ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GC02So506 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89: So506 av m. fl. (s) Åtgärder på allergiområdet drabbas uppskattningsvis 1,5 miljoner människor i vårt land av allergier och antalet ökar ständigt. Det finns alltså ett stort behov av forskning, testning och information rörande allergiframkallande produkter och miljöer. Ett sätt att lösa problemet vore att inrätta en ny institution med ansvar för laboratorietester och åtföljande information till allmänheten. Eftersom vi har en stor kunskapsbank samlad hos myndigheter som t. ex. , Kemikalieinspektionen, Arbetarskyddsstyrelsens forskningsavdelning, , anser vi motionärer att det är bättre att förstärka dessa resurser och denna kompetens. De måste få resurser så att de inte släpar efter i sin forsknings- och testverksamhet i det kemikaliesamhälle vi lever i. bör få större möjligheter att föra ut information och ge råd till allmänheten. På verket finns redan stor kunskap samlad och man har ett fungerande samarbete med olika experter och expertorgan på området. Som ovan sagts finns kompetensen på allergiområdet spridd hos många olika myndigheter och organ. Önskvärt vore att någon myndighet, något departement fick det övergripande ansvaret. Vi motionärer anser att med sitt hälsoansvar är det naturliga departementet och att med sin nära anknytning till har de största förutsättningarna att utöva en samlad myndighetsfunktion. lade fram förslag om att ett allergicentrum borde skapas. Behovet av åtgärder inom allergisektorn är stort och ett allergicentrum skulle kunna bli ett utmärkt komplement till övriga instanser. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna att nödvändiga resurser bör tillföras de myndigheter och organ där forskning, test och information kring allergiframkallande produkter och miljöer bedrivs, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att bör ges samordnings- och myndighetsansvar för allergiområdet, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om inrättandet av ett allergicentrum. () () 1988/89 So506
mot · GC02So508 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So508 av och (båda m) Satsning på DNA-analyser () har fått en stor ökning av arbetsuppgifter. Antalet ärenden från olika kategorier uppdragsgivare har under senaste budgetåret ökat . Genomsnittligt väntar man kommande år en ökning av antalet ärenden. Mot denna bakgrund har man från SKL inför årets budgetbehandling äskat en ökning av laboratoriets anslag inom flera avdelningar. Man säger sig inte kunna klara den förväntade ökningen av ärenden utan personalförstärkning. Möjliga rationaliserings- och effektiviseringsinsatser är redan genomförda. Det torde också vara viktigt att laboratoriet ges möjlighet att anpassa sig till utländska laboratoriers utrustning och metoder. Härvidlag är satsning på DNA-analyser en väsentlig fråga. Utvecklingen mot allt grövre våldsbrott och det starkt ökade behovet av teknisk bevisning har medfört en hög belastning på den biologiska sektionen. Det är här ofta frågan om identifiering av misstänkta, varvid krav ställs på en mycket hög grad av rättssäkerhet. Här bör laboratoriet ges förutsättningar att använda DNA-tekniken med de stora möjligheterna som denna erbjuder. Det samarbete, som SKL har påbörjat med statens rättskemiska laboratoriums serologiska avdelning i syfte att närmare delta i utvecklingen på DNA-området, bör fortsätta. Detta kräver en viss förstärkning av laboratoriets resurser. Regeringen bör utreda frågan och återkomma med förslag till . Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av DNA-analyser.
