mot · GC02A753 · 1989-01-25 00:00:00 — Motion till 1988/89:A753 av m.fl. (m) Mot Lagarna på arbetsmarknaden /89 1 Arbetslivet inför 2000-talet 2 2 Arbetsmarknad i obalans 3 3 Lagarna på arbetsmarknaden 4 4 Organisationernas roll 5 5 Den socialdemokratiska politiken 8 6 Arbetsmarknadslagstiftning för framsteg 10 6.1.1 Negativ föreningsrätt 11 6.1.2 Arbetstagarnas representation 13 6.1.3 Fackliga stridsåtgärder 13 6.1.4 Facklig vetorätt vid entreprenadavtal 15 6.1.6 Medbestämmandet i offentlig förvaltning 17 6.2 Lagen om styrelserepresentation för de privatanställda .... 19 6.3 Lagen om anställningsskydd 21 6.3.3 Turordningsreglerna i lagen om anställningsskydd 24 6.3.4 Begreppet saklig grund 25 6.3.6 Tidsbegränsade anställningar 26 6.3.6.1 Anställningar vid arbetstoppar 26 6.5 Rätt till ledighet 29 1 Arbetslivet inför 2000-talet Mot. Tack vare förmågan att ta till vara tekniska framsteg, riklig tillgång till råvaror och billig energi samt enskilda entreprenörers framsynthet, uppfinningsrikedom och initiativkraft har haft en mycket gynnsam ekonomisk utveckling. Därtill har vi haft avsevärd hjälp av det faktum att vi stod utanför och med en intakt produktionsapparat snabbt kunde tillgodogöra oss högkonjunkturerna som följde därefter. Den industriella utvecklingen har fullt ut kunnat tas tillvara. Vi har börjat en ny epok och befinner oss i det postindustriella samhället på väg mot kunskaps- och informationssamhället. Strukturomvandlingen av det svenska näringslivet, vilken påskyndades av oljekriserna , har kommit långt. ligger i det avseendet före de flesta av sina konkurrenter och är därmed väl rustat att ta vara på den omvandling som sker genom ianspråktagandet av ny teknik och nya organisations-, administrations- och arbetsformer. En framsynt och för nya förhållanden anpassad politik krävs för att skapa det klimat som behövs för att enskilda människor också nu skall kunna utveckla uppfinningsrikedom och initiativkraft, så att också skall kunna räkna sig till de länder som har det högsta välståndet. En sådan politik krävs för att skapa en arbetsmarknad i balans. Den ökande europeiska integrationen ställer också krav på att medverkar till att arbetsmarknadslagstiftningen samordnas. Förhållandena på arbetsmarknaden förändras i mycket snabb takt. Det kommer inte att vara möjligt att vidmakthålla sysselsättningen om vi inte först lyckas åstadkomma balans i den svenska ekonomin. Den industriella basen måste breddas och industriproduktionen måste öka, den offentliga sektorns andel av den totala produktionen måste minska. Ianspråktagandet av den nya teknik - i vid mening - som skall medverka till att göra detta möjligt sker i mycket högt tempo och ställer ytterligt stora krav på arbetsmarknadens funktion liksom på de enskilda aktörernas sätt att fungera. Omstruktureringen kräver stor anpassningsförmåga i hela samhället. ger utvecklingen positiva möjligheter för såväl individer som företag, myndigheter och förvaltningar. Den fortsatta strukturomvandling som är nödvändig måste bygga på den kompetens, ansvarskänsla och vilja att finna goda lösningar som finns hos de enskilda arbetstagarna och arbetsgivarna. Lönebildningen och skattepolitiken måste därför utformas så att ekonomisk stabilitet och tillväxt främjas och det återigen lönar sig att arbeta. Kraven på arbetet ökar. De ofta monotona och hårt styrda industriarbetena accepteras inte längre. Många industrier har påtagliga svårigheter att rekrytera och behålla ungdomar. Likaså har stora delar av offentliga verksamheter, framför allt inom utbildning samt vård- och omsorgsyrkena, svårt att behålla och nyrekrytera anställda. Ett sätt att motverka de negativa faktorerna i arbetet är att introducera nya organisationsformer, som bättre tillfredsställer kraven på variation och utveckling och ger bättre möjligheter att kombinera arbete med familjeliv och andra aktiviteter utanför yrkesarbetet. Det pågår ett intensivt arbete med att finna nya produktions-, administra tions- och