mot · GC02So514 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89 :So514 av m.fl. (c) HIV/aids Insatserna för att stoppa spridningen av HIV-infektion måste fortsätta med oförminskad styrka. med så gott som dagliga larmrapporter och en skarp fokusering på HIV/aids-problematiken tycks debatten delvis ha avstannat. Detta får inte förleda någon att tro att faran är över och att utvecklingen är under full kontroll. Antalet nyrapporterade fall av smittade stiger stadigt om än i något långsammare takt . T.o.m. var 1 952 HIV-positiva personer kända. 241 personer hade insjuknat i aids, varav 112 hade avlidit. Den moderna medicinska forskningen har lyckats kartlägga viktiga fakta om sjukdomen. Vi har fått ökade kunskaper om sjukdomens spridningsvägar. Vår kunskap om viruset och hur det påverkar människan ökar också ständigt. Trots detta finns det inga säkra belägg för ett nära förestående genombrott när det gäller att finna ett vaccin mot HIV eller ett botemedel mot aids. Beträffande medel som kan fördröja insjuknande i aids och som kan lindra sjukdomssymptomen, ser läget något ljusare ut. vet vi att HIV sprids genom sexuella kontakter, genom blod och blodprodukter och från smittade gravida kvinnor till . Därutöver har inga andra spridningsvägar kunnat påvisas. De kända spridningsvägarna innebär att människor ofta ställs inför stora problem. Smittspridning sker oftast via sexuella kontakter. Dagens människor lever därmed i där en av de mest nära och intima kontakter två människor kan ha, kan utgöra ett hot mot livet. Alla de som ansvarar för informationen om HIV/aids har en ytterst grannlaga uppgift där det gäller att informera människor på ett sakligt och korrekt sätt utan att medverka till att sprida rädsla för nära och förtroendefulla kontakter människor emellan. En saklig och målgruppsanpassad information är det bästa och säkraste sättet att hejda smittspridningen. Informationsinsatserna måste inriktas på att inte bara sprida faktakunskap utan också att åstadkomma förändrade attityder och förändrat sexuellt beteende. I informationsarbetet är det angeläget att olika intresseorganisationer engageras. Det är ett väl känt faktum att människor hellre anammar budskap som ges av personer med vilka man känner en samhörighet. Statliga bidrag har tillbaka utgått till organisationernas informationsarbete. Det förefaller emellertid som om restriktiviteten varit onödigt stor när det gäller beviljande av anslag. En stor majoritet av organisationeras anslagsframställningar har avslagits. Enligt vår uppfattning finns det anledning att låta en större del av informationsmedlen komma frivilligorganisationerna till del för att användas i deras upplysnings- och utbildningsarbete. Detta bör ges regeringen till känna. Till de allra viktigaste informationsinsatserna hör de som riktar sig till skolungdomar. Skolan har i det sammanhanget en central funktion. En fördjupad information om HIV/aids bör inte vara en isloerad företeelse utan ingå som en naturlig del i skolans sex- och samlevnadsundervisning. Inte minst viktigt är att upplysning om andra sexuellt överförbara sjukdomar inte försummas. Könssjukdomar som clamydia, kondylom m.fl. sjukdomar kan i sig leda till ytterst allvarliga skadeverkningar, men det innebär också att risken för att HIV-smitta överförs ökar. En förutsättning för att skolan skall kunna fullfölja sin viktiga uppgift som informatör är att sex- och samlevnadsundervisningen fungerar tillfredsställande på alla stadier och på alla linjer. Likaså är det en förutsättning att tillförs de resurser som erfordras för att planerat fortbildningsprogram skall kunna genomföras. Detta arbete måste ske kontinuerligt för att få effekt. Detta bör ges regeringen till känna. I det här sammanhanget vill vi också peka på betydelsen av att det i hela landet, helst i alla kommuner, finns ungdomsmottagningar dit ungdomar kan vända sig med förtroende i alla frågor som rör sex och samlevnad, prevention, graviditet, veneriska sjukdomar m.m. Nyinrättade ungdomsmottagningar visar att det ofta finns ett stort uppdämt behov av sådan verksamhet. Fort- och vidareutbildning för yrkesverksam vårdpersonal Kommuner och landsting har ansvar för att kontinuerligt genomföra utbildningsinsatser för sin personal. Det är