mot · GC02So509 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So509 av och (båda m) Tillgången på transplantationsorgan Utvecklingen inom transplantationskirurgin har gått snabbt . Transplantation är en helt vedertagen metod vid behandling av flera sjukdomar. Förbättrad teknik och nya läkemedel har medfört att transplantationsresultaten har blivit avsevärt bättre, vilket för många människor har inneburit att deras liv kunnat förlängas och deras livssituation positivt förändrats. I samband med tillkomsten av lagen (1987:269) om kriterier för bestämmande av människans död vidtogs vissa ändringar i transplantationslagen. Huvudregeln att det krävs skriftligt samtycke av den avlidne under hans livstid fick kvarstå. Om det inte föreligger ett skriftligt samtycke, skall man däremot inte som tidigare utgå från att samtycke ändå finns utan i stället från att samtycke saknas. Presumtionen att samtycke saknas bryts forst om den avlidne under sin livstid har uttalat sig för ingrepp eller om det av andra skäl finns grundad anledning anta att ingreppet skulle vara i överensstämmelse med hans uppfattning. Om den avlidnes inställning inte är känd, bryts presumtionen om nära anhörig medger ingreppet. Finns det flera nära anhöriga och framkommer det att de är oense får ingrepp inte göras. Är det inte känt vilken inställning den avlidne hade och saknade han nära anhörig kan ingrepp inte heller ske. , som tillsattes , överväger frågan om samtycke vid transplantationsingrepp för att finna en lämplig avvägning mellan å ena sidan den enskildes intresse av självbestämmande och å andra transplantationsverksamhetens behov av organ att behandla sjuka med. Transplantationskirurgins verksamhet är ytterst värdefull och det är angeläget att behovet av organ tillgodoses i syfte att rädda liv och bota svårt sjuka. måste dock lagstiftningen ge största rättssäkerhet i fråga om samtycke till transplantation. Respekten för människan och den personliga integriteten får inte upphöra i och med dödens inträde. Ett aktivt samtycke som bygger på ett personligt ställningstagande bör krävas före en transplantation. Det framtida behovet av transplantationer beräknas öka. Den faktor som utgör den yttersta begränsningen vid all transplantationsverksamhet är tillgången på organ. Det är angeläget att allmänheten görs uppmärksam på transplantationsverksamhetens värde och behovet av organ och givare. på transplantationsorgan innebär att patientens tillstånd försvagas och chansen till ett lyckosamt transplantationsresultat försämras. bör i samverkan med t. ex. Röda Korset och genomföra en landsomfattande kampanj för att medvetandegöra medborgarna om vikten av deras aktiva samtycke för att öka tillgången på transplantationsorgan. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en landsomfattande kampanj för att öka tillgången på transplantationsorgan. () () 1988/89 So509
mot · GC02So510 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So510 av och (båda c) Patientjournallagen sorn antogs av och sorn gäller från kom även att innefatta krav på signering av journalanteckning. Utredningen som låg till grund för lagens tillkomst ansåg inte att ett sådant krav var relevant. Bland annat anförde utredningen att vid en vårdcentral med åtta läkare skulle signeringstvånget kräva en extra läkartjänst. Därtill skulle journaler kunna bli liggande i avvaktan på att berörd läkare hade tid. Ute i landet brottas sjukvården med påtvingade besparingar med så liten effekt som möjligt på det direkta sjukvårdsarbetet. Från flera håll, både inom primärvården och vid sjukhusens kliniker, påtalas signeringstvånget som en onödig hantering. Den tid som vårdpersonal och sekretariat lägger ner på signering och omständlig journalhantering borde, som vi ser det, på ett bättre sätt kunna användas i den direkta vården. har behandlat frågan om ett upphävande av signeringstvånget av journalanteckningar. Vid senaste behandlingen anförde socialutskottet att den som låter föra in en uppgift i en patientjournal är ansvarig för uppgiftens riktighet oavsett om signering skett eller inte. Vi anser, med hänvisning till dels socialutskottets uttalande, vilket vi instämmer i, och dels de många signaler som kommer från de direkt berörda i vården, att bör få i uppdrag att företa en utredning. Denna utredning bör belysa vad patientjournalens signeringskrav har inneburit för vården, samt om detta krav kan avskaffas eller ändras. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om signeringskrav av patientjournaler. () ()
