mot · GC02So207 · 1989-01-12 00:00:00 — Motion till 1988/89 :So207 av m.fl. (m) Alkohol- och narkotikapolitiken Vår tids största sociala problem är tveklöst drogmissbruket. Missbruket av alkohol och narkotika har under en följd av år ökat på ett ytterst oroväckande sätt. har kraven på resoluta motåtgärder vuxit i styrka. Hur stora problemen är mera exakt, vet vi inte. Statistiken är bristfällig och ofta föråldrad. Bäst kända är, efter de senaste årens intensiva forskning, de medicinska skadorna. Missbruket kostar samhället åtskilliga miljarder, siffror mellan 50 och 100 nämns ofta. Men även här är osäkerheten i beräkningarna stor. Av alla platser i den slutna akutsjukvården torde och inom den psykiatriska vården vara upptagna av patienter med drogberoende sjukdomar. Men vi vet lika litet här om detta är säkra uppgifter. Om drogmissbrukets sociala skadeverkningar - en mångfacetterad social tragedi - har vi inte heller någon säker och heltäckande kunskap. Vi vet att de grova våldsbrotten - mord, dråp, vållande till annans död, misshandel och våldtäkt - ökar . har antalet anmälda sådana brott ökat från ca 25 000 till 35 000 . Det är också känt att de flesta våldsbrotten begås under drogpåverkan. Forskare anser att tre av fyra våldsbrott helt eller delvis kan härledas till drogmissbruk. Men vi vet inte säkert. Av missbrukets svåra konsekvenser är de familjesociala skadorna de mest brutala. Det finns minst 300 000 drogmissbrukare i . Nära dem lever en miljon människor - hustrur, män och barn - för vilka allt tal om social välfärd närmast är ett hån. Särskilt utsatta är barnen i missbrukarhem. Det finns delstudier som visar på en skrämmande omfattning av fysiskt och psykiskt lidande för barnen. Mer än 100 000 barn i lever i missbrukarhem. Barnens situation har ytterligare förvärrats i takt med att antalet alkoholiserade kvinnor ökat starkt. Inte minst med tanke på de fosterskador som kan uppstå under graviditet är detta allvarligt. Det finns en stor grupp alkoholmissbrukare som ingen talar om och som inte låter sig talas om. Det är de s.k. dolda missbrukarna. Dessa missbrukare finns i familjer där man utåt är socialt etablerad, varför man klarar att dölja missbruket. 1 dessa familjer är barnens situation särskilt utsatt. De känner sig pressade att dölja förälderns eller föräldrarnas missbruk inför kamraterna. Dessa familjer har ofta ingen att vända sig till, eftersom den sociala statusen kräver 1 1988/89. att missbruket måste döljas. Det är av stor vikt att detta alltmer ökande problem uppmärksammas. Det är också här som åtgärder kan ha någon verklig effekt för att häva missbruket, eftersom dessa missbrukare oftast har både arbete och intakt familj. Men inte sällan är det en tidsfråga hur länge den situtionen kan bestå. Barnen till föräldrar som debuterat i alkoholmissbruk i mycket unga år är vidare en grupp som bör ägnas särskild uppmärksamhet. Man vet att dessa barn av såväl biokemiska som sociala skäl är utsatta för mycket hög risk att utveckla alkoholberoende. Det är utomordentligt angeläget att lokalisera dessa familjer och i samverkan med föräldrar och barn arbeta för en rehabilitering, samt sträva efter att hålla barnen borta från varje form av alkoholförtäring. Risken är annars synnerligen stor att de i mycket tidiga år utvecklar ett avancerat alkoholberoende. Det är självfallet inte omöjligt att få fram aktuella och mer tillförlitliga uppgifter. Men någon måste ta initiativ, och forskningsresurser måste avdelas för ändamålet. Mycket kompetenta forskargrupper inom barnmedicin, barnpsykiatri, socialmedicin och sociologi har utarbetat projektplaner för kartläggning av drogmissbrukets omfattning, och dessa sägs kunna genomföras på maximalt . Barnens mycket utsatta situation i missbrukarhemmen kan inte lämna någon oberörd. Men först behövs gedigen kunskap om problemen. Det är angeläget att regeringen tar initiativ till en mer omfattande vetenskaplig kartläggning av drogmissbrukets medicinska, ekonomiska