viktigt av flera skäl. Dels har personalen ett intresse av att genom ökad kunskap uppnå en större säkerhet i kontakten med virusinfekterade patienter, dels har patienterna ett självklart intresse av ett ändamålsenligt och mänskligt omhändertagande. Det är viktigt att de nya insikter och kunskaper som kommer fram genom forskning och praktisk erfarenhet snabbt kommer de yrkesverksamma till del. Eftersom det blir allt vanligare att långtidssjuka vårdas i det egna hemmet, kan vi utgå från att detta också kommer att gälla aids-sjuka personer. Det finns därför anledning att särskilt beakta det utbildningsbehov som uppkommer för hemtjänstpersonal. Testverksamheten i är mer omfattande än i de allra flesta andra länder. I vårt land betraktar vi testningen som ett viktigt vapen för att bekämpa viruset. Att såsom skett genomföra frivilliga tester på utvalda grupper i befolkningen kan ge en bra uppfattning om smittspridningsmönstret, som det ger underlag för planerade vård- och informationsinsatser. Det finns därför anledning att fortsätta med sådan verksamhet. Personer som av olika anledningar vill genomgå test bör uppmuntras till detta. Att låta testa sig innebär ju att man försäkrar sig om att man inte sprider smitta vidare till sina medmänniskor. Men eftersom det ställs krav på den som är smittad, är det också samhällets skyldighet att ge de smittade en fullgod vård och ett mänskligt och kunnigt bemötande. För att en HIV-test skall kunna bli ett naturligt inslag inom all sjukvård måste kompetens- och resursbehoven tillgodoses. Det är självklart viktigt att alla som låter testa sig kan känna sig säkra på att de fullt ut kan åtnjuta det sekretesskydd som sjukvården alltid skall erbjuda. Det bör därför underlättas för patienter att fritt välja vårdinstitution även utanför det egna sjukvårdsdistriktet. Det från i tidigare motion framförda kravet beträffande viss obligatorisk testning har tillgodosetts genom riksdagsbeslut i samband med nya smittskyddslagen. Det finns nu anledning att med uppmärksamhet följa utvecklingen för att säkerställa att omfattningen av obligatoriska test ligger på rätt nivå. Ett viktigt medel för att minska spridningen av HIV-infektionen är smittspårning. Det är en ytterst grannlaga verksamhet, som ställer stora krav på utövarna. Det är inte sannolikt att man uppnår bättre resultat genom tvingande regler när det gäller att uppge kontakter. Smittspårning måste istället bygga på ett förtroendefullt samarbete mellan den smittade och tjänstemannen där stor hänsyn tas till den enskildes integritet. En viktig roll i det här sammanhanget har smittskyddsläkaren. Han måste kunna ingripa i de fall verksamheten spårar ur och inte blir ändamålsenlig. Smittskyddsläkaren har genom den nya smittskyddslagen fått ökade befogenheter och ett utökat verksamhetsområde. När förslaget om smittskyddslag behandlades i socialutskottet reserverade sig representanter för att smittskyddsläkarna måste garanteras resurser som motsvarar de nya kraven. Vi anser fortfarande att regeringen har en skyldighet att följa upp att smittskyddsläkarna i varje län får de medel som krävs för en ändamålsenlig verksamhet. Detta bör ges regeringen till känna. I vissa undantagsfall händer det att smittade måste omhändertas för tvångsvård. Vi anser att vården liksom skall ske på sjukvårdsinrättning. Som vi framhållit tidigare anser vi det inte vara rimligt att vårdbehovet skall omprövas närhelst den intagne så begär. För att isoleringen skall kunna hävas måste det finnas anledning att tro att situationen för den intagne varaktigt skall ha förändrats. Det kan inte vara förenligt med den vårdades intresse att prövningen sker slentrianmässigt, vilket det finns risk för med nuvarande bestämmelse. Detta bör ges regeringen till känna. Ett förebyggande arbete i olika delar av samhället är nödvändigt. Inte minst ute på arbetsplatserna är det angeläget att sprida kunskap om HIV/aids. Eftersom vi kan förutsäga att många människor kommer att arbeta tillsammans med smittade arbetskamrater är det viktigt att informationen kopplas till ett aktivt arbete för att stödja och hjälpa de människor som drabbas. De fackliga organisationerna bör här ha de bästa förutsättningarna för att bygga upp den beredskap som är nödvändig. Det