mot · GC02So511 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89: So511 av och (båda c) Patientjournallagen Patientjournallagen trädde i kraft den 1 januari 1986.1 lagen som gäller för all hälso- och sjukvård anges hur patientjournaler skall föras, vad de skall innehålla och hur de skall hanteras. Lagen innehåller också bestämmelser om vilka som är skyldiga att föra journal, bl. a. alla yrkesgrupper för vilka gäller föreskrifter om legitimation. En patientjournal skall innehålla de uppgifter som behövs för en god och säker vård av patienten. Meningen är att journalen skall fungera som ett viktigt arbetsinstrument för hälso- och sjukvårdspersonalen när det gäller planering, genomförande och uppföljning av vården. För att journalen skall tjäna sitt syfte krävs att den innehåller tillräcklig, väsentlig och korrekt information. Vidare krävs givetvis att den finns tillgänglig när den behövs som informationskälla, inte minst i akuta situationer. Propositionen i ärendet innehöll inte något krav på signering av den uppgiftslämnande läkaren. Ett sådant krav infördes emellertid genom ett tillägg av socialutskottet. Mot signeringstvånget har riktats skarp kritik, eftersom det har inneburit stora praktiska svårigheter i all synnerhet på de större sjukhusens akutmottagningar. Den extra tidsåtgången, framhålls det, tar värdefull tid från patientkontaktema och dessutom har joumaltillgängligheten allvarligt minskat. Det säger sig självt att synnerligen allvarliga situationer kan uppstå, t. ex. om en svårt sjuk person, kanske t.o. m. i medvetslöst tillstånd, kommer till ett sjukhus för behandling och inte hans journal står att finna. I samband med utskottsbehandlingen av tidigare motioner i ärendet har socialutskottet anfört att signeringskravet tillkommit för att öka patientsäkerheten och att man inom sjukvården måste göra allvarliga försök att komma tillrätta med de praktiska problemen. År har samma argument för att avslå motionerna använts, trots att problemen snarare ökat än minskat och trots att också understrukit att en lagändring borde kunna göras. Med all sannolikhet torde det vara så att man inom stora delar av sjukvården insett att man inte klarar av att följa lagen i det här avseendet. För att inte utsätta patienterna för onödig fara som signeringstvånget faktiskt kan innebära, istället förökad säkerhet, har man i det tysta valt att sätta sig över lagen. Enligt vår uppfattning kan ett sådant förhållande inte accepteras. 1988/89 So511 Med stöd av vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om signeringskravet i patientjournallagen. () () Det bör understrykas att den behandlande läkaren, alldeles oavsett signeringstvånget, alltid har ansvaret för vården av patienten. Det är nu angeläget att ges i uppdrag att företa en utredning om vad patientjournallagens signeringskrav inneburit för sjukvården, samt om detta krav kan avskaffas eller ändras.
mot · GC02So515 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89:So515 av () Legitimering av dietister Yrkesgruppen utbildade dietister har funnits i . sker kontinuerlig utbildning. Det finns nu ca 350 dietister i , vilka till är kvinnor. Utbildningen är 120 p. på högskolenivå. Dietisterna är alltså en välutbildad yrkeskår, som kan erbjuda kostbehandling av hög kvalitet vid en rad olika sjukdomar, t.ex. hjärt- och kärlsjukdomar, diabetes, uremi och cancer. En god kostbehandling kan förebygga komplikationer och kan avsevärt fördröja olika sjukdomsförlopp. Vid njursjukdomar kan t.ex. dialys förhindras eller fördröjas i väntan på transplantation. Den sjuke kan bo hemma och må skapligt i stället för att av och till vistas på sjukhus och genomgå besvärliga behandlingar. Dietisterna skall teoretiskt sett svara för den kostbehandling som läkaren ordinerar men i praktiken får dietisten det största ansvaret, då det är hon/han som har de specifika yrkeskunskaperna, som ingen annan yrkesgrupp besitter. Dietisterna har inget skydd för sin yrkestitel genom legitimation. Arbetsgivaren - i regel landstingen - kan i princip anställa vem som helst på en sådan tjänst. Detta kan innebära att patienterna inte får den kvalitet på behandlingen, som de skulle ha. I sämsta fall kan patienten bli felbehandlad och skadas allvarligt av felaktig kostinformation, t.ex. vid allergier och vissa tarmsjukdomar. Den nya hälso- och sjukvårdspolitiken säger sig sätta hälsofrågor och förebyggande åtgärder i centrum. Inte minst kostens betydelse för hälsan har uppmärksammats . Det borde därför ligga ett allmänt intresse i att sätta kvalitetskraven högt hos yrkesutövarna på detta område. Allt talar såldes för att dietisterna bör anförtros det skydd för sin yrkestitel som en legitimation innebär. Många dietister skulle ha intresse av att öppna eget. Detta är knappast möjligt , då dietisterna inte har någon möjlighet att tillhöra sjukförsäkringen. De patienter som kanske bäst skulle behöva hjälp med kostrådgivning har knappt råd att köpa sig förbi kön till sjukhusen. Jag anser därför att dietisterna också bör få rätt att utföra sitt arbete inom den allmänna försäkringens ram. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att dietister med kvalificerad högskoleutbildning bör erhålla legitimation som skydd för sin yrkestitel, [att som sin mening ger regeringen till känna att legitimerade dietister bör få rätt att utföra sitt arbete inom den allmänna försäkringens ram.1] 1988/89 So515 1 1988/89: Sf341.