och sociala skadeverkningar och att därvid barnens situation i missbrukarhem särskilt uppmärksammas. En effektiv information om drogmissbrukets skadeverkningar förutsätter exakt och aktuell kunskap om dessa verkningar. Sålunda behövs det ytterligare forskningsinsatser på dessa områden. Forskning behövs också om olika metoder att förebygga missbruk. En förbättrad statistik måste dessutom utvecklas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Svensk alkoholpolitik och alkoholdebatt har länge varit fixerd vid den s.k. totalkonsumtionen. I den mån Systembolagets försäljningssiffror ger något mått på konsumtionen - hembränning, smuggling, turistimport och snabbvinstillverkning faller ju utanför - var utvecklingen gynnsam : totalkonsumtionen sjönk med bortåt . Men har kurvan planat ut och vänt uppåt igen. Ett ökat drickande har kunnat konstateras särskilt bland ungdom och kvinnor. står det klart att de svåraste medicinska och sociala skadorna av alkoholmissbruket ligger kvar på en minst oförändrat hög och helt oacceptabel nivå. Ingen bestrider att det finns ett samband mellan totalkonsumtion och alkoholskador. Men sambandet är varken enkelt eller entydigt. Om konsumtionsminskningen åstadkoms genom åtgärder som främst tar sikte på låg- och måttlighetskonsumenter, så kan de statistiska effekterna bli betydande utan att de svåra alkoholskadorna nämnvärt påverkas. Detta torde vara vad som i betydande utsträckning skett i . Vi lär inte komma till rätta med de svåra medicinska och sociala alkoholskadorna förrän vi finner alkoholpolitiska instrument som riktar sig direkt till storförbrukarna, de av befolkningen som ensamma dricker av all sprit som konsumeras i landet. Det är inte lätt att utforma en alkoholpolitik specifikt mot det grava missbruket, då det uppenbarligen varken politiskt eller i den allmänna opinionen finns underlag för en allmän inköpsbegränsning ens på försök. Information har varit lösenordet , och vissa resultat har väl också nåtts på den vägen. Det tyngsta missbruket påverkas knappast genom upplysning - de flesta alkoholister vet mycket väl vad det handlar om och super mot bättre vetande - men det har givetvis sitt värde om något mindre utsatta grupper kan fås att minska sitt drickande och därmed krympa rekryteringsunderlaget för gruppen egentliga alkoholister. Alkoholproblemen i det svenska samhället kan aldrig vårdas bort utan stöd av en alkoholpolitik som håller tillbaka alkoholkonsumtionen, och då särskilt bland storförbrukarna. En sådan alkoholpolitik kan aldrig utformas så, att den inte alls berör dem som är eller uppfattar sig själva som problemfria. Därför kan heller ingen alkoholpolitik bli effektiv utan att accepteras av en bred opinion. För att en restriktiv politik skall få avsedd effekt krävs dels att den inte i onödan innefattar en mängd detaljregleringar som de flesta uppfattar närmast som trakasserier som gör föga eller ingen nytta, dels att opinionen är förberedd genom en god information. Ju fler som får klart för sig alkoholmissbrukets enorma medicinska och sociala skadeverkningar, desto större måste rimligen beredvilligheten bli att acceptera de nödvändiga åtgärderna för att begränsa missbruket. Även av detta skäl är det ytterst angeläget att den vetenskapliga kartläggning av missbrukarskadorna som berörts i den första delen av denna motion kommer till stånd och att resultaten ges bredast möjliga spridning. Det finns ingen effektivare information än den som förmedlar fakta. Att den svenska narkotikapolitiken inte hinner med utvecklingen har länge stått klart. Narkotikamissbruket, den moderna tidens gissel, fortsätter att breda ut sig. Detta gäller också utbudet av nya förödande preparat, t.ex. crack (en drog som man framställer av kokain) samt det syntetiska medlet speed", som just nu skapar enorma sociala problem bl.a. i . Ett allvarligt memento är att den svenska drogmarknaden mycket lätt anammar nya droger från utlandet. Detta inger stor oro. Rapporter ger vid handen