organisationsformer. Utvecklingsarbetet sker i nära samverkan Mot. mellan arbetsgivare och arbetstagare och deras fackliga representanter på A753 Alla är medvetna om att det är det egna företagets, den egna organisationens konkurrensförmåga som avgör dess möjligheter att erbjuda trygga och bra arbeten. Ny företagsledningsteknik innebär också att arbetsorganisationen genomgår stora förändringar. Den hierarkiska beslutsstrukturen ersätts alltmer av ett decentraliserat beslutsfattande inom företag och förvaltningar. Enskilda anställda kan på ett annat sätt än tidigare i sitt dagliga arbete få ett ökat inflytande och ansvar. Detta motsvarar de anställdas växande krav på personlig utveckling. Den styrning och kontroll av osjälvständiga arbetare och tjänstemän som tidigare präglade arbetslivet håller snabbt på att omvandlas till flexibla arbetsorganisationer som bygger på självständiga individers kunskaper, förmåga och ansvar. Härigenom ökar de anställdas möjligheter att bli delaktiga också av verksamhetens resultat genom olika former av vinstdelningssystem. Det nya arbetslivet ställer delvis andra krav på de lagar som reglerar förhållandena på arbetsmarknaden än det nuvarande arbetsrättsliga lagstiftningskomplexet som baseras på det tidigare industrisamhällets förhållanden. I den tid av snabba förändringar i vilken vi lever, måste lagstiftningen utformas så att den främjar i stället för att hämma enskilda företags och anställdas kreativitet och vilja att finna positiva vägar för den egna verksamheten. Nya, okonventionella, lösningar och arbetssätt måste ges utrymme att prövas och utvecklas. Avtalsrätten bör ha en mycket stark ställning. Olikheter mellan olika grupper på arbetsmarknaden på grund av avtal måste tolereras. De är resultatet av olika gruppers olika prioriteringar. Inte heller är det lyckligt att regeringen under pågående förhandlingar ingriper med hot om lagstiftning. Parterna måste i varje situation känna att de har det fulla ansvaret för resultatet av träffade avtal. Ingripande av statsmakterna bör endast ske om allmänna intressen träds för när. 2 Arbetsmarknad i obalans Arbetsmarknaden befinner sig i allvarlig obalans. har antalet personer som slagits ut från arbetsmarknaden ökat. Vi har gått ur varje högkonjunktur med ett större antal personer i olika åtgärder än vad som var fallet under högkonjunkturen . Antalet förtidspensionärer har ökat kraftigt. Frånvaron är jämfört med andra länder mycket hög. Trots statliga anslag i mångmiljardklassen och en varierande flora av arbetsmarknadspolitiska åtgärder befinner sig alltfler utanför den reguljära arbetsmarknaden. Det har blivit alltmer uppenbart att antalet personer i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder är så stort att de reguljära arbetena trängs undan. 1* 1988189.3sami. kan vi på i stort sett hela arbetsmarknaden notera omfattande Mot. brister på kompetent personal. Det gäller civilingenjörer och piloter, datafolk och yrkesarbetare, förskollärare och vårdpersonal, domstolsjurister och skatteexperter för att nämna några. Dessa brister medverkar i hög grad till den regionala obalans som också blir alltmer påtaglig. Bristen på kompetent personal kan komma att visa sig vara det allvarligaste hindret för ekonomisk tillväxt och full sysselsättning. Den arbetsmarknadspolitik som utformades av socialdemokratin förmår inte att lösa problemen. Den är dåligt anpassad till en ny tids krav. Det gäller också lagarna på arbetsmarknaden. 