mot · GC02So517 · 1989-01-24 00:00:00 — Motion till 1988/89:So517 av och (båda mp) Tillgång till vård på landsbygden. Det är svårt att uppfylla hälso- och sjukvårdslagens stolta definition om att Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en god vård på lika villkor för hela befolkningen när vikariesituationen på våra vårdcentraler är bristfällig. I t.ex. fick en patient upprepa sin sjukdomshistoria 48 gånger därför att det var olika läkare vid nästan varje sjukbesök. Vi vill därför att läkarutbildningen i utökas med 20 platser utan att motsvarande utbildningsplatser dras in som planerat i . Den centralisering av förlossningsvården som påbörjats och som drabbar landsbygden strider även den mot hälso- och sjukvårdslagens intentioner. Vi anser att de små förlossningsenheterna skall få vara kvar. Vårdplatser skall finnas inom rimligt avstånd var man än bor i landet, så att släktingar och vänner har möjlighet att ofta besöka den sjuke. Ensamheten i den främmande miljön blir då inte så svår. Ett försök inom landsbygdens åldringsvård har gjorts i . Där prövades flyttbara pensionärsbostäder. De ställdes upp på gården eller tomten hos någon anförvant till den som hjälpligt kunde klara sig själv, men som ändå behövde viss tillsyn. När den mobila bostaden inte längre behövdes, flyttades den till någon annan behövande. Med hänvisning till ovanstående hemställs [att som sin mening ger regeringen till känna att läkarutbildningen i bör utökas med 20 nya tjänster utan att därför övrig läkarutbildning minskas1,] 1. att som sin mening ger regeringen till känna att landstingen bör värna om de små enheterna inom förlossningsvården, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att vårdplatser bör finnas inom rimligt avstånd var man än bor i landet, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att tidigare försök med mobila pensionärsbostäder bör utvärderas och eventuellt utvidgas. () () 1988/89 So517 1 1988/89:Ub713
mot · GC02So518 · 1989-01-23 00:00:00 — Motion till 1988/89:So518 av och (båda mp) Rörelse- och stödjeorganens sjukdomar kostar samhället . Det är oerhört viktigt att dessa kostnader nedbringas. Då krävs det att de kunskaper i ortopedisk medicin som finns inom läkar- och sjukgymnastkåren tas till vara. Då skulle tusentals ryggpatienter få hjälp. Utan ortopedisk medicin står den svenska sjukvården inför fortsatta långtidssjukskrivningar när det gäller flertalet kroniska och akuta ryggåkommor. Ortopedisk medicin lärs inte ut i den svenska grundutbildningen för läkare. Den förekommer heller inte i de etablerade läkarspecialitéerna, endast som vidareutbildningskurser, som till stor del anordnas i regi. Ortopedisk medicin har inte ännu erhållit status av egen specialitet. Definition: Ortopedisk medicin är inriktad på att diagnosticera och behandla smärtsamma tillstånd i rygg och leder med tyngdpunkt på funktionen. Den kan ses som en brygga över ett ingenmansland mellan de traditionella specialitéerna ortopedi, neurologi och reumatologi, vilka helt övervägande behandlar sjukliga förändringar i organ och strukturer, inte funktionen. Det stora flertalet smärttillstånd beror dock ej på dylika sjukliga förändringar utan på funktionsstörningar i för övrigt friska leder, muskler och andra vävnader. Ortopedmedicinaren arbetar med gängse undersökningsmetoder, som kompletteras med en specifik undersökningsteknik. Otaliga patienter vet vad en sådan teknik betyder. a) Det finns inga utbildningstjänster i ortopedisk medicin i den offentliga sjukvården. Därför kan ingen läkare utan stora ekonomiska uppoffringar utbilda sig i ortopedisk medicin. b) De som trots detta utbildat sig i ämnet och vill arbeta inom området har svårt att klara sig ekonomiskt då specialistvårdstaxan ej är anpassad för behandlingen. c) Den viktiga utvärderingen av metoderna blir eftersatt, ingen institution tar ansvar för forskning och utveckling på området. d) De flesta läkarna får gå hela sin grund- och specialistutbildning utan att komma i kontakt med ämnet. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att beslutar att utbildningstjänster i ortopedisk medicin inrättas, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att läkare med ovanstående utbildning skall erhålla specialistkompetens, [att som sin mening ger regeringen till känna att så anpassa specialistvårdstaxan att privatpraktiserande läkare kan ge patienterna ekonomisk möjlighet att tillgodogöra sig denna behandling,1] [att beslutar att en statlig vidareutbildning för sjukgymnaster i ortopedisk medicin inrättas,2] [att som sin mening ger regeringen till känna att sjukgymnaster med examen i ortopedisk medicin får ta ut en högre taxa för tidskrävande ortopedmedicinska undersökningar och behandlingar1]. () () 1988/89 So518 1 1988/89:Sf343 2 !988/89:Ub714