att en ny - okänd - variant av heroin, som vanligtvis intages genom rökning, har nått . Medlet distribueras under namnet "sugar, vilket främst används av ungdomar med vana från hasch och marijuana. HIV-infektion och AIDS har givit narkotikamissbruket en ny och allvarlig dimension. Den fortfarande ohämmade prostitutionen har också sin del i narkotikamissbruket. Det kan också konstateras att narkotikabrottsligheten 1* 1988189.3 sami. på intet sätt minskar i jämförelse . Det finns emellertid en överväldigande opinion, som kräver helt andra och kraftfulla tag mot narkotikamissbruket. Varför gör man då så litet åt problemet? Orsaken är att samma synsätt som kännetecknäde narkotikapolitiken alltjämt har en stor inverkan. Vi låter det gå så långt och får erkänna att problemen vuxit sig så stora, att är och kommer att förbli ett narkotikasamhälle, eller också tvingas vi ta till så hårda metoder, att grundläggande demokratiska värderingar äventyras. I ett försök att undanröja den straffria sektorn lade regeringen fram ett nedtonat förslag tili ändringar i narkotikalagstiftningen (prop. 1987/88:71). Förslaget ledde till att narkotikabruket blev straffbart från . Normalstraffet är böter, men i allvarligare fall kan den som använder narkotika ådömas upp till fängelse. Den som avslöjas då han söker vård går emellertid fri från straff. Den utvidgade kriminaliseringen avser förutom bruk även andra sådana olovliga befattningar med narkotika som inte täcks av den nuvarande lagstiftningen. Det kan till exempel gälla den person som använder narkotika som legalt skrivits ut åt någon annan. Vad innebörden av förändringen i grunden handlar om är insikten om den enskilde missbrukarens betydelse för hela den illegala narkotikamarknaden. Alla missbrukare bildar efterfrågemarknad. Så länge efterfrågan består kommer tillgången av narkotikahandlare att finnas. Denna grundläggande insikt måste styra narkotikapolitikens utformning. är narkotikastrafflagen uppdelad i tre grader: narkotikabrott som kan ge lägst böter och högst sex månaders fängelse. Narkotikabrott som ger lägst böter och högst fängelse. Grovt narkotikabrott som kan ge lägst till högst fängelse. Narkotikahandeln fungerar som en marknad. Pengarna genereras framför allt från stölder och prostitution. Försöken att påverka narkotikahanteringen genom att i huvudsak angripa storleverantörerna har visat sig föga framgångsrika. Nya storleverantörer dyker upp. Man bör i stället angripa problemet där pengarna genereras. En verkningsfull angreppspunkt bör vara ett sådant straffbeläggande av innehav av narkotika som verkligen ger effekt. Att se själva konsumtionen som mindre allvarlig än själva innehavet av motsvarande mängd narkotika är självfallet ett slag i luften. Innehav av narkotika har både böter och fängelse som påföljd, även vid ringa narkotikabrott. Om en missbrukre anträffas med en mindre mängd narkotika i fickan ingår alltså böter och fängelse i straffskalan. Om samma missbrukare hinner svälja narkotikan innan han ertappas är straffet enligt det senaste riksdagsbeslutet endast böter trots att det är fråga om samma mängd narkotika. Riksdagsbeslutet innebär att lagstiftaren ser narkotikakonsumtion som mindre allvarlig än till exempel snatteribrott och bedrägligt beteende. Dessa mindre brott har fängelse i straffskalan. Tillgreppsbrott har fängelse som påföljd för att man skall kunna göra kroppsvisitation och därmed säkra bevis. På samma sätt om man åker tåg, buss eller tunnelbana utan giltig biljett är So207 detta ett bedrägligt beteende vari också ingår fängelse som påföljd. Att fängelse skall ingå i straffskalan vid konsumtion av narkotika är till för att samhället anser narkotikakonsumtion vara så allvarlig att man måste kunna reagera adekvat på detta förfarande. Fängelse i straffskalan gör det möjligt att använda blod- och urinprov, för att tillsammans med annan bevisning konstatera förekomsten av narkotika. Det gagnar rättssäkerheten, och besvärliga vittnesförhör