förekommer att sjukvårdspersonal och andra som genom sitt arbete kommer i kontakt med HIV-smittade, råder dessa att inte berätta på arbetsplatsen om sin infektion. Vi vill inte ifrågasätta det berättigade i ett sådant agerande. Det är dock orsakat av den intolerans och rädsla som smittade människor möter från sin omgivning. Kunskaperna rörande smittoriskernas ökning vid alkoholkonsumtion är dåligt belysta. Med vetskap om den stora roll detta spelar i spridningen av andra sexuellt överförbara sjukdomar finns det anledning att uppmärksamma detta i betydligt högre utsträckning änvad som sker . Vi anser därför att aids-delegationen bör få i uppdrag att i sitt informationsmaterial mera beakta den stora fara som föreligger vid smittspridning om kontrahenterna är påverkade av alkohol. Alkoholens inverkan på omdömet är klart belagt. Narkotikamissbrukare utgör en s.k. riskgrupp när det gäller spridning av HIV. Inte minst ur den synpunkten är det viktigt att kampen mot narkotika intensifieras. har under en följd av år påtalat vikten av en klar och entydig lagstiftning på narkotikaområdet. Fram till var bruket av narkotika inte straffbart, enbart försäljning och langning. har under en följd av år krävt att även bruk av narkotika skall kriminaliseras. Vi har också krävt att påföljden för konsumtion skall vara böter eller fängelse. Den lagstiftning som drevs igenom i 1988 är verkningslös på grund av att fängelse saknas i straffskalan. Den ger inte polisen möjlighet att aktivt ingripa i dessa ärenden. har i en partimotion, som vi hänvisar till, lämnat utförliga förslag på narkotikaområdet. Samhällets vårdresurser för missbrukare är helt otillräckliga. är det inte ovanligt att en påverkad missbrukare vägras akut vård. Liksom tidigare hävdar vi att sjukvårdshuvudmännens omhändertagandeansvar måste slås fast. I debatten om omhändertagande och vård för narkotikamissbrukare har ett antal förslag förts fram. Dessa har inte sällan motiverats av den förändrade situation som spridningen av HIV leder till. Frågan om fria sprutor till narkomaner är inte ny. har den förts fram som ett sätt att minska spridningen av olika infektiösa sjukdomar. Enligt mening rymmer frågan om fria sprutor till intravenösa missbrukare flera svåra avväganden. En legalisering av sprutorna, vilka är en förutsättning för intravenöst bruk, motverkar enligt vår uppfattning direkt det beslut tagit angående kriminalisering av narkotikabruk. Ett beslut om fria sprutor är knappast heller förenligt med intresset av klara och entydiga regler i kampen mot narkotika. Det är också tveksamt om fria sprutor leder till att smittspridningen minskar på avsett vis. Att så skulle vara fallet anser vi inte vara klarlagt i utvärderingen av försöksverksamheten i . Vi har redan i tidigare motion berört frågan om fria sprutor till HIVpositiva intravenösa missbrukare. En sådan verksamhet, som kan motiveras av medicinska skäl, förekommer i begränsad omfattning och under sträng kontroll. Även i de fallen bör givetvis de största ansträngningar göras för att personen skall bli fri från sitt missbruk. Detta kan öka hans/hennes möjlighet till en högre livskvalitet. Missbruk av narkotika förvärrar också HIV-infektionens förlopp. Eftersom en proposition i frågan har aviserats har vi inte nu anledning att göra ett slutgiltigt ställningstagande. Vi vill emellertid redan nu betona att en verksamhet med förskrivning av rena sprutor inte kan tillåtas bli så omfattande som föreslagit. Frågan om metadonbehandling av intravenösa heroinmissbrukare har debatterats under en följd av år. Allt fler har kommit att acceptera metadonbehandling då den skett enligt den s.k. Ulleråkersmodellen. ställde sig bakom riksdagsbeslutet om en utvidgning av metadonprogrammet med det förbehållet att arbetet skulle bedrivas i nära samarbete med och kontinuerligt granskas av . Vi vill i det här sammanhanget upprepa vårt krav på att verksamheten utövas under största kontroll. Vi vill allvarligt varna för den utveckling som vi ser i och . Vad som i motionen sagts om kontroll bör ges regeringen till känna. De som är prostituerade och narkomaner lever på samhällets skuggsida. Få människor utnyttjas på ett så utstuderat sätt som dessa. Det är uppenbarligen inte ovanligt att köparna medvetet utsätter