mot · GC02Ju206 · 1989-01-13 00:00:00 — av () Polisverksamheten 1988/89 Ju206-208 Brottsutvecklingen , jämfört med den sjunkande uppklarningsprocenten liksom den höga avskrivningsfrekvensen, är mycket oroväckande. Ökningen av brottsbalksbrotten men också ökningen av brotten inom speciallagstiftningen inger sammantaget en mycket dyster bild av rättsstaten . Antalet anmälda brott mot och viss speciallagstiftning: 1985 1 018 349 1986 1 095 357 1987 1 093 000 I ovan redovisade brottsstatistik finner man att brottsfrekvensen tillfälligt stannat på omkring en miljon brott. Statistiken visar dock på en trendmässig ökning och att redovisar en tillfällig nergång är ingen säkerställd statistisk nedgång utan enbart en enskild siffra i en i övrigt jämn uppåtgående utveckling. Den nu iakttagbara utvecklingen har pågått medan antalet polismän, omräknat i årsarbetskrafter, faktiskt minskat. Resurserna motsvarar ca 700 polismän mindre än 1965, trots att fler personer är anställda. Denna utveckling är en följd av lagstiftningar om arbetstidsförkortningar, förbättrade möjligheter till ledigheter av olika slag för vilka polisväsendet personellt inte kompenserats. Om man bredvid statistiken på brottsutvecklingen placerar uppklarningsprocenten så ger 1987 följande siffror: Ej uppklarade brott 1987 718 000 Uppklarade brott 1987 375 000 1 1988/89. I praktiken endast av brotten 1987 upp. Denna situation är i en rättsstat ohållbar, redan nu finns en utbredd insikt hos gemene man, att risken för lagföring är försvinnande liten om man begår brott. Det kan inte uteslutas att den förda polispolitiken har en stor del i denna utveckling. dras antalet poliser ner av regeringen genom att intagningen till kraftigt skärs ner. Denna politik leder snabbt till en uppblommande poliskris och regeringen kastar om rodret 1986/87 och kompenseras polisen för pensionsavgångarna som regeringen aviserar en ökad intagning de kommande budgetåren. Men den förda politiken har skapat en kraftig försvagning av polisväsendet och innan polisväsendet kompenserats kan poliskrisen på vissa håll i landet bli långvarig och räcka långt in . Den hittillsvarande utvecklingen, som kort redovisas ovan, visar att kraftfulla åtgärder måste vidtagas för att den negativa utvecklingen skall brytas. Vad som enligt min mening behövs är åtgärder baserade på långsiktiga politiska målsättningar. En sådan framåtsyftande politik saknas . Den är nödvändig av flera skäl, polispolitiken är en central del i samhällsplaneringen, den är nödvändig för att tillskapa trygghet för den enskilde och rimliga arbetsbetingelser för anställda inom polisväsendet. Polisens uppgifter och polisverksamhetens ändamål regleras i polislagen, och till dessa uppgifter hör: att förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten, att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat, att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal, att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen, att fullgöra den verksamhet som ankommer på polisen enligt särskilda bestämmelser. Enligt min uppfattning uppnås inte dessa målsättningar. Orsaken till och ansvaret för - denna utveckling är politisk och kan inte läggas polisen till last. Den är en produkt av felaktigt fattade politiska beslut och där dessa hoppats på att verkligheten inte skulle vara så brutal som verklighetens beskrivare utmålat den. En viktig uppgift för samhället är att slå vakt om den enskildes rättstrygghet. Den negativa utvecklingen på brottsområdet medför mycket lidande för enskilda människor, som samhället förorsakas höga kostnader. Detta gäller även den enskilde såväl genom direkta som indirekta kostnader, t.ex. höjda försäkringspremier till följd av brottsutvecklingen. Målsättningen med polisverksamheten måste vara, att öka de enskilda människornas rättstrygghet, att bryta den negativa brottsutvecklingen och att förbättra uppklarningsprocenten. För att uppnå fastställda mål med polisarbetet krävs en långsiktig politik för polisverksamheten. Höga ambitionskrav måste ställas när det gäller att bryta utvecklingen. Målet skall vara en minskning av den totala brottsligheten . Utifrån denna målsättning måste också antalet polismän öka. Arbetsuppläggning och metodutveckling måste baseras på den övergripande målsättningen, och här behövs ett mera omfattande förnyelsearbete. Hitintills har t.ex. frågan om fotpatrulleringens omfattning utgjort en alltför stor del av metoddebatten. Framtida polisarbete måste formas efter nutidens och framtidens krav. I detta långsiktiga polisarbete måste även särskilt beaktas polispersonalens svåra och krävande arbetssituation. På denna punkt fordras att poliskåren känner stöd från beslutsfattare och ansvariga politiker. Många polismän anser sig sakna detta stöd. Medborgarna har rätt att ställa krav när det gäller deras skydd till liv, hälsa och egendom. Trots att dessa berättigade krav inte tillgodosetts, så har inte en långsiktig och framåtsyftande politik för polisarbetet kommit till stånd. Jag anser det nu nödvändigt att målsättningar för en sådan politik läggs fast. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av en långsiktig politik för polisarbetet.