3 Lagarna på arbetsmarknaden De arbetsrättsliga lagarna tillkom huvudsakligen . De erfarenheter och ambitioner som präglar dem härleds ur de förhållanden som rådde under de två decennierna närmast efter - den starka industriexpansionen och en, som det tycktes ohejdad ekonomisk tillväxt och i tillväxtregionerna en överhettad arbetsmarknad. Arbetslöshet var inte något reellt problem. Inte heller var effekterna av den tekniska utvecklingen uppenbara för alla. Få var medvetna om den omvälvning som bland annat skulle leda till omfattande obalanser på arbetsmarknaden. Svenskt arbetsliv har sedan gammalt präglats av hög kompetens, en utpräglad arbetsvilja, höga kvalitetskrav och en stark lojalitet till den egna arbetsplatsen och det egna arbetet. Dessa egenskaper främjades förr av en lönepolitik och skattepolitik som innebar att det lönade sig att arbeta. Härigenom kompenserades arbetstagarna för det ofta osjälvständiga, hårt styrda arbetet. Strukturförändringarna ledde emellertid successivt till ändrade attityder som bl.a. avspeglade sig i relationerna mellan arbetstagare och arbetsledning. utvecklades formerna för kontakterna med de fackliga organisationerna. Relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare förbättrades successivt. Arbetsmarknadslagstiftningen har huvudsakligen inriktats på att dels öka de anställdas inflytande, dels öka tryggheten i anställningen. Dessa syften är vällovliga och allmänt accepterade. I viss utsträckning har dessa syften också uppnåtts. Lagstiftningens främsta förtjänst ligger emellertid inte så mycket i regelsystemets utformning som i dess pedagogiska förmåga att väcka till insikt medvetandet om arbetstagarnas berättigade krav på medinflytande, personlig utveckling och anställningstrygghet hos de arbetsgivare där detta medvetande inte redan fanns. torde nödvändigheten av att tillgodose dessa krav vara allmänt accepterade liksom nödvändigheten av goda relationer mellan arbetsgivare och arbetstagare, som en förutsättning för en framgångsrik verksamhet. Mindre uppmärksammade och debatterade är de nackdelar lagstiftningen medfört: - Genom en ökad formalisering av kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare har de enskilda anställdas möjligheter att själva påverka sin arbetssituation minskat. Många av de kvaliteter som tidigare präglade arbetslivet har därmed gått förlorade. Lagarna sätter likhetstecken Mot. 1988/89 mellan arbetstagare och fackliga organisationer vilket medfört att organi- A753 sationernas ställning gynnats på de enskilda arbetstagarnas bekostnad. - Lagstiftningen har i praktiken bidragit till att föra ned de principiella motsättningarna mellan arbetsmarknadens parter ända ned på arbetsplatsnivå, ofta på bekostnad av den naturliga samhörighet och lojalitet som traditionellt varit svenska företags styrka. - Lagstiftningen har i många fall lett till ineffektivitet och byråkrati. - Regelsystemet är mycket omfattande och detaljerat och förutsätter tillgång till juridisk kompetens. - Lagstiftningen stärker de centrala fackliga organen på de lokalas bekostnad. - Lagstiftningen är inte anpassad till förhållandena i mindre företag. - Lagarna och deras tillämpning leder för enskilda, arbetsgivare och arbetstagare i vissa fall till konsekvenser som strider mot rättsmedvetandet. - Oklarhet om gränsdragningen mellan medbestämmandet och den politiska demokratin har uppstått. - Lagarna förutsätter att de anställda är ett homogent kollektiv där individerna är utbytbara mot varandra. - Arbetsmarknaden har delats upp på dels de etablerade som har trygghet och alla de rättigheter som lagarna ger och dels de som står utanför och som på grund av lagstiftningens inlåsningseffekter har fått allt svårare att få en fast fot på arbetsmarknaden. Lagstiftningen har också haft andra - mindre uttalade syften än de tidigare nämnda - nämligen att stärka de fackliga organisationernas politiska och ekonomiska inflytande. Den totala brist på förståelse för näringslivets främst de små företagens - synpunkter som regeringen visat och de förändringar av lagstiftningen som genomförts, väcker misstanken att detta var det huvudsakliga syftet. Fria, starka och ansvarsmedvetna fackliga organisationer är ett naturligt inslag i en fri marknadsekonomi. Organisationerna kan medverka till att skapa balans mellan de olika intressen som uppträder på marknaden. Intresseorganisationer av olika slag kan också företräda sina medlemmar gentemot offentliga organ. Då krävs det emellertid att organisationerna står fria från den politiska beslutsapparaten