sig för risken att smittas av HIV. Eftersom kunderna ofta har familj utsätter de sina fasta partners för risken att smittas. Kundernas beteende utgör därmed en oacceptabelt hög risk för heterosexuell smittspridning. Aids-epidemin reser därför nya skäl för att prova förutsättningen för att göra det till en kriminell handling att utnyttja prostituerade. En sådan åtgärd är i detta sammanhang inte i första hand moraliskt betingad, utan en insats för att skydda människor från att bli HIV-smittade. Omhändertagande av smittade och aids-sjuka Av beslut framgår att vården av HIV/aids-sjuka skall organiseras som en del i kommunernas socialtjänst och i landstingens ordinarie vårdande verksamhet. Denna huvudprincip är riktig. I det dagliga arbetet med HIV/aids-patienter upplever dock såväl personalen som de drabbade stora brister. Behovet av ett varsamt och mänskligt omhändertagande är större än för andra patientgrupper. upplevs sjukdomen av många som något skamligt. att smittas stöter bort vänner och anhöriga. Många HIVsmittade beskriver också sin tillvaro som ensam och isolerad. Man känner sig utestängd från mänsklig gemenskap. har inte heller vårdmetoderna för HIV/aids-drabbade utvecklats. Av forsknings- och utvecklingsskäl finns därför anledning att noga överväga möjligheterna att avdela vård- och omhändertaganderesurser för denna patientgrupp. Detta får dock inte medföra att den övriga sjukvården och kommunernas socialtjänst avstår från vårdinsatser till HIV-smittade och de som drabbas av aids. Många som har aids kan och bör vårdas i hemmet. De vunna erfarenheterna visar dock tydligt på bristerna i samhällets hemsjukvård. Det är inte ovanligt att möjligheterna att vårdas i hemmet helt vilar på frivilliga insatser från vänner och anhöriga. En aids-sjuk patient kan vara mycket vårdkrävande, särskilt i sjukdomens slutstadium. Om även denna patientkategori skall erbjudas hemsjukvård måste samhället vara beredd att ställa upp med särskilda resurser. En möjlighet som bör prövas i storstäderna är att anställa särskild personal för detta. Denna personal skall därmed svara för såväl kommunernas som landstingens vårduppgifter. Vården av HIV-smittade och aids-sjuka måste organiseras utifrån just denna patientgrupps särskilda vårdbehov. En sådan vårdorganisation måste kännetecknas av en flexibilitet och anpassningsförmåga. Detta bör ges regeringen till känna. En HIV-smittad patient har i början av sin sjukdom få sjukdomssymptom. Han/hon kan leva ett rikt och aktivt liv . Förutsättningarna för en sådan sjukdomsutveckling är dock att den smittade för en sund livsföring. Bruk av alkohol, rökning, liksom en felaktig och ofullständig kost påverkar hälsotillståndet i negativ riktning. Det är viktigt att den smittade får råd och hjälp med detta. Det förebyggande arbetet, smittspårning och vårdande insatser för de människor som drabbades av TBC organiserades på ett särskilt sätt. Samhället byggde upp en dispensärsverksamhet där specialistutbildad personal hade ett totalt omhändertagandeansvar för patienternas vård. Därutöver hade de till uppgift att sprida information till allmänheten om sjukdomen och att organisera friskvårdsinsatser för att förebygga insjuknande. En liknande verksamhet bör prövas i arbetet med att bekämpa aids. fordras stora insatser för forskning och utveckling. Arbetet med att finna verksamma vaccin och botemedel måste fortsätta. bör samarbeta med internationella forskare för att utnyttja resurserna optimalt. Ett område som bör uppmärksammas mer är omvårdnads forskning för patientgruppen HIV/aids. Vid utarbetande av särskilda omvårdnadsprogram och program för friskvård för patientgruppen bör exempelvis de erfarenheter som vunnits vid hälsouniversitetet i tas till vara. Aids i tredje världen Aids är det ojämförligt största hotet mot människors hälsa i hela världen. I den senaste officiella rapporten beräknas antalet aids-fall vara ca 300 000 och antalet HIV-smittade 5-10 milj. För länderna i tredje världen kan aids få följder som är oöverblickbara. I och på de karibiska öarna finns det 10-100 gånger så många fall per invånare än i och . För många länder i kommer aids att få en skrämmande omfattning. Även med effektiva förebyggande insatser måste vi räkna med över 1 milj. aids-fall