mot · GC02So519 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:So519 av m. fl. (fp) Forskning om tandfyllnadsmedel Med hänvisning till vad som anförts i motion 1988/89:Sf 344 hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om vikten av att en intensiv forskning bedrivs om andra fyllnadsmaterial än amalgam. () fp)
mot · GC02So522 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:So522 av m.fl. (s) Folkhälsovetenskaplig forskningsfond Det är fortfarande ett centralt välfärdspolitiskt problem att vissa grupper framför allt arbetare och lägre tjänstemän har en mycket större risk att bli sjuka och drabbas av för tidig död. Fakta om ohälsans sneda klassfördelning pekar på stora och ökade skillnader mellan olika befolkningsgrupper. Senast har dessa skillnader bekräftats i (redovisar 1987:15). Denna negativa utveckling måste brytas. Det strider också helt mot WHO:s hälsopolitiska mål nr 1, som antagit, om utjämning av skillnaderna i hälsotillstånd mellan olika befolkningsgrupper med . För att kunna utveckla effektiva förebyggande program krävs ökade kunskaper om de bestämningsfaktorer som leder till de rådande klasskillnaderna i fråga om ohälsa. Den folkhälsovetenskapliga forskningen behöver därför stärkas kraftigt. Den folhälsovetenskapligt inriktade sektorsforskningen inom hälso- och sjukvården är mycket obetydlig och den forskning som bedrivs i ämnet på högskolorna är också ringa. Den har mycket svårt att hävda sig mot biomedicinsk forskning och har små egna finansieringsorgan och få externa bidragsgivare. Den folkhälsovetenskapliga forskningen är alltså klart underdimensionerad och behöver tillgång till avsevärt mer forskningsmedel. För att få till stånd bästa möjliga samordning och effektivaste utnyttjande av medlen bör en folkhälsovetenskaplig forskningsfond inrättas, t.ex. efter modell av arbetsmiljöfonden. Ökade kunskaper om ohälsans villkor och hur dessa kan påverkas är helt nödvändiga förutsättningar för att kunna komma till rätta med ohälsans sneda klassfördelning. 1988/89 So522 () () Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av att en folkhälsovetenskaplig forskningsfond inrättas.
mot · GC02So524 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:So524 av och (båda c) Tandimplantat enligt den s.k. Brånemarksmetoden Enligt epidemiologiska undersökningar finns det nästan 1 miljon helt eller delvis tandlösa människor i . Många av dessa klarar sin tandlöshet genom avtagbara proteser eller annan typ av konventionell tandvård. Många patienter har dock ett så avancerat oralt handikapp att konventionell behandling icke är möjlig. Besvären är ofta av såväl funktionell som psykosocial karaktär. Man uppskattar denna grupp av oralt handikappade människor till ca 100 000 i . Tandvårdsförsäkringen täcker en stor del av behandlingskostnaden om behandlingen utförs av tandläkare med en för ändamålet godkänd kompetens. Dessa tandläkare som ofta är specialister i oral kirurgi resp. oral protetik har självfallet ett bredare behandlingspanorama än implantatbehandling att utföra. Deras resurser står därför icke i proportion till behandlingse fterfrågan. En genomförd undersökning på visar att det finns ca 5 400 patienter i specialisttandvårdens kösystem. Att kön inte är längre mot bakgrund av det potentiella vårdbehovet är icke så märkligt mot bakgrund av att väntetiden i många fall uppgår till , i några fall betydligt längre. Implantatbehandling enligt Brånemarkmetoden är en utomordentligt säker behandlingsform med mycket god prognos dokumenterat upp till . Kostnaden för patienter samt den potentiella samhällsekonomiska vinsten utreds i ett arbete av vid centrum för utvärdering av medicinsk teknologi, . Många patienter har vittnat om en totalt förändrad livssituation efter erhållen behandling. Tyvärr står allt för många i långa, tröstlösa köer och är därmed utestängda från möjligheten att erhålla rehabilitering och en förändrad livssituation. Situationen för dessa blixtbelyser det förhastade i att lägga ner tandläkarutbildningen i . De nya och mer komplicerade behandlingsmetoderna är ett av skälen till att tandläkarbehovet är större än vad regeringen trodde vid tiden för beslutet. har i en annan motion krävt att utbildningen ska återinrättas. Enligt vår uppfattning är det av stor vikt att fler tandläkare får utbildning så att de har kompetens att utföra denna behandling. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av fler tandläkare med kompetens att behandla patienter enligt den s.k. Brånemarksmetoden. () () 1988/89 So524 1* 1988/89.