och de politiska partierna. Organisationerna skall kunna föra sina medlemmars talan oberoende av skiftande politiska majoriteter. Genom att kritiskt följa och granska de politiska beslutsfattarna medverkar de till en stark och väl fungerande demokrati. I har de fackliga organisationerna av tradition haft betydligt längre gående ambitioner. Industrisamhället har i många avseenden inneburit att de enskilda människornas kreativitet, förmåga att fatta egna beslut och ta ansvar nedvärderats. Arbetslivet har styrts av industrins krav. Arbetet har styckats upp i sina Mot. Människorna har underordnats maskinerna. het och kvalitetskrav har ersatts av krav på maximalt utnyttjande av maskinkapaciteten. Möjligheterna att påverka arbetet har varit små. Frånvaron av helhetsperspektiv och möjligheter för den enskilde att påverka och ta ansvar för den färdiga produkten har fått ersättas av styrning och kontroll uppifrån. Den syn på arbetet som dominerat inom industrin har också förts över på andra yrkesområden. Samma uppdelning av arbetsuppgifter och ansvar återfinns t.ex. inom vårdyrken och många tjänstemannayrken. Detaljerade befattningsbeskrivningar och nomenklaturer reglerar såväl arbetets innehåll som avtalsvillkoren. Framväxten av starka fackliga organisationer utgjorde ursprungligen en reaktion på denna utveckling för att arbetare och tjänstemän skulle få sin rättmätiga del av det ekonomiska utfallet av den högre produktiviteten och för att påverka utvecklingen mot bättre arbetsvillkor i övrigt. De fackliga organisationerna fick starka mandat att företräda sina medlemmar gentemot arbetsgivarna. Efter hand har organisationerna utvidgat sin intressebevakning. På område efter område har de tagit på sig uppgiften att i sina medlemmars namn företräda dessas intressen som samhällsmedborgare. Detta har möjliggjorts genom det starka sambandet mellan socialdemokratin och fackföreningsrörelsen. Den senare har genom omfattande rättigheter givits en roll som sträcker sig långt utöver sedvanlig facklig verksamhet. Den kollektivistiska synen på människan genomsyrar på det sättet hela samhället. På samma sätt som i arbetslivet har arbetare och tjänstemän också på andra livets områden fått acceptera styrning uppifrån och små möjligheter att råda över sin egen tillvaro. Denna utveckling har accepterats av många människor så länge den materiella levnadsstandarden har kunnat ökas för alla. Utvecklingen har sannolikt också medverkat till den mycket långa period med arbetsfred som åtnjöt. Genom lagstiftning har vissa fackliga organisationers krav på långtgående inflytande inom näringslivet tillgodosetts. Detta har skett utan att de har behövt ta det därmed följande ansvaret. Ett extremt exempel på hur ägar- och löntagarrollen blandas kommer att uppstå om näringslivet skulle komma att starkt påverkas av företag ägda av löntagarfonderna eller andra former av facklig/politisk ekonomisk dominans. Genom att inte bara medverka i, utan genom att också bli en del av den offentliga beslutsapparaten har gränserna mellan de fackliga organisationerna, byråkratin och de politiska beslutsfattarna blivit alltmer oklara. Det har uppstått ett ömsesidigt beroendeförhållande mellan organisationerna och de politiskt ansvariga. Detta leder till ett korporativt samhälle, där demokratin fungerar sämre. Det måste i stället vara ett av det demokratiska statsskickets främsta mål att värna om förekomsten av fria och oberoende parter på arbetsmarknaden 6 och att rollfördelningen mellan dessa parter sinsemellan och i förhållande till den politiska demokratin är otvetydig. Fackliga organisationers styrka måste grundas på det förtroende medlemmarna hyser för deras förmåga att tillvarata medlemmarnas intressen som anställda. Under har emellertid de fackliga organisationernas styrka i allt högre grad kommit att grundas på offentliga beslut. En facklig organisation, vars existens är säkerställd med lagstiftning, förlorar lätt medlemmarnas förtroende. Den likställs med annan offentlig