behöver inte förekomma i rättssalen. En avgörande svaghet i det nyssnämnda riksdagsbeslutet är alltså att det inte är tillåtet för polisen att använda urinprov i bevisningen, utan denna skall bygga på erkännanden, vittnesutsagor (tjäll), vilket innebär att uppgift mot uppgift ständigt skall avvägas i domstolarna. Detta är oacceptabelt från rättssäkerhetssynpunkt. En stor del av de socialt ännu fungerande tillfällighetsmissbrukare, som finns över hela landet, kommer förmodligen att betala sina böter och dra lärdom av en varningssignal . Böter är en logisk följd för tillfällighetsmissbrukare. Enbart böter är däremot ett otillräckligt ingripande mot de missbrukare som aldrig erlägger böter och som fortsätter med massivt missbruk. Finns däremot fängelse med i straffskalan finns det fler påföljder att välja mellan och större möjligheter att ta individuella hänsyn vid valet av påföljd, till exempel skyddstillsyn, överlämnande till vård i för behandlingsåtgärder enligt en moderniserad missbrukslagstiftning. Det förefaller vara riskfritt för narkotikalangare att bära cannabis, amfetamin, kokain eller heroin i fickan. har allt innehav av kokain och heroin rubricerats som narkotikabrott vilket kunde ge upp till fängelse. Enligt finns det ingen anledning längre att lägga ner resurser på missbruk och innehav av den storlek som nämnts. När polisen på gatan inte längre tycker det är någon idé att ingripa kommer heller aldrig dessa brott att redovisas till åklagare. Missbrukare och langare lär sig snabbt att ha de tillåtna mängderna på fickan. Dessa fakta ställer ytterligare krav och visar nödvändigheten av förändringar till en restriktiv narkotikapolitik. Emellertid finner vi att det nämnda riksdagsbeslutet trots de brister som vi pekar på, är ett steg i rätt riktning. Vi, som år har yrkat på detta i våra riksdagsmotioner, har vunnit gehör. Och i kommuner där det föreslagits - men avslagits - att man i de lokala ordningsstadgorna skulle införa förbud mot att bruka narkotika på allmän plats - precis som man infört förbud att dricka alkohol - har förslagsställarna fått rätt i sak. Detta konstaterar vi med tillfredsställelse. Över hälften, , av de intagna på landets anstalter missbrukar droger av något slag. Nära hälften av de intagna är narkotikamissbrukare. Det är upprörande att langning och missbruk av narkotika kan fortsätta också under anstaltsvistelserna. På kriminalvårdens anstalter måste klientelet differentieras med hänsyn till narkotikabelastning. Langarna måste hållas för sig, och möjligheterna att ta emot brev, utnyttja telefon, ta emot besök etc. måste starkt begränsas eller hårt kontrolleras vad gäller de personer som har anknytning till narkotikahandeln. måste driva på för att förbättra det europeiska och internationella samarbetet. Det gäller både att stärka de tekniska resurserna och samarbetet mellan polis och tullmyndigheter mellan olika länder. En europeisk operativ bas i likhet med EPIC i bör upprättas. Dessa är de första stegen som måste tas om vi skall få bukt med narkotikans härjningar i vårt land och förhindra att unga människor blir offer för den hänsynslösa handel som narkotikabrottslighet och narkotikamissbruk för med sig. Samhällets möjligheter att upptäcka, bevisa och beivra hantering med narkotika måste öka. Enligt vår mening är det nödvändigt att den svenska narkotikapolitiken innebär: att varje icke-medicinsk befattning med narkotika är olaglig och beläggs med effektiva straff, att straffskalan för eget bruk av narkotika skall sammanfalla med den för innehav av narkotika, att kraftigare påföljder än böter regelmässigt tillgrips vid uprepad illegal befattning med narkotika, att ovidkommande inskränkningar i narkotikastrafflagen slopas; det skall inte krävas bevis för att beslagtagen illegal narkotika framställts för missbruksändamål, att narkotika förvärvats i överlåtelsesyfte, att preparaten inköpts för eget bruk etc., vilket alltid leder till komplicerade men i grunden irrelevanta