möter den privata tandvården betydande hinder i form av en ersättningstaxa som inte tillåtits följa kostnadsutvecklingen. I samband med tandvårdsförsäkringens tillkomst garanterades att privat tandläkartaxan skulle följa kostnadsutvecklingen i folktandvården. Så har inte blivit fallet, vilket minskar de reella intäkterna och möjligheterna till nyinvesteringar och till att upprätthålla vårdkvaliteten. Ytterst hotas patienternas möjligheter att välja tandläkare. Även inom tandvården måste taxor och avgifter sättas så att patienterna garanteras en god vård och en verklig möjlighet att välja mellan olika vårdgivare på samma ekonomiska villkor. Den rätten bör skrivas in i såväl hälso- och sjukvårdslagen som tandvårdslagen.