verksamhet. Socialdemokratisk politik har medfört att de fackliga organisationerna genom ett komplicerat och svårgripbart regelsystem successivt fått sådana befogenheter att de har ett avgörande inflytande på det politiska och ekonomiska skeendet oberoende av parlamentarisk majoritet. De har representanter i offentliga organ, i offentliga utredningar inom de flesta samhällsområden och betraktas därtill som tunga remissinstanser. Deras intressen är också väl företrädda i de beslutande politiska församlingarna. Organisationerna har blivit en del av den politiska maktapparaten. I denna utveckling utgör den arbetsrättsliga lagstiftningen ett betydelsefullt instrument. Den syftar i väsentliga delar till att stärka de fackliga organisationerna, inte den enskilde arbetstagarens ställning. De lovvärda syftena, bl.a. att öka medbestämmandet på arbetsplatserna genom samverkan och medinflytande, och att öka anställningstryggheten, har också utnyttjats i syfte att åstadkomma en genomgripande omvandling av relationerna mellan arbetsmarknadens parter. Samverkan mellan likvärdiga parter har ersatts med en strävan att inte bara stärka arbetstagarorganisationernas ställning utan även att ge dem en avgörande dominans. Den balans och det samspel mellan olika intressen som är en förutsättning för en väl fungerande marknadsekonomi föreligger på avgörande punkter inte längre. har motsättningarna mellan parterna hårdnat vilket lett till ett ökat antal konflikter. Också antalet vilda strejker har ökat. Vad som är mest anmärkningsvärt är upprepade fall av konflikter till följd av gränsdragningstvister mellan fackliga organisationer. Det förhållandet att samhällsekonomin inte längre medger både ett ökande skattetryck och höjda reallöner för alla har bl.a. medfört att de fackliga organisationerna fått allt svårare att försvara sina positioner såväl gentemot medlemmarna som gentemot varandra. Organisationernas status som halvoffentliga organ och deras stora inflytande på ekonomin gör att en fortsatt utveckling i denna riktning innebär en allvarlig fara för vårt ekonomiska välstånd. De översyner av konflikterna på arbetsmarknaden som initierats av regeringen, trots starkt motstånd från de berörda fackliga organisationerna, har dessvärre inte lett till konkreta förslag. Det finns skäl att fråga sig om den socialdemokratiska regeringen längre anser sig ha full handlingsfrihet i frågor som rör de fackliga organisationerna. För arbetstagarna har medlemskapet i en facklig organisation i flertalet fall blivit i det närmaste obligatoriskt, trots att medlemskapet ofta får politiska och privaträttsliga konsekvenser som går långt utöver önskemålet att få sina intressen på arbetsplatsen företrädda. Exempel på fackliga åtaganden som kränker den enskilde medlemmens integritet är kollektivanslutningen till det socialdemokratiska partiet, ekonomiskt stöd till politiska partier, obligato- Mot. 1988/89 riska hemförsäkringar eller hemförsäkringar med enbart reservationsrätt, A753 ställningstaganden i olika politiska frågor för vilka medlemmarna - oavsett om detta finns inskrivet i föreningsstadgarna eller ej - sannolikt inte har givit sina organisationer mandat och för vilka redovisning till medlemmarna inte alltid sker. Organisationerna tycks finna sig oförhindrade att i medlemmarnas namn agera inom alla samhällsområden. En dom i HD visar, genom att ge organisationernas ändamålsparagraf en mycket vid tolkning, att medlemmarnas ställning är mycket svag. Trots detta finns det - med undantag för vissa tjänstemän - inga möjligheter att välja en annan facklig organisation. Här föreligger i realiteten ett monopol. De fackliga organisationerna måste inse att deras agerande i belysning av den ovan beskrivna situationen i längden undergräver såväl den politiska demokratin som medlemmarnas och allmänhetens förtroende för dem och därmed hotar deras förmåga att tillvarata sina medlemmars intressen på arbetsmarknaden. Det skulle vara olyckligt om utvecklingen gick därhän att skulle