i under nästa årtionde. Särskilt hårt drabbas barnen i . Många smittas redan i moderslivet och dör . De överlevande kommer att i allt större omfattning bli föräldralösa genom att båda föräldrarna är smittade och avlider. Det stora antalet ensamma barn är redan ett stort problem. ökar också smittan i på ett oroväckande sätt. Som exempel kan nämnas att av narkomanerna i var smittade . Länderna i tredje världen har inte tillnärmelsevis de resurser som krävs för att hantera detta enorma folkhälsoproblem. Hälso- och sjukvården är i de här länderna i allmänhet mycket dåligt utvecklad. Vi vill från starkt betona att det finns anledning att i vår biståndsverksamhet prioritera insatser mot HIV/aids i tredje världen. Vi tar även upp detta i vår biståndsmotion. Sjukdomen aids har fått sin största spridning i storstadsområdena. Det krävs därför särskilda insatser där för att förhindra smittspridning också till övriga delar av landet. Det ligger således i hela landets intresse att vi får till stånd en effektiv smittbekämpning i storstadsområdena. har också staten tagit på sig en del av kostnadsansvaret för insatserna i dessa områden. Redan i förra årets budgetproposition aviserade föredragande statsråd att anslaget skulle dras in . motsatte sig detta förslag och uttalade: Enligt utskottets mening är det troligt att särskilda bidrag från statens sida till de mest drabbade kommunerna och landstingen kommer att behövas under betydligt om arbetet mot aids och HIV skall kunna bedrivas så effektivt som förutsatts från statsmakternas sida. Utskottet anser därför inte att man nu bör låsa sig för en tidsgräns vartefter inga ytterligare statsbidrag utgår. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. följde utskottets förslag. Det måste tyvärr konstateras att socialministern inte har beaktat enhälliga beslut. I årets budgetproposition uttalar statsrådet att hon inte är beredd att ta ställning till frågan om statsbidrag för tiden . Detta är beklagligt eftersom en långsiktig planering kräver ett besked från Enligt uppfattning kommer det att finnas Mot. behov av statsbidrag till storstadskommunerna för ytterligare So514 Detta bör ges regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att ger regeringen till känna vad som anförts om inriktningen av arbetet om HIV/aids, 2. att ger regeringen till känna vad som anförts om frivilligorganisationernas roll i informa tionsarbetet kring HIV/aids, 3. att ger regeringen till känna vad som anförts beträffande resurser för skolinformation om HIV/aids, 4. att ger regeringen till känna vad som anförts om utbildning av vård- och hemtjänstpersonal, 5. att ger regeringen till känna vad som anförts om möjligheterna för smittskyddsläkarna att fullgöra sitt arbete vad gäller HIV/aids, 6. att ger regeringen till känna vad som anförts om tvångsisolerads möjlighet att enligt smitt skyddslagen begära att isoleringen skall upphöra, 7. att ger regeringen i uppdrag att i sin information rörande smittspridningen av HIV-viruset beakta sambandet med alkoholkonsumtion och smittspridningsmönstret, 8. att ger regeringen till känna vad som anförts om sjukvårdshuvudmännens omhändertagandeansvar för aids-sjuka, 9. att ger regeringen till känna vad som anförts om starkt restriktiva villkor för att genom samhället göra sprutor tillgängliga för HIV-smittade narkomaner, 10. att ger regeringen till känna vad som anförts om metadon-programmet, [att hos regeringen begär att frågan om kriminalisering av de prostituerades kunder skall prövas i enlighet med vad i motionen anförts,1] 11. att hos regeringen begär initiativ för en flexibel vårdorganisation med utgångspunkt från de smittades situation och behov, 12. att ger regeringen till känna vad som anförts om friskvårdsprogram för HIV-smittade, 13. att hos regeringen begär initiativ för dispensärverksamhet för HIV-problematiken i enlighet med det anförda, 14. att ger regeringen till känna vad som anförts om behovet av omvårdnadsforskning för patientgruppen HIV/aids, [att ger regeringen till känna vad som anförts om behovet av insatser mot HIV/aids i tredje världen,2] 15. att ger regeringen till känna vad som anförts beträf- Mot. fande behovet av insatser mot HIV/aids i storstadsregionerna. () () () 1 1988/89 :Ju631. 2 1988/89: U227.