bevisfrågor, att det skapas en stark opinion mot marknadsföringen och bruket av knark-attiraljer (t.ex. haschpipor och narkotikasymboler i form av smycken etc), att handläggningen av narkotikamål görs snabbare än , att en ny behandlingslagstiftning beträffande såväl unga som vuxna upprättas. I de fall då vårdbehovet är stort, men brottets omfattning ringa, framstår behandlingsskyldighet inom socialvårdens ram som en självklar åtgärd. För att denna strategi skall leda till resultat krävs att de sociala lagarna förändras bl.a. så att myndigheterna åläggs att vidta nödvändiga åtgärder. En grundläggande förutsättning för en vidgad kriminalisering av narkotika som vi förordat i det föregående - är således att reglerna utformas så att den enskildes och olika myndigheters vårdansträngningar inte motarbetas. Kriminaliseringen ökar ansvaret på socialvården, som måste ges bättre lagstöd än LVU och LVM för att kunna ta ett aktivt ansvar som alternativ till kriminalvården. Dessutom är det viktigt att slå fast, att majoriteten av missbrukare säkerligen inte behöver någon vård alls för att sluta, om missbruket åtgärdas på ett tidigt stadium. För denna grupp kan det vara tillräckligt med ett varaktigt och påtagligt mottryck, utövat av en nära omgivning som med lagstöd kontrollerar frånvaron av narkotika och stöder en ny livsstil. Målsättningen för en social lag som omfattar barn och ungdom måste vara att förebygga störningar och skador. Lagen som skall tillämpas måste vara utformad så att både företrädare och den enskilde själv kan utläsa under vilka förutsättningar lagen kan - och skall - användas. 1 Det måste vara klart angivet att ett ingripande alltid skall ske på lägsta So207 erforderliga åtgärdsnivå. måste anses ha ansvar-tillsammans med enskilda och andra myndigheter - att upprätthålla grundläggande sociala kommunikationsregler. I dessa regler skall den enskildes rättigheter klart framgå liksom de skall motsvaras av lika klart angivna skyldigheter för såväl den enskilde som för den sociala myndigheten. När det gäller missbruk är ett tidigt ingripande nödvändigt. För att nå missbruk tidigt erfordras ett mera aktivt uppsökande arbete. I detta sammanhang bör skillnaden mellan missbruk av legala rusmedel som alkohol och illegala narkotiska preparat anges. För alkohol kan man tala om bruk respektive missbruk, där gränsdragningen beror på omfattningen och följderna av konsumtionen. När det gäller narkotiska preparat måste all icke-medicinsk användning betraktas som missbruk eller olaga befattning med narkotika. kan inte ha annat förhållningssätt än andra myndigheter. befattning med narkotika får inte accepteras. Självfallet skall inte ha en polisiär funktion, men får inte heller motarbeta polisens åtgärder mot narkotikabrottsligheten. För att fullgöra sin uppgift måste kunna vidta tidiga insatser. I brist på lagregler skall Allmänna råd ge ledning. Där får värdet av tidiga insatser föga stöd. På sidan 52 i de Allmänna råden 1981:1 anges: bör iaktta stor försiktighet när det gäller att identifiera enskilda människor som missbrukare. För dem som inte själva upplever sin konsumtion av alkohol eller andra beroendeframkallande medel (narkotika) som ett dominerande problem kan en sådan stämpling försvåra möjligheterna för att på egen hand komma ifrån problemen. De s.k. förebyggande åtgärderna, som var angivna i den gamla barnvårdslagen repektive nykterhetsvårdslagen, saknas i nuvarande socialtjänstlagstiftning; de kännetecknades av: att de ålade den sociala myndigheten skyldighet att aktivt agera samt anvisade åtgärder och garanterade rättssäkerhet för den enskilde, att de tidigaste insatserna byggde på frivillighet, men föreskrift och övervakning kunde beslutas oberoende av samtycke, att de icke helt frivilliga insatserna krävde skriftlig motivering och beslut av nämnd och kunde överklagas, att ingen kunde bli föremål för tvångsåtgärd utan att förebyggande åtgärder först hade prövats eller dessa åtgärder kunde bedömas