se sig tvungen att genom lagstiftning fastställa gränserna för de fackliga organisationernas agerande. Respekteras inte de enskildas rättigheter inom organisationerna kan statsmakterna emellertid tvingas att överväga lagstiftning. Den princip som borde vara vägledande för den arbetsrättsliga lagstiftningen är att beslut om medinflytande skall läggas så nära de enskilda arbetstagarna som möjligt. I avgörande avseenden syftar emellertid den nuvarande lagstiftningen till att stärka de centrala fackliga organen. Också härigenom har den enskilde arbetstagarens och fackföreningsmedlemmens ställning försvagats. Det är ostridigt att facklig verksamhet är av stort värde vid bevakning av de anställdas intressen. Stora delar av den fackliga verksamheten utövas med oväld och med respekt för såväl medlemmar som motparter. Detta får emellertid inte tas till intäkt för att acceptera företeelser som är till skada för såväl enskilda som samhället i stort. Vi menar att lagstiftningen har givit de fackliga organisationerna en ställning som medför sådana konsekvenser för såväl enskilda personer, företag och offentlig verksamhet som för samhället i sin helhet att ändringar är motiverade. 5 Den socialdemokratiska politiken Sedan socialdemokraterna 1982 övertog regeringsmakten har de socialistiska ambitionerna i fråga om arbetsmarknadslagstiftningen tagit sig uttryck i anmärkningsvärda lagändringar. Sålunda har i lag gjorts ingrepp i den fria stridsrätten genom att arbetsgivare förbjudits att som stridsåtgärd innehålla intjänad lön. Principiellt utgör denna lagändring en skiljelinje i svensk arbetsmarknadspolitik. Ett annat exempel är återinförandet av , som maximalt skadestånd vid olovliga konflikter. Beloppet är betydelselöst för upprätthållandet av den fredsplikt som är en förutsättning för kollektivavtalssystemet, och innebär i realiteten ett godkännade av vilda strejker. Till de åtgärder som syftar till att försämra arbetsgivarpartens ställning hör Mot. 1988/89 också slopandet av avdragsrätten för allmänna skadestånd utan att ingripa A753 mot den uppenbart tveksamma tillämpningen av arbetstagarpartens rätt att utkräva skadestånd. Den nya lagen om styrelserepresentation innebär inte bara utökade rättigheter för de anställdas representanter. Den innebär också att organisationernas ställning gentemot de anställda stärks genom att den hittillsvarande representativitetsregeln slopats. Det har blivit en socialdemokratisk tradition att i de fall förhandlingarna om allmänna arbetsvillkor på arbetsmarknaden inte ger det resultat de fackliga organisationerna vill, griper socialdemokratiska regeringar in med lagstiftning eller hotar med lagstiftning. Det var fallet då avtalet om nya permitteringsregler kom till stånd. Det var fallet också ifråga om tillsvidareanställning för byggnadsarbetare. I andra fall då avtal lett till olikheter på arbetsmarknaden har regeringen också gripit in med lagstiftning eller aviserat sina avsikter att göra så. Ett exempel på detta är den sjätte semesterveckan. Det är olyckligt att regeringen på detta sätt ingriper i parternas fria avtalsrätt genom att medelst hot försvaga den ena partens ställning eller genom lagstiftning i efterhand undanröja effekterna av avtalen. I stället bör avtalsrätten ha en mycket stark ställning. Statsmakterna bör endast ingripa om allmänna intressen träds förnär. Exempel på åtgärder i syfte att stärka de centrala fackliga organen på de lokala parternas bekostnad är att rätten att förhandla om avsteg från turordningsreglerna vid uppsägning av äldre personal överförts från den lokala till den centrala fackliga organisationen. Den enskilde medlemmens ställning gentemot sin fackliga organisation har försvagats, bl.a. genom regeringens beslut att medge rätt att teckna obligatorisk kollektiv hemförsäkring för sina medlemmar trots kritik från ansvariga myndigheter liksom att medge att kollektiv hemförsäkring i övrigt får tecknas med reservationsrätt för enskilda medlemmar. Detta kan inte accepteras.