som gagnlösa, att åklagare kunde underlåta åtal och tingsrätt kunde döma till överlämnande med hänvisning till de åtgärder som innebar ett strikt åtagande för den sociala myndigheten. torde det inte finnas någon som är beredd att påstå att LVU och LVM är några bra lagar och att de kan utgöra ramen för en vettig vård och behandling. När socialberedningen presenterade sitt förslag till LVM ansåg vi redan då att den nya LVM-lagen är som politisk kompromiss en fullträff, men som vårdlagstiftning är den näst intill oduglig. LVM är en så dålig lag att det inte är lönt att komma med förslag till tillägg och delvisa ändringar. Hela lagen måste göras om. Man borde tagit mera fasta på den s.k. alternativutredningens förslag, där man framhåller behovet av förebyggande åtgärder. Frivillighet bör vara förstahandsalternativet vid behandling och tvångsingripande skall utgöra undantag. Ingripande och behandling bör ske på tre nivåer: 1) frivilliga åtgärder inom ramen för socialtjänstlagens bstämmelser, 2) övervakning och andra föreskrifter som sociala nämnden ålägger missbrukaren och i sista hand 3) frihetsberövande. Så kallad vilande resolution bör vara möjlig att ge, och verkställighetstiden för beslut skall vara . Behandlingen skall vara individuellt anpassad. Vårdtiden skall normalt vara högst . men skall kunna förlängas om det är nödvändigt för att erhålla ett bestående resultat. Frihetsberövande skall beslutas av länsrätten efter ansökan av sociala nämnden. Övriga åtgärder beslutas av socialnämnden. Om det allmännas resurser skall kunna utnyttjas på ett riktigt sätt måste två viktiga förutsättningar vara uppfyllda: Insatserna måste riktas mot den allvarligaste brottsligheten och särskilt mot dess svagaste länkar. De resurser som utnyttjas måste mot bakgrund av vad de riktas mot vara allsidigt sammansatta. De måste kunna arbeta snabbt och effektivt utan hindrande byråkratiskt och administrativt krångel i form av t.ex. gränsdragningen mellan myndigheter. Det offentliga besitter i själva verket stora resurser för förebyggande och bekämpande åtgärder inom narkotikaområdet. Men dessa resurser är splittrade i vad gäller både organisation och ansvar. Myndigheter, såsom skola, socialvård, polis, domstolar och kriminalvård, arbetar med narkotikaproblemet efter olika förutsättningar med olika mål och tyvärr alltför sällan i samverkan. Enligt vår mening måste nya regler för samarbetet utarbetas, med avsikt att skapa en effektivare och längre gående samverkan mellan berörda myndigheter. Vad som krävs för bekämpning av narkotikaproblemet är en snabb och effektiv organisation som har överblick över hela strukturen och snabbt kan ingripa, utreda, lagföra och följa upp effekterna av sina insatser genom hela kedjan, från inledande insatser i skola, socialvård, polis m m till kriminalvård eller narkomanvård och återpassning i samhället. Organisationen skall inte strikt behöva följa myndighetsgränser. Den skall snabbt kunna på konsult- eller arvodesbas knyta till sig sakkunskap i form av t.ex. juridisk, medicinsk eller social expertis. Strävan skall vara att komma åt missbruket och riktat mot alla delar av strukturens svaga punkter. Sådana insatser skulle snabbt kunna pressa ned bruket och återställa tilltron till samhällets förmåga att tillgodose medborgarnas krav. Vi förordar därför att man tillskapar samordnade organ, lokalt, regionalt och centralt, för ledning av förebyggande och bekämpande av nakotikabruk och narkotikabrottslighet. I varje kommun måste det bildas grupper, som kontinuerligt följer narkotikafrågan. Förutom polis och sociala myndigheter bör det finnas representanter för Hem och Skola, elevföreningar och så många andra aktiva föreningar som möjlighet. Det gäller att slå tillbaka mot narkotikan på bred front, när det finns tid att göra något. På länsplanet bör motsvarande organisation samordna insatserna för narkotikabekämpning så att inga ärenden faller mellan stolarna på grund av traditionella myndighetsgränser.